Pýcha a předsudek

Jane Austen

Pýcha a předsudek

Jane Austenová

Všeobecně panuje skálopevné přesvědčení, ţe svobodný muţ, který má slušné jmění, se neobejde bez ţenušky. .

A přistěhujeli se někam takovýto mladík, je tento názor tak zakořeněn v myslích sousedních rodin, ţe jej povaţují za pravoplatné vlastnictví té které dcery ještě dříve, neţ mají moţnost se obeznámit s jeho vlastními pocity nebo zásadami v tomto ohledu.

"Drahý manţeli," pravila jednoho dne paní Bennetová onomu pánovi, "zdalipak uţ víte, ţe netherfieldské panství dostane konečně nájemce?"

Pan Bennet odvětil, ţe nikoli.

"Uţ je tomu tak," pokračovala, "právě se odtamtud vrátila paní Longová a všechno mi to vypověděla."

Pan Bennet na to nic neříkal.

"Coţpak nechcete vědět, kdo tam přijde?" zvolala jeho choť netrpělivě.

"Vidím, ţe byste mi to ráda sdělila, a jsem hotov vás vyslechnout."

Tato pobídka stačila.

"Jen povaţte, můj milý, to vás bude zajímat: paní Longová říká, ţe pánem na Netherfieldu se stane velmi zámoţný mladík ze severní Anglie; v pondělí se tam prý přijel podívat v kočáře se čtyřspřeţím, a tak se mu to zalíbilo, ţe se s panem Morrisem okamţitě dohodl; má se prý nastěhovat ještě před Svatým Michalem a část sluţebnictva přibude prý uţ koncem příštího týdne."

"Jak se jmenuje?"

"Bingley."

"Je ţenatý nebo svobodný?"

"Ach, svobodný! Svobodný je, drahý choti! Svobodný mladík, a jak zámoţný, má čtyři nebo pět tisíc ročně. To je něco pro naše děvčata!"

"Jak to? Co je jim po tom?"

"Ţe mě můţete tak zlobit, drahý choti," odvětila paní Bennetová. "Víte dobře, ţe pomýšlím na to, aby si jednu z nich vzal."

"Z toho důvodu se sem tedy stěhuje?"

"Z toho důvodu! Jak můţete říci takovou hloupost! Ale není přece vůbec vyloučeno, ţe by se mohl do některé zamilovat, a proto ho okamţitě, jakmile přijede, musíte navštívit."

"To bych ani nepovaţoval za nutné. Zajeďte tam s děvčaty sama, anebo je pošlete bez doprovodu, coţ snad bude nejmoudřejší, protoţe vás ţádná půvabem nepředčí, a třeba byste se panu Bingleymu nejlépe líbila vy."

"I vy lichotníku! Kdysi jsem snad nebývala zrovna ošklivá, avšak nyní si uţ na nic nedomýšlím. Nehodí se, aby matka pěti dospělých dcer dbala na vlastní krásu."

"V tom případě měla asi i dřív sotva nač dbát."

"Nic naplat, drahý manţeli, musíte se vypravit a pana Bingleyho po sousedsku přivítat, aţ

sem přibude."

"Ujišťuji vás, ţe o to ani za mák nestojím."

"Nezapomínejte, ţe máte dcery. Povaţte, jaká by to byla partie pro jednu z nich! Sir William a lady Lucasová za ním chtějí rozhodně zajít, a to výhradně z onoho důvodu; víte přece, ţe jinak nové lidi nenavštěvují. Není vyhnutí, musíte to učinit, protoţe jinak bychom tam nemohly my."

"Načpak takové cavyky! Jsem si jist, ţe vás pan Bingley rád uvidí, a já vám dám s sebou krátký průvodní dopis, ţe ochotně svoluji, aby si vzal, kterou chce, ačkoli já bych se přimlouval za mou rozmilou Lízinku."

"Nic takového rozhodně nedovolím. Lízá není o nic lepší neţ ostatní, a já tvrdím, ţe není zdaleka tak krásná jako Jane a ani zdaleka tak veselá a příjemná jako Lydia. Jenţe vyjí odjakţiva nadrţujete."

"Ţádná z nich nestojí za fajfku tabáku," odpověděl. "Jsou hloupé a pošetilé, jako děvčata bývají, ale Lízinkaje přece jen trochu čipernější neţ její sestry."

"Jak můţete mluvit tak ošklivě o vlastních dětech, choti! Máte radost, kdyţ mě můţete pozlobit. Neberete vůbec ohled na mé ubohé nervy!"

"Mýlíte se, drahá. Ctím vaše nervy. Jsem s nimi důvěrné spřátelen. Vţdyť mi je ohleduplně připomínáte uţ dobrých dvacet let."

"Och, vy nevíte, co mě uţ stály utrpení."

"Doufám, ţe to překonáte a ţe se doţijete toho, jak mladíci s čtyřtisícovými důchody zaplavují náš kraj."

"Co by nám to bylo platné, i kdyby se jich sem nastěhovalo dvacet, kdyţ je nechcete navštívit."

"Aţ jich bude dvacet, navštívím je všechny, na to se spolehněte, milá choti."

Pan Bennet v sobě spojoval pohotový vtip, sarkasmus, uzavřenost i rozmary tak zvláštním způsobem, ţe ho jeho paní ani za třiadvacet let společného ţivota neměla ještě prokouknutého.

Proniknout za její duševní obzor nevyţadovalo takové úsilí. Byla to ţena s malým pochopením pro ostatní, s nepatrným vzděláním a náladové povahy. Kdyţ jí něco nevyhovovalo, jala se naříkat na pomyslnou neurózu. Jejím ţivotním cílem bylo vyvdat dcery a mezitím se utěšovala návštěvami a novinkami.

Pan Bennet šel mezi prvními sloţit poklonu panu Bingleymu. Od prvopočátku se s ním hodlal seznámit, ačkoli manţelku nepřestával ujišťovat, ţe nikam nepůjde; však se o tom dozvěděla aţ večer po vykonané návštěvě. A pak jí to sdělil takto: Všiml si, ţe jeho druhorozená dcera pilně vylepšuje nějaký klobouk, a zničehonic poznamenal:

"Doufám, ţe se bude panu Bingleymu líbit, Lízinko."

"Jak můţeme vědět, co se panu Bingleymu líbí nebo nelíbí," odvětila matka nahněvaně, "kdyţ

ho nesmíme navštívit."

"Zapomínáte, ţe se s ním setkáme ve společnosti, maminko," řekla Elizabeth, "a ţe nám ho paní Longová slíbila představit."

"Nevěřím, ţe by to paní Longová doopravdy udělala. Má

přece sama dvě neteře. Je to sobecká, pokrytecká ţenská a mně byla odjakţiva protivná."

