Romance pro křídlovku

František Hrubín

Československý spisovatel 1964

František Hrubín

ROMANCE

PRO KŘÍDLOVKU

Dnes v noci /28. srpna 1930/

Pralesy kopřiv, hvězdami bičované k oknu dokořán. Vlahá srpnová noc Sedím v okně s koleny u brady. Bdím.

Musím bdít. A chlad ze světnice mě tiskne do teplých a vonných vosků tam venku.

(Tiskne mě na pečeť vzpomínky, již jednou se odhodlám zlomit.)

Osoby

Terina. Vím jenom,

že je jí patnáct. Chci si ji vypodobnit, je však nevypodobitelná. Je všechno, co mých dvacet let do mne nanosilo (11)

z vůní a tvarů a z čeho si dnes ona jak z pláství vybrala strašné sladkosti.

Je všechno, co naráz zastavuje srdce, a přece to není smrt. A je všechno, čím vždycky člověk poprvé vydechne.

Milenka ještě ne, na to je ji mnoho.

Nevím, kolik má rukou a kolik úst, každým stéblem a lístkem a každou hvězdou

mě žíznivě pije. Jsem vesmírem doteků, až mě mrazí, a přece jsme se plaše dotkli jen jednou.

Prsatá Tonka.

Ze zaprášených nohou a snědých lýtek vytryskla andělsky bílá stehna.

Viktor.

Nikdy nesundá čepici s hlavy, štítek je dlouhý, aby se neopovážilo slunce vykousnout stíny z divoké tváře.

(12)

Já. Stále jen obletuji vlastní srdce.

Dědeček... Ale ne!

Dnes v nocí /28. srpna 1930/

Je půlnoc kopřiv

a půlnoc kopru, který promítá na černou oblohu své zlaté okolíky.

Sedím v okně a bdím.

Terina je všechno,

čím vždycky člověk poprvé vydechne.

A Tonce tryskají andělsky bílá stehna z vřesů a metlic.

Jednou to začalo: to jsi mi, tatínku, poprvé půjčil břitvu.

Tenkrát voněla síň koprovou omáčkou a tys v dobré náladě pozoroval popel (12)

doutníku, jak pevně drží tvar něčeho, co už není, a od té vzrušující podívané jsi každou chvíli vzhlédl ke mně, já jsem ti právě navždy unikal s mýdlem na tvářích, s očima, jež chtějí utkvělým pohledem na prach rozbít střípek zrcátka, spatřit mě za ním už jako muže.

Tenkrát jsi netušil, že mi třeba dáváš dar nad mé síly, jako jsem netušil já, že zaslechnu až za šestadvacet let šelest popela, jenž sesypal se náhle na žhavém konci doutníku, když mi ze rtu vytryskla pod břitvou kapička krve a ty ses polekal a prudce trhl rukou, za šestadvacet let, až na jaře přijdu k tvému čerstvému hrobu a spatřím tam kvést jako první rostlinu zlatý kopr, poroste zrovna z těch hlubokých míst, kde jsou tvá ústa, a z vysokého stonku bude se smát všem neživým uschlým věncům.

Kdybys byl řekl: „Ten dar je nad tvé síly!“,

byl bych jej stejné vymáhal, byl jsem prudký, byl jsem nedočkavý a nebylo možno déle se zdržet.

Sedím v okně a bdím.

Musím bdít. Z propadlé světnice vane ven takové prázdno a takové ticho, že mých dvacet let, dvacet zlatoploutvých ryb, kdykoli zabloudí v ten ponurý kout, zčerná.

Včera večer /27. srpna 1930/

Ještě včera, deset dní po velké pouti, stál kolotoč na netvořském náměstí, Terina vybírala peníze, lesklé řetízky spoutávaly závrať, jež se z nich pokaždé na pár minut divoce vysmekla.

(15)

A ještě včera stála na náměstí střelnice. U ní nabíjel pušky Viktor.

Všechno to bylo okoukané, než Terina stiskla páčku na aristonu, než Viktor vyndal zpod pultu křídlovku, než hodil na pult dvě plné hrsti broků:

„Nabíjejte si sami!“ Pokryl ariston hřebčími zvuky, nechal si pod kůží hubených tváří běhat kuličky vzduchu

a na křídlovce vynesl vysoko Herkulovy lázně, prohnal je povětřím až nad kostel, všelijak je zpřevracel, nakonec srazil do husí travičky a nechal u hvězd zatřepetat se sólo.

Přitom ani na chvíli nespustil oči ze mne a z Teriny.

Z těch deseti každý

večer jsem běžel pod Běsnou k Netvořicům.

(16)

A z těch deseti každý večer Terina v jízdě si ke mně vyskočila na sedačku.

„Utrhne se to!“ vzkřikl jsem. Zavýskla, opřela se mi koleny o lopatky a má křídla se rozprostřela v její krvi.

Dosud se mnou nepromluvila jinak než výsknutím, jako by byla jen živel.

Až včera večer po poslední jízdě šli jsme si sednout k tarasu do hluchavek.

Zkusil jsem ji políbit na spánek, uhnula se a bledý plamínek vlasů šlehl mě do rtů, ucítil jsem hluboko v kříži palčivost a vyhořel jsem v ústech.

„Vy nemáte holku?“

„Ne.“

(Tončiny obří kyčle zakryly obzor v dálce.) (17)

„Ne.“

(Tončiny drsné ruce, jež za to léto chtěly z mých chlapeckých ramen vydřít slunce až do poslední šupinky, vytrhly naráz má křídla z Terininy krve a zpátky do zad jakoby navždy mi je zamáčkly.)