"Mně rovněţ," pravil pan Bennet. "Rád vidím, ţe na ni v této věci nespoléháte."

Paní Bennetová se neuráčila odpovědět, ale musela si vylít špatnou náladu na jedné dceři.

"Pro rány boţí, nekašli pořád, Kitty! Měj trochu soucitu s mými nervy! Drásá mi to uši!"

"Kitty se ještě nenaučila kašlat decentně," řekl otec, "a vybere si vţdy nepravou chvíli."

"Nekašlu přece pro zábavu," odpověděla Kitty dotčeně. "Kdy má být příští ples, Lízinko?"

"Od zítřka za čtrnáct dní."

"Ba, pravda," zvolala matka Bennetová, "a paní Longová se vrátí aţ den předtím, takţe nám pana Bingleyho nebude moci představit, protoţe ho sama ještě nebude znát."

"Snad tedy, milá manţelko, budete mocí trumfnout svou přítelkyni a představit jí pana Bingleyho sy"

"Vyloučeno, choti, vyloučeno, vţdyť jsem se s ním sama ještě neseznámila, jak mě můţete tak škádlit?"

"Váţím si vaší obezřetnosti. Čtrnáct dní skutečně nic neznamená. Coţpak lze za čtrnáct dní poznat, jak se náš nový známý vybarví? Avšak netroufneme-li si my, troufne si někdo jiný, neboť paní Longové a jejím neteřím se musí koneckonců téţ dostat příleţitosti; a jelikoţ ío

ona bude pokládat za laskavost, musím se toho ujmout sám, nemáte-li vy chuť prokázat jí tu sluţbu."

Děvčata vykulila na otce oči. Paní Bennetová řekla jen: "Nesmysl, nesmysl!"

"Co znamená to důrazné popření?" zvolal otec. "Povaţujete způsob představování a význam, jenţ se mu přikládá, za nesmysl? V tom bych s vámi nemohl zcela souhlasit. Co o tom soudíš ty, Mary? Jsi dívka filosoficky zaloţená, čteš tlusté knihy a děláš si z nich výpisky, pokud je mi známo."

Mary by byla ráda řekla něco moc chytrého, ale nemohla si na nic vzpomenout.

"Zatímco se Mary soustřeďuje," pokračoval, "vraťme se k panu Bingleymu."

"Mám pana Bingleyho aţ po krk!" zvolala jeho choť.

"To mě mrzí, ale pročpak jste to neřekla dřív? Kdybych to byl tušil dnes ráno, nebyl bych ho šel navštívit. To je smůla, ale kdyţ uţ jsem u něho jednou byl, nemůţeme ho dost dobře ignorovat."

Rodina ţasla právě tak, jak si to přál, a nejvíc ze všech snad paní Bennetová, ačkoli se jala prohlašovat, hned jak první vlna radosti opadla, ţe od něho celou tu dobu nic jiného nečekala.

"Vy jste zlatý člověk, nejdraţší manţeli! Však já dobře věděla, ţe mi nakonec vyhovíte. Byla jsem si jista, ţe máte naše děvčata příliš rád, abyste zanedbal takovou moţnost. Ach, to jste mi udělal radost! Ale ţe se vám to povedlo: sebral jste se dopoledne a šel, a nezmínil jste se o tom ani slovíčkem, aţ teď."

"Nu, Kitty, nadále uţ můţeš kašlat, co srdce ráčí," řekl pan Bennet a při těchto slovech se zvedl a odcházel, neboť ho unavovaly ţeniny radostné výlevy.

"Máte skvělého otce, děvčata," pravila matka, kdyţ za ním zapadly dveře. "Nevím, jak se mu kdy odvděčíte za jeho dobrotu, anebo konečně i mně. V našem věku to uţ není nic příjemného, seznamovat se kaţdý den s novými lidmi, to vám povídám, ale co bychom neudělali kvůli vám! Lydie, děvenko moje, jseš sice nejmladší, ale řekla bych, ţe si s tebou pan Bingley na příštím plese zatančí."

"Hm, já se ho neleknu," prohlásila Lydia rozhodně. "Nejmladší jsem, ale zato jsem největší."

Zbytek večera strávily úvahami, za jak dlouho oplatí Bingley panu Bennetovi návštěvu, a dohaďováním, kdy ho budou moci pozvat na oběd.

Ať se však paní Bennetová vyptávala jak chtěla - a všech pět dcer ji přitom všempţně podporovalo - nedokázala vy-páčit ze svého chotě dostatečný popis pana Bingleyho. Volily rozličnou taktiku - nezastřené dotazování, lstivé předpoklady i vzdálené naráţky, on však ze všech kliček vyklouzl, a tak jim nakonec nezbývalo neţ se spokojit s informacemi z druhé ruky, které jim poskytla jejich sousedka lady Luca-sová. Její hlášení bylo navýsost uspokojující. Sir William jím byl nadšen. Je prý docela mladý, okouzlujícího zevnějšku, nesmírně přívětivý, a nadto se hodlá zú-častnit příštího společenského večírku i s řadou přátel.

Co mohlo znít nadějněji? Záliba v tanci je prvním krůčkem k tomu, aby se tu zamiloval; a tak leckterá dívka snila o dobytí jeho srdce.

"Kdybych se doţila toho, ţe by jedna z našich děvčat byla paní na Netherfieldu," pravila paní Bennetová manţelovi, "a ostatní se stejně dobře vdaly, tak uţ bych si nic jiného nepřála."

Za několik dní oplatil pan Bingley panu Bennetovi návštěvu a seděl s ním asi deset minut v knihovně. Doufal, ţe se přitom naskytne příleţitost k seznámení se slečnami, o jejichţ půvabu uţ toho mnoho slyšel, avšak musel se spokojit pouze s otcem. Dámy na tom byly o něco lépe, neboť mohly z horního okna aspoň zjistit, ţe má na sobě modrý kabátec a ţe přijel na černém koni.

Krátce nato mu bylo odesláno pozvání na oběd, a paní Bennetová jiţ dumala, které chody by její kuchyni nejvíce slouţily ke cti, kdyţ tu přišla odpověď, jeţ vše zhatila. Pana Bingleyho volají neodkladné záleţitosti nazítří do Londýna, a tak s velkou lítostí sděluje, ţe není s to přijmout prokázanou poctu, atd. Paní Bennetová byla úplně vyvedena z míry. Nedovedla si představit, co naléhavého by mohl mít na práci ve městě tak krátce poté, co přibyl do Hertfordshiru, a vyjádřila obavy, zda snad nepoletuje stále z jednoho místa na druhé a nikdy se v Netherfieldu pořádně neusadí. Lady Lucasová ji poněkud upokojila domněnkou, ţe snad odjel do Londýna jen pro tu velkou společnost, co hodlá přivést na ples, a brzy přišla zpráva, ţe s panem Bingleym přijede dvanáct dam a sedm pánů. Dívky rmoutil tak velký počet dam, avšak den před plesem se trochu utěšily, kdyţ zvěděly, ţe jich s sebou přivezl ne dvanáct, ale jen šest - pět sester a jednu sestřenici. Nakonec však do tanečního sálu vkročila pouze pětičlenná společnost - pan Bingley, jeho dvě sestry, manţel starší z nich a ještě jeden mladý pán.