„Ne.“

(Stačilo však jít druhý den podle řeky, abych byl čistý, abych necítil dech ze silných vyhrnutých rtů, které nikdy nelíbají, abych neslyšel starý hlas s nakřáplým smíchem: „Copak s takovým klukem?

Pokaždý roztečeš jako svíčka!“)

„Ne!"

Vzala mě kolem krku a vrátila mi polibek, ale na ústa: „Já vás mám taky moc ráda.“

Dnes v noci /28. srpna 1930/

Je půlnoc kopřiv a kopru.

Terino, obleču tě do hvězd a tvé tělo posázím vesmíry, poslední křísnuti cvrčka na podzim bude ti slyšitelné stejně jak exploze, když vzniká nová hvězda, i v nejbědnějším hvozdíku budeš celá, jeden vesmír však sotva bude stačit na slzu, která zrcadlí tvé zalykavé pohnutí, když jsem tě včera vzal kolem ramen.

(Tak to vyslovím za třicet let, a proto už dnes to tak je. Bylo by vymyšleno to zalykavé pohnutí, kdybych zpíval o Terině, jež běhá bosa prachem návsi (19)

a vlasy stříhá si sama, nakrátko jako před autodafé, a jíž za lacinou rumělkou na rtech slova se nečesají, ani nepřevlékají.)

Ale já zpívám

o té nevypodobitelné, jež je všechno, co mých dvacet let do mne nanosilo z vůní a tvarů a z čeho si dnes ona jak z pláství vybrala strašné sladkosti,

zpívám a nad pralesem kopřiv a kopru otáčejí se hvězdy, chorovody zářivých flammarionek.

Stačilo jít

na druhý den po Tončině objetí podle řeky a byl jsem čistý.

Ale dnes

jsem nejčistším křemílkem ve velké vlně Terinina polibku.

Sedím v okně, bdím.

Musím bdít. Zanic bych nespustil nohy do tiché světnice. Urval by je tam smrtelně studený vír.

Každý den před dnešní nocí

/srpen 1930/

Dědečkovi

bylo by napřesrok osmdesát let.

Byl po mrtvici. Denně za svítání jsem ho pomalu oblékal, s ustavičným domlouváním jako dítěti, od ponožek až k šátku na krk. Slyšel každé slovo z našeho světa, ale hned je zapomínal.

Pak se nadechl: „To jsem rád, že jdu domů!“

Chytil se hole a s mou pomocí překročil práh. Už nevnímal osoby, nedbal o jídlo, ani o spánek, ale (21)

byl jimi vždy přemožen. Z tohoto světa dožadoval se jenom šatů a hole, Z pokleslých rtů stále jen znělo: „Domů!“

Vodil jsem ho sem a tam pod Běsnou, mezi mým a jeho světem šuměla purpurová stěna mé mladé krve.

Prosil:

„Pane Sýkoro, vedete mě domů?‘ „Vedu,“

mručel jsem, už dávno jsem odvykl vymlouvat mu, že nejsem přece žádný nebožtík Sýkora. „Ty mládneš, Marvanko!

Jak to děláš, holka?“ to zase zavolal do prázdných bezů. „To se ti zdá, Josefe,“

odpověděl jsem za Marvanku.

Den po dni

mrtví vystupovali z limbů a za ně jsem mluvil já. Často jsem se tou hrou i bavil, musel jsem se přece bránit, i když stále mezi mým a jeho prostorem šuměla purpurová stěna mé mladé krve, (22)

i když jsem odtamtud byl nezasažitelný, bavil jsem se tou hrou, ale častěji už jsem se viděl, jak se s divokou Tonkou,

až si navečer odskočí z panského, pouštíme peřejemi a hledáme

nejprudší proud, v němž jako proti své vůli se k sobě přitiskneme břichem a prsy.

Dnes v noci /28. srpna 1930/

Sedím v okně a bdím. Přes jedno rameno přelévají se mi teplé vůně kopřiv, druhé zamrzá v černých ledech světnice.

Odjelas navečer ve žlutém voze se záclonkami. Dnes ráno jsi ke mně vztáhla dlaně —

(„Máte hezký ruce,

Terko.")

(23)

— na dvě bílá náměstí

plynuly z tvého srdce zlatovlasé výzvy, spěchaly deseti úzkými uličkami, jež končí nad propastí —

(„Hezký? Co je na nich?

Mají pět prstu jako každý jiný.“)

— s krví

hrnuly se ty výzvy od tvého srdce, a kdybych byl tvé ruce nedržel ve svých, zlatovlasé výzvy by z konečků tvých prstů opadaly.

Už nikdy se nesejdu s Tonkou, od včerejška večer leží a čeká v modřínech u Obor, a navěky zkamenělá tam leží mezi ostatními balvany, čeká a ze starých metlic vystrkuje černý bok, tisíc let bude mě marně a marně čekat.

(24)

Jsem k zbláznění živý,

má křídla, zřasená v krvi žil a cév,

šíleně tepají.

(Když jsem se řízl břitvou,

křídla vytryskla navrch rudým pírkem, tatínek trhl rukou a na prsty sesypal se mu popel.)

Jsem k zbláznění živý,

Terino, a chci si tě celou

vypodobnit,

nevím však, kolik máš rukou, kolik máš úst, každým stéblem a lístkem a každou hvězdou mé žíznivě piješ.

Zdali tě někdy

ještě uvidím?

Lešanská pouť /červen 1933/

Lešany budou kýlem

drhnout o hroby dávných tanečníků.

Ty dny po pouti budou patřit mně a jí.

(Je to tři roky, co ke mně večer co večer vyskočila v jízdě a moje křídla rozprostřela se v její krvi.)