Pan Bingley měl pohledný a ušlechtilý zjev, příjemnou tvář a přátelské, nestrojené vystupování. Jeho sestry byly půvabné a dělaly dojem dam velkého světa. Pan Hurst, jeho švagr, vypadal pouze urozeně, avšak jeho přítel pan Darcy brzy vzbudil všeobecnou pozornost svou urostlou, vysokou postavou, čistými rysy, hrdým drţením a zprávou, která šla od úst k ústům za pět minut poté, co vstoupil do sálu, ţe má totiţ jmění vynášející deset tisíc ročně. Pánové prohlašovali, ţe je to junák, dámy usoudily, ţe je mnohem větší fešák neţ pan Bingley, a polovinu večera k němu všichni vzhlíţeli s vřelým obdivem, aţ jeho chování zavdalo příčinu k všeobecnému rozčarování a veškeré nadšení vyprchalo, neboť společnost shledala, ţe je pyšný, ţe mu nejsou dost vznešení a ţe se tu nebaví, a pak uţ ho ani rozlehlé statky v Derbyshiru nezachránily, aby neměl odpudivý, nepříjemný zevnějšek a aby svému příteli nedosahoval ani po kotníky.

Pan Bingley. se zakrátko seznámil s kdekým v sále, s chutí a ţivě se bavil, nevynechal ani jeden kousek, byl smutný, ţe ples uţ končí, a zmínil se o tom, ţe musí také uspořádat podobný večer v Netherfieldu. Taková zlatá povaha mluví sama za sebe. Jaký rozdíl oproti jeho příteli! Pan Darcy si zatančil pouze jednou s paní Hurstovou a jednou se slečnou Bingleyovou, nepřál si být představen ţádné jiné dámě a strávil zbytek večera tím, ţe se procházel po sále a tu a tam prohodil slovíčko s někým ze svých přátel. Jeho charakter byl odhalen. Byl to nejpyšnější, nejnepříjemnější člověk na světě a nikdo si nepřál, aby se tu ještě kdy ukázal. Nejvíce proti němu byla zaujata paní Bennetová, která nejen neschvalovala jeho celkové vystupování, ale navíc byla pobouřena tím, ţe se opovrţlivě vyjádřil o jedné její dceři.

Jelikoţ chyběli tanečníci, byla Elizabeth Bennetová nucena dva kousky prosedět, a během této doby stanul pan Darcy na chvíli poblíţ, takţe zaslechla rozhovor mezi ním a panem Bingleym, jenţ opustil na několik minut parket, aby přiměl přítele si zatančit.

"Pojď, Darcy," pravil, "musím tě dostat do kola. Nelíbí se mi, ţe tu tak hloupě postáváš. Měl bys tančit."

"Vyloučeno. Víš dobře, jak je mi to proti mysli, neznám-li dobře svou partnerku. V takovéhle společnosti by to bylo nesnesitelné. Tvoje sestry jsou zadány a vyzvat kteroukoli jinou by pro mne byl hotový trest."

"Nedělal bych takové drahoty ani za širý svět!" zvolal Bingley. "Na mou věru, co jsem ţiv, neseznámil jsem se ještě s tolika příjemnými dívkami za jediný večer; několik je jich tu přece velmi hezkých."

"S jediným hezkým děvčetem v celém sále tančíš ty" řekl pan Darcy a pohlédl na nejstarší slečnu Bennetovou.

"Ach, to je nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy spatřil! Ale přímo za tebou sedí jedna z jejích sester a ta je také velmi půvabná a jistě i velmi milá. Dovol, ať ti ji má tanečnice představí."

"Která to je?" ohlédl se a na okamţik se zadíval na Elizabeth; kdyţ se setkal s jejím pohledem, odvrátil se a chladně prohlásil: "Ušla by, ale není natolik hezká, aby mne uvedla v pokušení; kromě toho nemám chuť vyznamenávat svou pozorností mladé dámy, které jiní muţi pomíjejí. Vrať se raději ke své tanečnici, nech se okouzlovat jejími úsměvy a nemař čas se mnou."

Pan Bingley uposlechl této rady. Darcy poodešel a zanechal tam Elizabeth s velmi smíšenými pocity. Vylíčila pak tu příhodu barvitě svým známým, neboť měla ţivou, veselou povahu a kaţdá směšná příhoda ji dokázala pobavit.

Večer uběhl příjemně celé rodině. Paní Bennetová byla svědkem toho, ţe její nejstarší dcera vzbudila skutečný obdiv netherfieldského panstva. Pan Bingley ji dvakrát vyzval k tanci a jeho sestry jí projevily přízeň. Jane to těšilo stejnějako matku, ač to nedávala tak najevo.

Elizabeth vycítila, ţe má Jane radost. Mary zaslechla, jak kdosi vykládá slečně Bingleyo-vé, ţe ona je nejvzdělanější dívka široko daleko, a Catherine s Lydií měly to štěstí, ţe ani jeden kousek neproseděly, coţ jim zatím při plesech stačilo k blaţenosti. Vracely se tedy do Longbournu, vsi, kde ţili a kde byli nejváţenější rodinou, v růţové náladě. Zjistily, ţe pan Bennet dosud bdí. Nad knihou zapomínal na čas a tentokrát byl velmi zvědavý, jak probíhal večer, kterému předcházely tak vzrušené dohady. Očekával spíš, ţe nový soused zklame naděje jeho choti, ale brzy zjistil, ţe tentokrát je mu vyslechnout jiné dojmy.

"Ach, drahý manţeli," začala, sotva překročila práh, "bavily jsme se výborně, byl to nádherný ples. Jane budila takový obdiv, ţe si to ani neumíte představit. Kaţdý říkal, jak jí to krásně sluší, a panu Bingleymu se musela moc líbit, protoţe s ní tančil dvakrát. Jen povaţte, drahý choti, doopravdy s ní tančil dvakrát! Pro ţádnou jinou nepřišel znovu. Nejprve poţádal o tanec slečnu Lucasovou. Byla jsem zoufalá, kdyţ proti sobě stanuli, ale zřejmě se mu vůbec nelíbila, komu by se také mohla líbit, no ne, a asi ho upoutala Jane, jak šla tančit. Vyptal se tedy, kdo to je, dal se představit a o příští tanec poţádal ji. Třetí kousek tančil se slečnou

Kingovou, čtvrtý s Marii Lucasovou, pátý znovu s Jane a šestý s Lí-zinkou a s Boulangerovou."