A zase

každý den večer přijdu, ale schválně se nebudu ohlížet ke kolotoči, budu vědět, že Terina je na cestě k řece, a půjdu jakoby náhodou k střelnici. Viktor pokaždé nabije dvě pušky, mně a sobě. A než postačím zalícit, Viktor z kouta střelnice od boku srazí míček, který se točil na tenkém vodotrysku. Budu se smát pod kůží, vyplýtvám nazdařbůh pár broků, jako bych slepci do misky hodil plíšek.

A budu odcházet schválně v tu stranu, kudy se nejde k řece, budu cítit divoký pohled zpod dlouhého štítku.

Terina

už bude čekat. V Sázavě se voda bude zelenat, jako by se v ní všechna Viktorova žluč rozlila, Viktor bude ve vsi dál nabíjet pušky, s broky v ústech, a místo aby na kouzelné křídlovce vynesl nad zámek a nad školu Herkulovy lázně a všelijak je (27)

obracel, až by se z nich všechna měsíčná voda vylila, a mladé dvojice,

ztracené v bězích, musely by si z vlasů zběsile vyčesávat mřenky, nechá křídlovku ležet na pulte a nastavovat zašlý plech luně. A sám každou chvíli odběhne vyhlížet Terinu, ale lampa z návsi dosáhne sotva k lopuchům ve škarpě pod hospodou.

My zatím budem

hlavami ležet u sebe, já budu pálit cigaretou kolínka stébel a ona bude si navíjet na prst ostřici —

„Což kdybysme se vzali?" „Proč by ne?“

„Ale ty přece chceš být profesorem?“

„Nechci. To chtějí naši.“ „No tak nebuď!“

(28)

— bude si navíjet na prst ostřici jako snubní kroužek.

V noci se budem vracet,

cvrčkové pronikavě budou na cimbálky hrát neslýchané, skvělé odrhovačky —

„Nechci. To chtějí naši," „No tak nebuď"

„Naši by toho chtěli! Já se radši toulám.“

„Už je mi osmnáct!" „A mně třiadvacet!"

— její oči, překrásné snímačky hvězd,

budu polibky zavírat a otvírat —

„Náš táta by nám koupil nový vůz, v Zlatníkách máme chalupu, v zimě bysme byli u našich."

„A co Viktor?"

„Toho?"

(29)

Dnes v noci /28. srpna 1930/

Terino, dnes večer odjelas ve voze se záclonkami. Včera jsi mě sama políbila na ústa. A ta jediná vločka tvého polibku rozstříkla se po celé obloze. Vzhlížím k hvězdám, a kdykoli usrknu, stáhnou se všechny na mé rty.

Jsem k zbláznění živý. Už dnes je mne víc o deset, o dvacet, třicet let do budoucna, už dnes je mne víc o ty chvíle za tři roky, o chvíle, jež budou patřit jen mně a tobě, (o kolik let tys do budoucna živa, o kolik ran a švů?),

už dnes je mne víc

o časy, kdy budeme mít kosmické sondy a elektronové mikroskopy, ale také

ty nahé lidské oči a jimi dál vnímat (30)

svět v úměrných rozměrech, od krůpěje rosy až k jitřence, od růžové dětské paty až k vrásce, kterou noci potulných synů obkreslovaly maminčina ústa, od stébla až k věžím,

už dnes je mne víc

o dny, kdy jásavě utkvím v slunečním blankytu a tam se rozdrolím v tisícerou píseň,

ale také je mne dnes v noci víc o celá léta, kdy budu na marné plameny v sobě dolévat líh,

už dnes

je mne víc také o časy, kdy lidé nebudou moci říci, zda je den či noc, kdy budou umírat tak rychle, že jim smrt zevšední a že ztratí úctu k její sinavé podobě, a Luna bude tisknout (31)

kočičí oko na sklo nocí, očouzené dýmem zmarnělých zemí.

Musím bdít

nad tichem světnice, aby se nerozlilo po celém vesmíru.

Je vlahá letní noc, je v ní všechno, co navěky zastavuje srdce, všechno, čím člověk vydechne jakoby poprvé, a je to noc všech nocí, prvně v žití nesu strašné břímě lásky a smrti současně, a sladko je mi nést je, navždycky třeba, i s tím mrazením i s tím šikováním k dlouhým a drsným bitvám o život ve mně.

Noc lásky a smrti žíhá jasně a temně mých dvacet let, těch dvacet zlatoploutvých ryb.

Musím bdít.

(32)

Noc na dnešek / Z 27. na 28. srpna 1930/

Při blikavé petrolejce

jsem dopisoval psaní spolužákovi, když dědeček vykřikl jako z hrobu:

„Pusťte mě ven! Otevřete!“ A užuž padal z postele.

Věděl jsem, teď ho musím,

i když je půlnoc, obléci, jako včera, jako před týdnem, jako před měsícem, vodit z kouta do kouta,

musím ve světnici

nastoupit do vlaku, jet a zavírat okna

před každým tunelem, vystoupit v Krhanicích, jít k řece, volat na převozníka, pak ho prosit, aby nám půjčil lucernu, tlouci se do stráně a ve vsi zdravit mrtvé sousedy a za ně odpovídat, i když dnes v noci nemám náladu si hrát, nechat lucernu zhasnout a zabloudit mezi balvany u Obor a měnit hlasy.

Dědeček se dnes nechal uložit brzo.

Hůl jsem opřel o pelest k těžkým botám a šaty jsem mu složil na židli, (Milý Slávo, tu Tonku, víš, tu pěknou, už nechám. Víc než prsatá byla hrozná, nadávala i vodě. Když jí proud chrstl do krku, až se zakuckala, začala ho plácat a vztekle křičela:

„Ty parchante!“)

Dědeček už spal.

(Milý Slávo.

rád bych ti vypodobnil Terinu, ale je nevypodobitelná.)

Potom

jsem sfoukl lampu a lehl si na lavici k otevřenému oknu.

S tatínkem

běžíme proti požáru, na obzoru

(34)

hoří samé stohy a kolem nás to štká, tatínek směje se bezhlesým smíchem, tváře má rudé od plamenů a oči vyschlé, až nás zastaví řeka,

v ní se peřejemi

s černým spáleným mužem pouští Tonka, tiskne se k němu břichem a prsy, muž ke mně obrací hlavu a jednou má moji tvář, podruhé zase dědečkovu, chci se vší mocí probrat a vrhám se s křikem do řeky.

A když jsem tam skočil,

byl bych upadl přes dědečka. Choulil se u lavice, s koleny u brady, a štkal.

,,Co je vám, dědečku?“ „Nechte mě tu ohřát, prosím vás, Berko, nechte mě tu chvíli!“

S košile jako by střásal sníh a z očí mnul vločky. Zvedl jsem ho a položil na postel a ukryl až k bradě.

(35)

Strnul jsem,

najednou jeho oči byly zde, u nás.

Přitáhl si mě k sobě: „To jsi ty, Františku?“

Dnes v noci /28. srpna 1930/

Sedím v okně a bdím.

Je vlahá letní noc. Ale už brzo z trav začne podzim vyčesávat cvrčky.

„Neumřete mi!“ řekla mi Terina, když jsme se ráno loučili. Šel jsem z pošty, musel jsem tatínkovi poslat telegram.

Vzal jsem ji za ruku, ale hned jsem ji pustil.

Viktor zrovna v tu chvíli skládal střelnici, zpod štítku čepice zely dva otvory, mířily na můj každý pohyb.

Já a umřít?

(36)

Nač umírat? Jsem přece k zbláznění živý, má křídla, zřasená v krvi žil a cév, šíleně tepají,

(Nebo se snad bála,

že naše životy se k sobě přiblížily jen na chvíli, jako se přiblíží dvě struny, když přes ně přejede jeden prst, a že dál půjde můj život, tak jako předtím šel, v nesmírné dálce rovnoběžně s jejím?) Já a umřít?

Lešanská pouť / červen 1933/

„Což kdybysme se vzali?“

„Proč by ne?“ „Táta by nám koupil nový vůz!“

To už ti bude osmnáct.

(37)

(To, jak jsem seděl

v okně a bděl, a nevěděl, kolik máš rukou a kolik úst, to, jak jsem držel stráž nad mrtvým, to, jak mi chladem div neustydla v krvi žil a cév prudce tepající křídla, to, jak letmý dotek tvých úst byl věčný slib, to, jak se láska a smrt ve mně křižovaly, to, jak jsem si byl jist, že nic tu neošálí mých dvacet let, těch dvacet zlatoploutvých ryb,

to už bude tak dávno!)

A ještě budu

za tebou chodit dva týdny po pouti, až do Chleb, budeš mě denně čekávat ve vysokých janovcích, budem zlatě hořet jak ony, kolem úst třaslavou vůni včel, pod plamennou řekou slunce se budou míhat hluboko ztracené oblázky našich hlav, strážná užovka bude syčet na kraji (38)

našich pahorků a o smrti nebudeme nic vědět, jako o motýlím stínu nic neví jetelový květ.

A jednou

přineseš mi v čepici višně. Až v tom vedru budeme ležet naznak a já unaven se budu usmívat a chytat třpyt dvou vážek pod tvými řasami, nasadíš si žertem čepici na hlavu.

(Ten dlouhý štítek,

aby se slunce neopovážilo

vykousnout z tváře ani stínek!) Vstanu

a vztekle ti ji strhnu s hlavy.

Do smrti

neuvidím udivenější oči.

(39)

Čepicí uhodím tě do tváře.

Do smrti neuvidím zoufalejší dětské oči.

Také však uvidím

ohyzdnou bílou skvrnku na tvé snědé tváři, ještě před chvílí jsem jí říkal měsíček, a místo vlasů s leskem lunných bronzů trs žita, po němž sjel nešikovně srp,

v koutku úst lacinou rumělku, rozmazanou mými polibky.

(Co ty však na mně spatříš

v tu chvíli? Jaký obraz k umírání si poneseš? Vychrtlého vyjevence, jehož prsty jak dušičkové svíčky budou jednou marně hledat aspoň tvůj hrob, kam by je rád zabořil, až bude zoufat, že život je dar nad jeho síly?) (40)

Pak budeš

utíkat žitem, dám se jinou cestou, abych ti nadběhl.

Ten den a ten večer,

a příští dny a večery ti budu zpovzdáli dávat znamení.

Ale marně.

Už nikdy nepřijdeš. A kdovíkudy a na jakých cestách se to léto budeš tlouci ve voze se záclonkami.

Jen čepice,

Viktorova čepice tu zůstane ležet ve zlatých janovcích, na jednom místě zůstane ležet jako ubité zvíře.

(41)

Dnes v noci /28. srpna 1930/

Sedím v okně s koleny u brady. Bdím.

Zanic však nespustil bych nohy do světnice, smrtelně studený vír by mě tam stáhl, a navždy.

Obleču ji do hvězd, její tělo posázím vesmíry, poslední křísnutí cvrčka na podzim bude jí slyšitelné stejně jak exploze, když vzniká nová hvězda, i v nejbědnějším hvozdíku bude celá, jeden vesmír však sotva bude stačit na slzu v koutku očí.

Včera ke mně v jízdě

vyskočila, opřela se mi koleny o lopatky a má křídla se rozprostřela v její krvi.