"Kdyby měl trochu soucitu se mnou" zvolal její manţel netrpělivě, "nebyl by tolik tancoval!

Pro boha ţivého, přestaňte uţ vypočítávat jeho tanečnice! Kéţ by si byl podvrkl kotník hned v prvním kole!"

"Je to okouzlující člověk, můj drahý," vedla paní Bennetová svou. "Takový krasavec! A jeho sestry jsou dámy, jaké se hned tak neuvidí. Ty elegantní toalety! Řekla bych, ţe jen krajka na sukni paní Hurstové -"

Pan Bennet ji však znovu přerušil a zapřísahal ji, aby mu ţádnou parádu nepopisovala. Byla tedy nucena stočit řeč na něco jiného a vylíčila mu rozhořčeně a trochu nadsazeně otřesnou nevychovanost pana Darcyho.

"Ale ujišťuji vás," dodala, "ţe na tom Lízinka netratí, kdyţ jemu nepadla do oka, protoţe je to velmi nepříjemný, odporný člověk a nestojí za to, aby se mu vycházelo vstříc. Ta povznesenost a to sebevědomí, no, něco nesnesitelného. Přešel sem, přešel tam a představoval si, jak všechny převyšuje. Není mu dost hezká, aby si s ní zatančil! Měl jste tam být, milý muţi, a zmrazit ho pohledem, jak vy to umíte. Mně je ten člověk nesnesitelný."

Jane se opatrně vyhýbala chvalozpěvům na pana Bingleyho, avšak kdyţ se octla s Elizabeth mezi čtyřma očima, přiznala, zeji velice zaujal.

"Takhle si představuji mladého člověka," pravila, "rozumného, příjemného, veselého; nepoznala jsem ještě tak šťastnou povahu! Chová se nenucené a přitom dokonale uhlazeně!*'

"A je dokonce i hezký," odpověděla Elizabeth, "coţ by mládenci rovněţ měli být, pokud to jen trochu jde. Je tedy všestranně bez vady."

"Velice mi zalichotilo, ţe mě poţádal o tanec podruhé. Nečekala jsem takovou poklonu."

"Ne? Já ji čekala za tebe. V tomhle se od sebe lišíme. Tebe poklona vţdycky překvapí, mne nikdy. Přirozeně ţe měl chuť si s tebou ještě zatančit. Není slepý, aby si nevšiml, ţe jsi pětkrát krásnější neţ kterékoli jiné děvče v sále. Na to nemusí být ještě dvorný. Ne, je skutečně velice milý a dávám ti svolení, aby se ti líbil. Však uţ se ti líbili mnohem hloupější muţi."

"Ale Lízinko!"

"Je to pravda! Jsi hned hotova myslet si o kaţdém to nejlepší. Nikdy nevidíš na nikom ani chybičku. V tvých očích je celý svět dobrotivý a laskavý. Ještě jsem nezaţila, ţe bys o někom řekla něco nepříjemného."

"Nechci nikoho neuváţeně odsuzovat, avšak netajím se s tím, co si myslím."

"To vím, a právě tenhle fakt mě uvádí v úţas. Jsi přece dost rozumná, a přitom tak slepě přehlíţíš pošetilosti a hlouposti ostatních! Předstíraná upřímnost je častý jev - člověk se s ní setká dnes a denně. Ale soudit takhle upřímně bez předstírání a bez postranních úmyslů - vzít si z povahy kaţdého člověka jen ty dobré rysy a ještě je vykrášlit a o těch špatných pomlčet -

to dokáţeš jen ty. Tobě se tedy zamlouvají i sestry toho člověka, coţ? Ty však nemají tak šťastnou povahu jako on."

"Jistěţe ne, aspoň ne na první pohled. Ale kdyţ si s nimi povídáš, jsou velmi milé. Slečna Bingleyová se nastěhuje k bratrovi a povede mu domácnost; a musela bych se moc mýlit, kdybychom v ní nezískali roztomilou sousedku."

Elizabeth ji mlčky vyslechla, avšak přesvědčit se nedala; na večírku Bingleyovy sestry rozhodně nevyvinuly ţádné úsilí, aby byly k někomu milé, a jelikoţ Elizabeth měla víc bystrozraku a méně poddajnosti v povaze neţ její sestra, a nadto její mínění neovlivňoval ţádný osobní zájem, neviděla, proč by jim měla být nějak obzvlášť nakloněna. Jistěţe to byly jemné dámy, nechyběl jim vtip, kdyţ byly dobře naloţené, dokázaly se chovat přívětivě, kdyţ

jim na tom záleţelo, ale byly pyšné a sobecké. Měly jistý půvab, vzdělání se jim dostalo v jednom z prvních soukromých londýnských penzionátů, kaţdá vlastnila dvacet tisíc liber, zvykly si utrácet víc, neţ si mohly dovolit, a stýkaly se s urozenými lidmi. Měly tedy všechny předpoklady k tomu, aby si toho o sobě myslely mnoho a o ostatních pramálo. Pocházely z váţené severo-anglické rodiny, kteráţto skutečnost se jim vtiskla do paměti hlouběji neţ ta, ţe za svůj majetek i za majetek svého bratra vděčí obchodnímu podnikání.

Pan Bingley zdědil téměř stotisícové jmění po otci, jenţ si za ně hodlal koupit panství, ale zemřel dřív, neţ tak učinil. Pan Bingley chtěl otcův úmysl uskutečnit a někdy uţ se rozhodoval pro to které hrabství, ale jelikoţ měl nyní dobrý dům a právo na šlechtické sídlo, domnívali se jeho přátelé, kteří dobře znali jeho bezstarostnou povahu, ţe asi stráví zbytek ţivota na Netherfieldu a koupi panství přenechá další generaci.

Jeho sestry by byly rády viděly, aby se usadil na vlastních statcích; a třebaţe šije nyní pouze pronajal, nebylo slečně Bingleyové proti mysli ujmout se úlohy domácí paní - stejně jako paní Hurstová, jeţ se provdala za muţe spíše urozeného neţ zámoţného, ochotně povaţovala jeho domov za svůj, kdykoli sejí to hodilo. Pan Bingley byl sotva dva roky plnoletý, kdyţ ho náhodné doporučení upozornilo na Netherfield. Zajel tam a prohlédl si všechno za půl hodiny

- líbila se mu poloha i rozmístění hlavních pokojů, uvěřil, co k chvále panství říkal majitel, a na místě si jej pronajal.