„Utrhne se to!“

(42)

(Tatínku,

všechno to začalo tím dnem, tou minutou, kdy jsi mi poprvé půjčil svou břitvu.

Utíkal jsem ti s mýdlem na tvářích a byl jsem k zbláznění živý.) Zkusil jsem

políbit ji na spánek.

„Máte holku?“

„Ne!“

(Drsné Tončiny ruce za to léto dřely z mých chlapeckých ramen slunce až do poslední šupinky.)

Terino,

nebude láska dar nad mé síly?

Jsem živý

k zbláznění, už dnes v noci je mne víc (o kolik poutí víc, o kolik lásek je tebe, Terino, o kolik dětí, (43)

které se budou popelit v prachu návsí pod žlutým vozem, o kolik džberů s vodou, které tě budou strkat sem tam a lámat a ty budeš držet život jen za provaz dřiny?), už dnes je mne víc o dceru a synka, jimž při prvním usmání vykrouží v tváři dolíčky ten k smrti blažený vír nad hlubinou mého a ženina srdce, ale už dnes je mne víc o hvězdy, jež pro mne budou zlatými chrobáky, lesk nicot vlekoucími na krovkách, o hvězdy, jež budou pro mne třpytnými náušnicemi hluchoty bez konce,

už dnes je mne víc

o noci, kdy budu bloudit kolem svého dna a z té studny jak hvězdu, jež se třepí do běla, vyhlížet tvář vlastní ženy, o dny, kdy budu se znovu počínat z hanby do ztraceného domova, (44)

aby mě donosil až k smrti, a kdy budu bolestně děti poznávat, stůl, rozečtenou knihu, zmarnělou práci a kdy na sebe sám se budu ptát,

už dnes v té noci všech nocí kdy poprvé nesu břímě lásky a smrti současně a kdy je chci nést, navždycky třeba, už dnes je mne víc o hrůzu, s níž jednou lidé uvidí šílený negativ svého díla, už dnes je mne víc o město, jež se octne jen na vteřinu a samo v nitru slunce a vyjde s ňadry upálenými, bez klína, už dnes je mne víc o ty nejzoufalejší, pro něž budoucnost vždycky bude dar nad veškeré lidské síly.

Bdím. Musím bdít.

(45)

Noc na dnešek / Z 27. na 28. srpna 1930/

Ukryl jsem dědečka po bradu. Strnul jsem,

najednou jeho oči byly zde, u nás.

„To jsi ty, Františku?“ Prvně po měsíci mě poznal. Pak se ptal: „Tatínek nepřijel?“

„Přijede zítra.“ (Ale to jsem ještě nevěděl, že tu zítra bude opravdu.) Zavřel oči a klidně dýchal. Každou chvíli položil jsem mu ruku na mocný hrudník.

Má ruka chvěla se jako motýl v jeho, jež celý věk lámala kámen, bez ustání ho obráběla, míchala vápno, a dosud v ní, roztřesené už, je důstojnost, že nikdy jí nenapadlo prázdnou zednickou lžicí ohazovat zdi větru.

(Byl jsi, dědečku,

někdy také k zbláznění živý?

Ne,

nikdo nemohl být tak živý jako já!

Dnes v noci /28. srpna 1930/

Sedím v okně a bdím. Přes jedno rameno přelévají se mi proudy letních vůní, druhé zamrzá v černých ledech.

Terino,

včera jsme seděli v hluchavkách, zkusil jsem lehce tě políbit na spánek. Uhnulas

a bledý plamínek tvých vlasů mě šlehl, hluboko v kříži jsem ucítil palčivost a v ústech jsem vyhořel.

A dnes ráno

jsem šel na poštu, byl jsem rád, že mohu odejít —

(Odpusť mi, dědečku! Byl jsi někdy živý až k zbláznění?)

(47)

— a že tě, Terino,

ještě uvidím.

Brzo odpoledne

tatínek přijel na můj telegram.

Uřícen běžel rovnou k dědečkovi.

Pak jsme viděli, co přešlo kolem něho studené nehybnosti v té světnici, kde zůstal s dědečkem tak dlouho sám.

Jeho tvář byla najednou jako dětská a zdálo se, že už mu nikdo nesundá s očí sklíčko slz, vyšel jako s těžkým vyvráceným stromem v rukou.

Sedím v okně a bdím,

musím bdít. Kdesi, o okno dál, je síň s dechem a teplem živých. A tam spí

tatínek s tetou.

(Potom ten strom opřel o nás a po zápraží hnal dědečkovou holí ty dva pohřební agenty,

co na něm

viseli cestou od vlaku

a klovali se

za jeho zády.) Terino, navečer

odjelas ve voze se záclonkami.

Celé tři roky přejdou,

než se setkáme.

Budeme lehávat hlavami u sebe, strážná užovka bude syčet na kraji našich pahorků, budeš si navíjet na prst ostřici jako snubní kroužek.

Pak budeš ode mne s pláčem utíkat žitem, a jen Viktorova čepice zůstane ležet v janovcích jako ubité zvíře.

Ale dnes jsem nej čistším křemílkem ve velké vlně lásky.

Další lešanská pouť /červen 1934/

Vlak už pojede

ze stanice, zakrslé přesličky u trati poplaší sykot páry. Rychle poběžím s ostatními k řece, v srdci trochu promáčklý po těch chatrných a černých láskách, v kterých jsem kdovíproč přečkal zimu.

(50)

Konečně budeme stát namačkáni

na prámu, který voní po požáru, převozníkovo bidlo se bude nořit, hledat štěrbinu mezi balvany na dně, aby se mohlo opřít, a bude skřípat.

Budu za ty všechny balvany cítit, jak mi drsná tíha v nesmírně dlouhých intervalech dře a ohmatává srdce, vždycky se tupě opře a zas povolí, druhý břeh bude v nekonečné dálce, slunce mě za tu dobu upraží na prach.

Potom odhodím prám, to těžké zdřevnatělé křídlo, a na zeleni vzlétnu nad stráň.

Poletím k Lešanům.

(Uvidíš, jak spolu

rozjaříme léto, Terino! Cvrčkové na cimbálky budou hrát neslýchané, skvělé odrhovačky, a já tvoje oči, (51)

překrásné snímačky hvězd, budu polibky zavírat a zas otvírat, s těmi cvrčky a hvězdami zešílíme.

Už si tě celou

dovedu vypodobnit, od zachvění zlatého chřípí až k té žilce v bílém dolíčku pod koleny.

Mám hádat, co právě

teď děláš?

Vidím tě, jak ležíš naznak

v chládku pod vozem. Slunce osedlává paprsky, aby tě hledaly, že už jdu!) Poběžím rovnou na náves. Budeš směšný, Viktore, v novém klobouku (který hajný a v které hospodě ho zapomněl?), budeš směšný, jak mi vykročíš vstříc a z dálky smekneš (zdalipak v janovcích ještě leží tvoje čepice z loňska?), budeš směšný tím, že mě konečně (52)

vezmeš na vědomi s jakousi úctou, je to úcta, co ti budu číst z tváře (to ta sojka na mysliveckém klobouku v ní postrašila jestřába?).

„Není s námi!“

„Kdo?" zeptám se, jako bych nerozuměl.

„Umřela na záškrt. V zimě,“

Dnes v noci / 28. srpna 1930/

Terino,

odjelas ve voze se záclonkami.

Včera jsi ke mně vyskočila v jízdě,

koleny ses mi opřela o lopatky a má křídla se rozprostřela v tvé krvi.

Byl jsem k zbláznění živý.

(53)

„Neumřete mi!“

Řeklas mi dnes ráno.

Já umřít? Už dnes

je mne víc o dvacet třicet let do budoucna, už dnes je mne víc o žízeň, kterou nikdy neuhasí ani studánky, ani víno, kdybych se měl až k smrti dopít, je mne víc

o dny, kdy, už dávno ne mladý, začnu na letních procházkách zkracovat stezky, abych byl stále v doslechu lidí, k nimž budu tíhnout ještě silněji, a kdy dávno v závratné samotě lučin jen ztraceným bratrem bude mi cvrček,

už dnes je mne víc

o časy, kdy člověk bude zvedat budoucnost opravdu lidskou, a já, až pohlédnu vzhůru, budu drcen a tlačen do hlemýždí hlíny (54)

a stonásob těžce se budu učit, jak si zvyknout té závrati, v níž pro zbabělce je pád utrženého balvanu

a pro srdnaté orlí peruť, je mne víc

o den, kdy se můj synek poprvé bude holit a já mu nenabrousím břitvu, ani mu neukážu, jak ji přiložit k tváři, bude mu k smíchu taková stará věc, jako je břitva, ale budu blaženě naslouchat, jak mu na hladkých hubených lících

jako čmelák bzučí elektrický strojek, už navždy jist, že ho ani nenapadne říci si o břitvu (v břitvě bude stále něco z vraždy), a za toho bzučení můj synek, jako jsem kdysi vstoupil já, vstoupí mezi dospělé, kteří dosud mají srst po pradávných předcích —

(Synku, nebude

ten dar nad tvoje síly?

Život byl vždycky

dar nad mé síly, kdykoli jsem byl sám.)

— budu slyšet, jak bzučí elektrický strojek, zatímco moje první břitva chtěla krev, v břitvě vždy bude něco z vraždy, ale břitva sama nemůže vraždit,

je to v nás,

na našich citech a na našich myšlenkách

je dosud temná srst, a ani strojek, i kdyby nejněžněji bzučel, nemá moc sejmout ji.

(Tatínku, zdalipak ti také

dědeček brousil první břitvu? Zdalipak jsi byl též k zblázněni živý?) Bdím. Musím bdít.

Už dnes láska a smrt křižují se ve mně, noc lásky a smrti žíhá jasně a temně mých dvacet let, těch dvacet zlatoploutvých ryb.

A letmý dotek tvých úst je věčný slib.

Musím bdít.

I kdybych jednou po létech

měl najít u naší řeky cizí břeh, cítím, že tady už nyní s námi je všechno, čím láska navěky nás oba přežije, kdybych to jednou hledal a nenašel, skalám v řece to budu rvát z tvrdých čel, protáhnu ruku i zmrzlou závějí a zas ucítím tvůj stisk, a ještě silněji!

Další lešanská pouť /červen 1934/

„Umřela na záškrt. V zimě.“

„Terina?“

Večer budu ležet u plotu, obličejem

(57)

v trávě. Z návsi mě Viktorova křídlovka bude přibíjet k zemi a její sólo bude se třepetat pod mými spánky, pěstmi je budu vyhánět, to bych si však musel rozpoltit hlavu o mezník, aby naráz vyrazilo ven.

„Tak co budeš jíst?"

„Nic.“ „Ale musíš!“ „Teto, dej mi pokoj!"

„Už je po klekání!“

(Když jsem ji v janovcích

objímal, už se jí pod záda sunul hrob.

Teď přes hlínu a přes kořínky země bude pršet na její milovanou hruď.)

„Něco sníst musíš!“

(A v nejdelší noci

jiná tíha bude navěky tisknout její milovanou hruď.)