S Darcym jej poutalo dlouholeté přátelství, ačkoli se od sebe povahově značně lišili. Bingley se Darcymu zamlouval svým nekomplikovaným, otevřeným a poddajným zaloţením, přestoţe ţádná letora nemohla být vzdálenější jeho vlastní, jeţ mu zřejmě docela vyhovovala. Bingley věřil skálopevně v Darcyho náklonnost a jeho mínění si velmi váţil. Darcy měl větší rozhled neţ jeho druh. Bingley se rozhodně nevyzna-čoval zaostalostí, ale Darcy byl chytrý. K tomu byl povýšený, uzavřený a vybíravý a jeho vystupování přes svou uhlazenost nevzbuzovalo sympatie. V tomto ohledu ho jeho přítel o mnoho předčil. Ať přišel Bingley kamkoli, všude ho měli rádi, kdeţto Darcy soustavně někoho uráţel.

Způsob, jakým hodnotili merytonský večírek, byl dosti příznačný. Bingley jakţiv ještě neviděl pohromadě tolik příjemných lidí ani tolik hezkých děvčat, kaţdý byl k němu milý a pozorný, všichni se chovali přátelsky a nestrojeně, za chvíli se tu cítil jako doma, a pokud šlo o slečnu Bennetovou, ani anděl nemohl být podle něho krásnější. Darcy naopak pozoroval sbírku figurek, které měly stejně daleko ke kráse jako k představám, co se sluší, nikdo ho ani v nejmenším nezaujal, nikdo mu neprokázal ţádnou pozornost, nikdo ho nepobavil. Uznal, ţe slečna Bennetová je hezká, ale prý se příliš často usmívá.

Paní Hurstová i její sestra s ním v tomhle byly zajedno - přesto však o ní hovořily s uznáním a sympatiemi, prohlašovaly, ţe je roztomilá a ţe by se s ní docela rády spřátelily. Slečna Bennetová byla tedy puncovaná na roztomilou a jejich bratr se povaţoval po tomto uznání za oprávněna myslet na ni po libosti.

Kousek od Longbournu bydlela jedna rodina, s níţ byli

Bennetovi obzvlášť důvěrně spřáteleni. Sir William Lucas se původně zabýval obchodováním v městě Merytonu, domohl

se slušného jmění, a v době, kdy tam starostoval, vyslyšel král jeho ţádost a povýšil jej do šlechtického stavu. Tuto čest proţíval snad aţ příliš procítěně. Od té chvíle se mu zprotivilo jak obchodní podnikání, tak ţivot v malém trţním městě; dal vale tomu i onomu a odstěhoval se s rodinou asi míli za Meryton do jednoho stavení, zvaného nyní Lucasov, kde se mohl dosyta oddávat příjemným úvahám o vlastní důleţitosti, a netíţen obchodnickými okovy, trávil čas výlučně v zdvořilůstkách vůči svému okolí. Povýšení co do stavu u něho nepřineslo povýšení co do chování, naopak, byl ke kaţdému velmi ohleduplný. Z

tohoto člověka, od přírody nevýbojného, přátelského a ochotného, učinilo představení u dvora galantního kavalíra. Lady Lucasová byla po všech stránkách výborná paní, jen snad neměla tolik důvtipu, aby mohla být své sousedce paní Bennetové skutečnou oporou. Měli několik dětí. Nejstarší z nich, rozváţná a moudrá sedmadvacetiletá dívka, byla nejlepší Elizabethinou přítelkyní.

Nebylo myslitelné, aby se slečny Lucasovy a slečny Benne-tovy nesešly a nezhodnotily ples, a tak se hned nazítří po oné události dostavily mladé sousedky do Longbournu, aby slyšely a byly slyšány.

"Ty jsi měla úspěch hned z kraje večera, Charlottko," podotkla paní Bennetová s podivuhodnou zdvořilostí a sebe-ovládáním. "Tebe vyzval pan Bingley k tanci první."

"Ano, ale zdá se, ţe se mu druhá tanečnice zamlouvala lépe."

"To myslíš asi naši Jane, ne, protoţe s ní tančil dvakrát. Skutečně by se podle toho mohlo usuzovat, ţe se mu zalíbila - i já sama mám tušení, ţe to tak nějak bude - něco se mi doneslo -

ale uţ si přesně nevzpomínám - týkalo se to pana Robinsona."

"Nemyslíte snad to, co jsem zaslechla já, kdyţ rozmlouval s panem Robinsonem; nevykládala jsem vám to? Pan Robinson se ho ptal, jak se mu zamlouvají merytonské společenské večírky, ajestli nemyslí, zeje tu spousta půvabných dívek, a která ţe je podle jeho mínění nejpůvabnější. A on odpověděl na tu poslední otázku: ,Určitě nejstarší slečna Bennetová, o tom nemůţe být vůbec sporu.' "

"Neříkej! To se tedy vyslovil velmi určitě - vypadá to, jako by - přesto však z toho mračna nemusí pršet, to víš."

"Jájsem aspoň vyslechla něco uţitečnějšího neţ ty, Elizo," pravila Charlotte. "Pan Darcy se neposlouchá tak příjemně jako jeho přítel, viď? - Chudinka Eliza! - Slyšet, ţe jenom ujde!11

"Jen prosím tě ještě Lízince nenamlouvej, ţe by se měla pro jeho nezpůsoby trápit! Takový nepříjemný člověk, bylo by hotové neštěstí, kdyby se mu zalíbila. Paní Longová mi včera vykládala, ţe vedle ní seděl dobré půl hodiny a ani ústa neotevřel."

"Víte to jistě, matinko? Není v tom nějaký omyl?" zeptala se Jane. "Sama jsem zahlédla, jak s ní pan Darcy hovoří."

"I to ano, protoţe ona se ho zeptala, jak se mu líbí v Nether-fieldu, a tu se nemohl dost dobře vyhnout odpovědi, ale paní Longová povídala, jak se zdál celý rozhněvaný, ţe na něj promluvila."

"Slečna Bingleyová mi vykládala, ţe nikdy mnoho řečí nenadělá," pravila Jane, "leda v kruhu důvěrných přátel. K nim je pak neobyčejně srdečný."

"Tomu nevěřím ani za mák, děvenko. Kdyby byl tak neobyčejně srdečný, byl by promluvil na paní Longovou. Ale já vím, co za tím vězí: všichni říkají, zeje to velký hrdopýšek, a doslechl se, hádám, ţe paní Longová nemá vlastní kočár a ţe přijela na bál v droţce."

"Ze se nebavil s paní Longovou, to by mi tolik nevadilo," řekla slečna Lucasová, "ale chtěla bych, aby si byl zatančil s Elizou."

"Na tvém místě bych dala příště košem já jemu, Lízinko," radila jí matka.

"Mohu vám myslím s určitostí přislíbit, ţe si s ním v ţivotě nezatančím."