„To je dobře, dítě,

že nejsi voják!“

(Budu celé noci

pobíhat na Běsné ve vřesích, brodit se zelenavou řekou.)

„Lidi prej utíkají z Německa. Nebude válka?“

(Copak je možné,

aby se zase tak rychle a vespolek umíralo, že smrt zevšední?)

„Ty máš řeči,

Teto! Přestaň!“

(A budu si ji chtít celou

vypodobnit, ale ona už bude navždy nevypodobitelná.)

(59)

Dnes ráno /28. srpna 1930/

Vstal jsem do slunce

a vyskočil z okna nadechnout se rána.

Zpod černých bezů vyšla Tonka s košíkem nažatých kopřiv. Už se to nešlo schovat.

„Proč jsi nepřišel včera večer k řece?“

„Dědeček…“ Abych ukázal, že nemám strach, slezl jsem s tarasu, „Nech dědečka!

Jen co odjede ta komediantka, vid?“

„Vy toho vždycky víte!“ Stál jsem před ní v černých trenýrkách a ona mě špičkou srpu za řeči lehounce sekala do stehen,

po každém seknutí zůstala na kůži bílá tečka. „Nechte si to, jo!“ Odcházela:

„Jen počkej! Ty zejtra zase přilezeš!“

Bylo mi špatně ze sliny, která se jí zaleskla v mezeře mezi zuby.

(60)

(Včera

se mi Terina opřela koleny o lopatky a má křídla se rozprostřela v její krvi.) Dnes odjede ve voze se záclonkami.

Za chvíli začnou skládat kolotoč. Musím se dostat stůj co stůj do Netvoříc, i kdyby mělo vyhořet stavení!

Ale ten dědeček!

Zase ho budu vodit a mrtví z limbů vystoupí a já za ně budu mluvit.

Za mnou

ve světnici bylo jakoby kolmé prázdno po poraženém jilmu. Něco tam chybělo: hůl v koutě, na židli šaty, boty u pelesti. Vyklonil jsem se z okna“

„Dědečku !“

Slunce už lezlo do černé chodby pod klenutými bezy.

(61)

Obrátil jsem se:

dědeček ležel na posteli, s očima zavřenýma, oblečen, v ruce držel hůl.

Dnes v noci /28. srpna 1930/

Pralesy kopřiv, hvězdami bičované k oknu dokořán. Vlahá srpnová noc.

Sedím v okně s koleny u brady. Bdím.

Musím bdít.

Ve světnici leží dědeček

pod bílým prostěradlem. Svíčka u hlavy už dávno dohořela. Já musím bdít, okno v tom dusnu nelze zavřít, hlídám dědečka před živými tvory z venku.

(Tatínku, kdybys mi byl tenkrát řekl:

„Ten dar je nad tvoje síly,“ stejně bych jej urputně vymáhal. Co tě mých zlých nocí (62)

zabolí, nocí, z nichž se ani vlastní otcovskou láskou do smrti nevyplatím.)

„Neumřete mi!" řekla mi dnes ráno.

Já umřít? Jsem přece k zbláznění živý, už dnes je mne víc o synka, jemuž bude k smíchu taková stará věc, jako je břitva, (v břitvě vždy bude něco z vraždy, ale břitva sama nemůže vraždit, jako strojek nemá moc

sejmout temnou srst, jež zbyla na našich citech a myšlenkách,

všechno je v naší moci,

i to vytrhnout se z osamělosti a být jasným a třpytícím se křemílkem ve velké vlně života),

je mne víc

o dceru, sjíždějící na kánoi Pěnkavský jez (už tam nespatří chlapce, jenž nesl mé jméno a pro nějž každý zlatý oblázek pod zelenavým proudem

byl dívčím kolenem), už dnes je mne víc

o tvrdou a zuřivou práci, do které své noci budu zaklínat,

ale je mne také

víc o tvůj ztracený hrob, Terino —

(Jednou

už stárnoucí, ho budu hledat. Hrobník odfoukne lístek zářijového slunce:

„Pamatuju se dobře. Mám to v knize.

Půjčil jsem přece jejímu tátovi na pohřeb šaty!“)

— je mne víc o lidi,

kteří, ač smrtelní, budou si žádat věc nesmrtelnou —

(„Ale hrob,“ řekne hrobník,

„už tu není dva roky.“)

— a já budu

k zbláznění živý a má křídla, zřasená v krvi žil a cév, budou šíleně tepat, jako tepají dnes,

(roztrhněte se už,

žíly a cévy, ať se konečně má křídla rozprostřou a spojí s ostatními opojenými křídly!)

(65)

láska a život

jedno vždy pro mne budou. Kdyby mělo být pro mne závažím, i přátelství se zřeknu, ani stáří, až zaklepá, se nezaleknu, a stále zůstanu dokořán otevřen jí, která bude život roubovat na můj sen, ať se i smrti podobá, nikdy to přece nebude smrt, její věrný obraz je v řece, věčné jiná voda žene se peřejí, jen pěnu chytíš z ní a kdovíkde je jí už konec, stále se budu do ní hroužit, znovu chtít ji zadržet, dál jí trvalost kovu, a stále, na křídlech i křídla odhodiv, budu ji žíti tak dlouho, co budu živ.

Dnes ráno /28. srpna 1930/

Dědeček ležel na posteli s očima zavřenýma, oblečen, v ruce držel hůl, (66)

ústa měl trochu pootevřená

jako k pozdravu. Druhá ruka, s čepicí v ztuhlých prstech, byla napřažena ke zdi.

Položil jsem mu ruku na prsa, stín dechu vyšel mu z úst. A dost

Teď musím rychle utíkat do Netvořic, poslat telegram.