"U něho by mi pýcha tolik nevadila, jako mi obvykle va-dívá," uvaţovala slečna Lucasová.

"V jeho případě se to dá omluvit. Není divu, ţe tak urostlý mladík, z dobré rodiny, bohatý, se všemi moţnými přednostmi, si sám sebe vysoko cení. Má na to právo, být hrdý, smím-li to tak vyjádřit."

"Máš úplnou pravdu," odvětila Elizabeth, "i já bych mu ochotně prominula jeho hrdost, kdyby byl nepokořil mou."

"Pýchaje velmi častá nectnost, pokud vím," ujala se slova Mary, která si zakládala na rozšafných názorech. "Jsem si jista, ţe se s ní zhusta setkáme, neboť lidská přirozenost k ní tíhne, a málokteří z nás neskrývají v srdci pocit sebeuspokojení pramenící z té či oné vlastnosti, ať skutečné, ať smyšlené. Je rozdíl mezi pýchou a hrdostí, ač se obě tato slova uţívají často promiskue. Hrdý člověk nemusí být ještě pyšný. Hrdost se týká spíš toho, co si sami o sobě myslíme, pýcha toho, co si přejeme, aby si o nás mysleli druzí."

"Kdybych měl tolik, co pan Darcy," zvolal jeden mladý pán Lucas, který doprovázel sestry,

"drţel bych nos ještě výš a z nikoho bych si nic nedělal. Choval bych smečku loveckých psů a kaţdý den bych vypil celou láhev vína."

"To bys vypil mnohem víc, neţ by ti bylo zdrávo," řekla paní Bennetová, "a kdybych tě při tom přistihla, hned bych ti tu láhev vzala."

Chlapec se bránil, to ţe by nesměla, a ona trvala na svém, ţe by to přece jen udělala, a přeli se o to, dokud se návštěva nezvedla.

Longbournské dámy vykonaly zakrátko zdvořilostní návštěvu u dam z Netherfieldu. Tato návštěva byla brzy patřičně opětována. Příjemné způsoby slečny Bennetové nalezly milost v očích paní Hurstové i slečny Bingleyové, a třebaţe usoudily, ţe matka Bennetová je nesnesitelná a mladší dcery nestojí za to, aby s nimi člověk slovo ztratil, vyjádřily přání sblíţit se s oběma staršími. Jane přijímala jejich blahosklonnost s velkou radostí; avšak Elizabeth dobře viděla, jak povýšeně se ke kaţdému chovají, její sestru téměř nevyjímajíc, a nedokázala se pro ně nadchnout, ačkoli jejich přátelská laskavost vůči Jane - pokud se to tak dalo nazvat -

nebyla bez ceny, neboť byla patťně odezvou obdivu, který k ní choval jejich bratr. Kdykoli se setkali, bylo nabíledni, ţe ho skutečně zaujala, a stejně tak viděla, ţe se v Jane prohlubují sympatie,

které v ní vzbudil na první pohled, a zeje na nejlepší cestě, aby se do něho zamilovala aţ po uši; s radostí si však uvědomovala, ţe okolní svět to asi hned tak nepostřehne, neboť Jane v sobě spojovala schopnost hlubokého citu s vyrovnanou povahou a neměnnou přívětivostí, coţ

ji mohlo uchránit od dotěrného podezírání. Jednou se o tom zmínila své přítelkyni slečně Lucasové.

"Snad je to příjemné," odvětila Charlotte, "kdyţ v takovémto případě dokáţe lidi obalamutit, ale skrývá to v sobě i jisté nebezpečí, bude-li se tak velice ovládat. Utají-li ţena znamenitě své city i před tím, komu patří, můţe se stát, ţe propase příleţitost ho k sobě připoutat, a pak jí bude chabou útěchou, ţe se o tom lidé nedozvěděli. Myslím si, ţe kaţdý vztah roste i z vděčnosti a polichocené ješitnosti a ţe není moudré k tomu nepřihlédnout. Je přece moţné projevit zájem - přirozeně, ţe dáváme některým lidem přednost před jinými - ale málokdo má odvahu doopravdy se zamilovat, kdyţ mu to druhá strana neusnadní. V devíti případech z deseti by ţena udělala lépe, kdyby dala najevo víc lásky, neţ skutečně cítí. Tvá sestra se Bingleymu bezesporu líbí, avšak můţe zůstat jen u toho líbení, jestli mu ona trochu nevyjde vstříc."

"Ale ona mu vychází vstříc, pokud je toho při své povaze schopna. Kdyţ mné nezůstaly utajeny její city k němu, musel by být dokonalý hlupák, aby je nepostřehl."

"Nezapomeň, Elizo, ţe nezná Janiny vlastnosti tak jako ty."

"Má-li však dívka mládence v srdci a nesnaţí se to před ním skrývat, musí to přece poznat."

"Snad ano, jsou-li spolu dost často. Bingley a Jane se sice setkávají poměrně pravidelně, ale nikdy spolu netráví dlouhé hodiny, vídají se ve společnosti mezi mnoha jinými dámami a pány, nemají moţnost, aby se celou tu dobu bavili jen spolu. Jane by proto měla co nejlépe vyuţít kaţdé chvíle, kdy se ji podaří upoutat jeho pozornost. Aţ ho bude mít jistého, pak bude dost času zamilovat se do něho, co srdce ráčí."

"Tvůj recept má mnoho do sebe," odpověděla Elizabeth, "kdyby nešlo o nic jiného neţ o to, dobře se vdát; kdybych byla odhodlána za kaţdou cenu ulovit bohatého ţenicha, anebo vůbec ţenicha, pak bych se jím zajisté řídila. Jenţe tohle Jane nechce, a nejedná tedy cílevědomě. Přece si dosud nemůţe být jista ani hloubkou své náklonnosti, ani je-li to náklonnost rozumná. Vţdyť se seznámili sotva před čtrnácti dny. Čtyřikrát s ním tančila v Merytonu, jednou dopoledne ho navštívila v jeho sídle, čtyřikrát večeřela ve společnosti, kde byl i on. Za tu dobu ještě ani nemohla dobře poznat jeho povahu."

"Ne tak, jak tomu pojmu rozumíš ty. Kdyby s ním byla pouze večeřela, byla by nanejvýš poznala, má-li chuť k jídlu; nezapomínej však, ţe spolu také strávili čtyři večery - a čtyři večery mohou znamenat mnoho."

"Ano, během oněch čtyř večerů mohli dospět k poznání, ţe oba dávají přednost whistu před obchodem; ale pokud jde o důleţitější vlastnosti, sotva byli s to odhalit něco podstatného."