(Je vůbec možné, aby se umíralo jinak?

Je možné, aby lidé umírali

hromadně, že jim smrt zevšední a že ztratí úctu k její tiché a sinavé podobě?) Ještě tam stihnu Terinu.

(Odpusť mi,

dědečku, ale já jsem k zbláznění živý!) Nejdříve musím však dědečka svléci a umýt.

(67)

Dnes v noci / 28. srpna 1930/

„Neumřete mi!“ řeklas mi dnes ráno.

Já umřít?

Sedím v okně a musím bdít.

A ty spíš někde daleko na cizím místě ve voze se záclonkami.

Já umřít?

Už dnes je mne víc o dny, kdy jásavě utkvím

v slunečním blankytu a tam se rozdrolím v tisícerou píseň,

ale už dnes

je mne víc také o noci, kdy lidem i sobě budu na obtíž.

Už dnes

je mne víc o tu noc v Jílovém.

Jednou v srpnu

budu se vracet z Prahy, obcházet sám sebe, (68)

obcházet sochu z bláta, kterou jsem odhalil hluboko pod obzorem lidí, a octnu se nad řvavým stolem.

Lepkavé

minuty budou přelézat vyšší a vyšší kopečky nedopalků z cigaret a horda cizích mužů se bude ohmatávat tykadly sklenek.

Tu jeden vstane a chytí

mě za klopu:

„Ty mě neznáš?“

„Ne!“

„Já jsem Viktor!“

Obejmeme se kolem ramen a vyjdem na spící náměstí, „Jedem tam!“ řekne a povede mě k vozu se záclonkami.

„Psst! Aby stará... !“ Nastartuje traktor a pořád s prstem na ústech, jako by (69)

ženu nic neumělo vzbudit než lidský hlas, kývne hlavou, abych nasedl.

Budem se řítit úzkou silničkou, chalupy budou strkat nos do naší jízdy, ale bude to přece naše věc!

Pak rachot stroje bude vytrhávat z řeky balvany a sypat je na naše hlavy, ale ty budou necitelné, zato uvnitř budeme potrháni,

potom zboříme

borový trůn ticha, a vůni otav pokoříme zápachem z výfuku,

skály,

které už tisíce let zarůstají mechem, se rozdivočí a z houštin paměti drsného kraje vyrazí a stanou s námi nade vsí, aby z ní vychlemstaly život.

Se stádem těch lačných skal naráz vtrhneme do bezbranných Lešan.

A na návsi

(Viktor už stárnoucí muž, já čtyřicátník) budeme chvíli omráčeni tichem.

I začnem stavět ze stínů a závrati opilý kolotoč, z prachu vydupávat kroky dávných tanečníků a každý po svém zpívat konec žalostné romance —

(— pochovejte mě na netvořském hřbitově, leží a budou tam ležet všichni od nás, neříkám hned, neříkám za měsíc, neříkám za deset, ani za dvacet let —)

— budeme se upřeně dívat do lopuchů ve škarpě pod hospodou, Viktor do nich pustí naplno světla reflektorů, budem se dívat, zdali odtamtud nevyjde, štíhlá, se vznešeným držením, bosa, s mechovýma očima, s ňadry, v jejichž (71)

oblém světle se nikdy neměla usmát dětská ústa, a každý po svém budeme vyřvávat konec žalostné romance —

(— křídlovka na pohřbu ať mi zahraje sólo, neříkám hned, neříkám za měsíc, neříkám za deset, ani za dvacet let, a pak ji za mnou hoďte do hrobu! —)

— a naše myšlenky budou najednou

vadnout a svraskávat jak listí plné děr, noc začne stárnout a na konci háje nám orloj hvězd ukáže k úsvitu, mlha nad řekou se prolomí do třpytu a vyplaví půlměsíc jako z báje, jak dvojrohou zářící ulitu.

Cvrčkové pronikavě začnou na cimbálky hrát neslýchané, skvělé odrhovačky a Viktor vzkřikne: „Musím se pro ni vrátit!“

(72)

Vyskočí na traktor: „Pro tu flíglhornu!“

A rozjede se do stříbřité mlhy, a luna ho celého i s těmi rachoty a třesky navždy pohltí a rozlije lesk a ticho dávných křídlovek po němých pahorcích.

Tu moje duše řekne co nejtišeji:

„Utečme, z luny jde zlověstný svit, nevěř jí, pospěšme, utečme jí, prchněme, utečme, máme-li žít!“

To řekne s hrůzou a křídla její prach návsi naberou do potrhaných per, mé srdce, jako by netlouklo skorem, bude jak listí svraskalé a plné děr, a dám se na útěk a budu bloudit borem, jako jsem bloudil před lety vpodvečer s tím strašlivým břemenem.

Navždy mne bude víc o těžkou chvíli jedné srpnové noci, (73)

Kdy jsem chtěl, aby ožil její předobraz, a kdy Viktor namířil světla reflektorů do lopuchů ve škarpě pod hospodou a tys odtamtud, štíhlá, se vznešeným držením bosa, s mechovýma očima, a s ňadry, v jejichž oblém světle se nikdy neusmějí dětská ústa,

tys odtamtud

nevyšla.

Navždy mne bude víc o tu noc, kdy jsem tě vyvolával z měsíčných par a popel na žhavém srdci chtěl držet tvar něčeho, co už není, zatímco tys žila a žiješ, ne přízrak, ne stín, jenž vstává z már, ne bludička, ne bysta náměsíčně bílá, ale láska, jež v krvi žil a cév divoce tepá.

(74)

Navždy mne bude víc

o člověka, z něhož břímě lásky a smrti a břímě života vyrazí zpěv.

SRPEN - LISTOPAD 1961