"Ať tak či tak," pravila Charlotte, "přeji Jane z celého srdce to nejlepší a myslím si, ţe by měla stejnou naději být s ním šťastná, kdyby se vdávala zítra, jako kdyby zkoumala jeho povahu od jara do zimy. Manţelství je vţdycky sázka do lutrie. Ať obě strany sebelépe poznají své zaloţení, ať se sobě povahově sebevíc podobají, jejich spokojenost tím zaručena není. Vţdycky se po svatbě ukáţe tolik růzností, ţe jim to vrchovatě postačí k trápení; raději nechtěj nic vědět o případných nedostatcích osoby, po jejímţ boku máš strávit ţivot."

"Rozesmála jsi mě, Charlottko, ale není to správné. Víš dobře, ţe to není správné a ţe by ses podle toho sama nikdy neřídila."

Všecka zaujata pozorováním, jak se pan Bingley dvoří její sestře, nenapadlo Elizabeth ani ve snu, ţe oči jeho přítele spočívají s patrným zájmem na ní. Zpočátku byl pan Darcy sotva ochoten připustit, zeje hezká; na plese si ji jen chladně měřil, a kdyţ se příště setkali, pozoroval ji jen proto, aby odhalil všechny její nedostatky. Sotva však objasnil sobě i svým přátelům, ţe nemá ve tváři jediný poutavý rys, uţ se mu začalo zdát, zejí výrazné černé oči dodávají neobyčejnou oduševnělost. Po tomto objevu následovaly vzápětí jiné, stejně zdrcující. Třebaţe odkryl kritickým zrakem nejeden prohřešek proti symetrii v jejích liniích, přece byl nucen přiznat, ţe má lehkonohou postavičku, příjemnou na pohled; ač tvrdil, ţe by její způsoby neobstály v nejvyšších společenských kruzích, přece ho zaujaly svou nenucenou hravostí. O tom o všem ona neměla ani zdání - proti ni to byl člověk, který se k nikomu nesnaţil být přívětivý a který ji nepokládal za dosti přitaţlivou, aby si s ní zatančil.

Dostal chuť poznat ji blíţ a jako první krok k rozhovoru s ní sledoval, jak hovoří s jinými.

Toho si uţ všimla. Stalo se to na Lucasově, kde se shromáţdila početná společnost.

"Jak si to pan Darcy představuje?" pravila Charlottě. "Poslouchá, co si povídám s plukovníkem Forsterem!" "Na to ti můţe dát odpověď pouze pan Darcy sám." "Jestli nepřestane, dám mu najevo, ţe jsem to postřehla, na to ať vezme jed. Jemu není nic svaté, a nebudu-li k němu sama prostořeká, dostanu z něho za chvíli strach."

Vzápětí se k nim blíţil, ač se nezdálo, ţe by měl v úmyslu zapříst s nimi rozhovor, a tu slečna Lucasová vyzvala přítelkyni, aby to tedy zkusila, čímţ popíchla Elizabeth natolik, ţe se k němu obrátila se slovy:

"Ţe jsem právě promluvila neobyčejně přesvědčivě, viďte, pane Darcy, kdyţ jsem škádlila plukovníka Forstera, aby pro nás uspořádal v Merytonu ples?"

"Hovořila jste s velkou vehemencí, ale na tento námět hovoří všechny dámy vehementně."

"Soudíte nás přísně."

"Hned budeme mít příleţitost poškádlit na oplátku ji," řekla slečna Lucasová. "Elizo, jdu otevřít fortepiano, a ty víš, co to znamená."

"Ty jsi ta nejzvláštnější přítelkyně na světě! Vţdycky mě vyzveš, abych zahrála a zazpívala ze všech nejdřív. Kdyby se má marnivost zakládala na hudebním umění, byla bys pro mne nedocenitelná, ale takto bych skutečně mnohem raději nevystupovala před lidmi, kteří jsou zvyklí slýchat přední umělce." Slečna Lucasová však nechtěla slyšet ţádné vytáčky, a tak se Elizabeth podvolila: "Nu dobrá, kdyţ jinak nedáš." Pohlédla chmurně na pana Darcyho a dodala: "Máme u nás

takové pěkné staré rčení, kaţdý je samozřejmě zná: ,Šetřte dechem, milí braši, ať máte čím foukat v kaši!' Zařídím se tedy podle toho, abych nemusela lapat po dechu při písničce."

Poslouchala se příjemně, přestoţe skutečně neměla vynikající hlas. Zazpívala dvě tři písně, a neţ mohla vyhovět několika hostům, ţádajícím, aby ještě přidala, uţ ji s velkou chutí vystřídala její sestra Mary; byla ze všech Bennetových děvčat nejméně hezká, a proto si zakládala na svých znalostech a dovednostech a čekala vţdy netrpělivě na příleţitost, aby se s nimi pochlubila před ostatními.

Mary neměla ani talent, ani vybroušený vkus; marnivost v ní sice vzbuzovala píli, ale zároveň i sklon ke karatelství a přehnanému sebevědomí, coţ by se bylo projevilo nepříznivě i na dokonalejším vystoupení, neţ bylo její. Přirozené a neafektované Elizabeth naslouchali posluchači s větším potěšením, třebaţe nehrála zpola tak dobře, a Mary byla ráda, kdyţ na konci dlouhého koncertu vzbudila zájem a vděk několika irskými a skotskými písničkami, přednesenými na ţádost jejích mladších sester, které se s chlapci Lucasovými a dvěma třemi důstojníky daly do tance v rohu místnosti.

Pan Darcy postával mlčky opodál v hlubokém opovrţení nad takovým marněním večera, nad nemoţností, rozumně si pohovořit, a byl natolik zabrán do svých myšlenek, ţe ani nepostřehl přítomnost sira Williama Lucase po svém boku, dokud jej sir William takto neoslovil:

"Tohle je ta pravá zábava pro mládeţ, pane Darcy! Tanci se přece jen nic nevyrovná.

Pokládám tanec ve vybrané společnosti za nejrozkošnější rozptýlení."

"Zajisté, sire Williame, a má tu výhodu, zeje oblíben na celém světě, a to i v méně vybraných společnostech. Kdejaký divoch umí tančit."

Sir William se jen usmál. "Váš přítel je pravým mistrem v tomto oboru," dodal, kdyţ byl chvíli pozoroval Bingleyho, jenţ se připojil k tanečníkům, "a vůbec nepochybuji, ţe i vy v něm vynikáte."

"Snad jste mě uţ viděl tančit v Merytonu, pane."

"Ano, viděl, a byl to pohled nad jiné útěšný. Tančíváte často u dvora?"

"To jsem ještě nikdy neučinil."

"Nepokládal byste si to za čest, tančit v takovém prostředí?" "Snaţím se vţdycky této cti vyhnout, ať je to v jakémkoli prostředí."

"Vydrţujete si dům v Londýně, nemýlím-li se?"

Pan Darcy se uklonil.

"I já jsem kdysi uvaţoval o tom, mám-li se tam usídlit natrvalo - neboť miluji vznešenou společnost - avšak nebyl jsem si jist, zda by lady Lucasové dělal městský vzduch dobře."

Odmlčel se a čekal na odpověď, leč jeho společník nebyl v hovorné náladě, a jelikoţ se k nim právě blíţila Elizabeth, napadlo ho, ţe ukáţe, jak se chová pravý kavalír, a oslovil ji:

"Pročpak netančíte, drahá slečno Elizo? Dovolte mi prosím, pane Darcy, abych vám zvolil za partnerku tuto rozkošnou mladou dámu. Vím, ţe neodmítnete tančit, kdyţ před vámi stane taková krasavice." Vzal ji za ruku a byl by ji vloţil do dlaně panu Darcymu, jehoţ to sice velmi překvapilo, avšak vůbec by se byl nezdráhal, jenţe Elizabeth se uţ vzpamatovala, vyprostila si ruku a trochu zajíkavě pronesla k siru Williamovi:

"Nemám vůbec v úmyslu tančit, pane. Nemyslete si, prosím, ţe chodím po sále a hledám si tanečníka."

Pan Darcy ji s obřadnou váţností poţádal, aby mu prokázala tu čest, avšak marně. Elizabeth trvala na svém a ani domlouvání sira Williama ji nezviklalo v jejím rozhodnutí.

"Tančíte tak dokonale, slečno Elizo, ţe je od vás kruté, odpírat mi potěšení vás pozorovat; a třebaţe tento pán nebývá tomuto rozptýlení obvykle nakloněn, jistě mu nebude proti mysli, věnovat mu příští půlhodinku."

"Pan Darcy je příliš zdvořilý," usmála se Elizabeth.

"To vskutku je, avšak uváţíme-li, jaké má k tomu pohnutky, nemůţeme se divit jeho ochotě, vţdyť kdo by měl námitky proti takové tanečnici?"

Elizabeth na něj šelmovsky pohlédla a odcházela. Odmítnutí ji v Darcyho očích nesníţilo, ba právě o ní uznale přemítal, kdyţ ho takto vytrhla slečna Bingleyová:

"Ţe uhádnu, o čem dumáte?"

"O tom si dovolím pochybovat."

"Říkáte si v duchu, jak nesnesitelné by bylo trávit mnoho večerů tímto způsobem - a v takové společnosti; a jsem vskutku s vámi zajedno. Uţ dávno jsem se tak nenudila! Všude ten nevkus a ta hlučnost - jak jsou tu všichni bezvýznamní a na jak důleţité si hrají! Velice ráda bych slyšela, jak byste je svým břitkým jazykem popsal vy!"

"Ujišťuji vás, ţe vaše domněnky vůbec neodpovídají skutečnosti. Obíral jsem se v duchu daleko příjemnějšími úvahami. Přemítal jsem, jakou rozkoš mohou skýtat čarovné oči, zasazené do pěkné dívčí tvářičky."

Slečna Bingleyová mu ihned pozorně zapátrala ve tváři a přála si zvědět, které dámě se zdařilo probudit v něm tyto pocity. Pan Darcy odvětil neohroţeně:

"Slečně Elizabeth Bennetové."

"Slečně Elizabeth Bennetové!" opakovala slečna Bingleyová. "Nestačím ţasnout! Odkdypak vás takto zaujala? A povězte mi prosím, kdy vám budeme smět blahopřát?"

"Přesně to jsem čekal, ţe řeknete. U dam uhání fantazie mílovými kroky, v mţiku dospěje od obdivu k lásce, od lásky ke svatbě. Věděl jsem, ţe se zeptáte na to blahopřání."

"Ne, ne, myslíte-li to váţně, pokládám to za hotovou věc. Budete mít skutečně okouzlující tchyni a z pemberleyského zámku se vám samozřejmě ani nehne."

Naslouchal úplně lhostejně, jak se baví na jeho účet, a kdyţ ji svým klidem přesvědčil, ţe nebezpečí nehrozí, překypovala vtipem ještě dlouho.

Majetek pana Benneta pozůstával téměř výlučně ze statku vynášejícího dva tisíce liber ročně; na neštěstí pro jeho dcery měl však podle poslední vůle připadnout vzdálenému příbuznému, neboť manţelé Bennetovi neměli dědice muţského pohlaví; panino věno sice víc neţ

dostatečně odpovídalo jejímu společenskému nivo, sotva však mohlo vyváţit nevýhodné ustanovení, týkající se vlastnictví manţelova. Její otec býval advokátem v Merytonu a odkázal jí čtyři tisíce liber.

Měla sestru, a ta se provdala za otcova koncipienta Philipse, který po něm převzal kancelář, a bratra, jenţ vlastnil váţenou obchodní firmu v Londýně.

Víska Longbourn leţela asi míli za Merytonem, coţ bylo pro slečny Bennetovy velmi příhodné; třikrát čtyřikrát za týden zatouţily vypravit se tam a sloţit poklonu paní tetince i modistce sídlící přes ulici. Se zvláštní horlivostí plnily tuto povinnost obě nejmladší dcery, Lydia a Catherine: byly mnohem naivnější neţ jejich sestry, a kdyţ se nic lepšího ne-naskytlo, stačila vycházka do Merytonu, aby se dopoledne zabavily a večer měly o čem povídat; třebaţe venkov neoplýval zajímavostmi, u tetinky se vţdycky dozvěděly něco nového. V současné době však měly postaráno jak o novinky, tak o spokojenost, neboť do kraje nedávno přitáhl pluk vojenské domobrany, měl se tu zdrţet přes zimu a v Merytonu se usídlil štáb.

Návštěvy u paní Philipsové se nyní staly zdrojem vysoce zajímavých zpráv. Denně obohacovaly slečny své vědomosti o jména i postavení dalších důstojníků. Nebylo uţ

tajemstvím, kde se kdo ubytoval, a zanedlouho se počaly seznamovat s důstojníky osobně.

Pan Philips je všechny po řadě navštívil a tímto činem odkryl svým neteřím pramen dosud nepoznaného štěstí. Nebavily se o ničem neţ o důstojnících, a oţilá-li paní Bennetová nápadně při sebemenší zmínce o velkém jmění pana Bingleyho, pak v očích jejích dcer nestálo za pozornost ve srovnání s nárameníky praporčíků.

Pan Bennet vyslechl jednou odpoledne jejich výlevy na toto téma a pak přísně poznamenal:

"Z vašeho breptání jsem pochopil pouze jedno: ţe jste největší husy široko daleko. Měl jsem ten dojem uţ delší dobu, ale teď se mi potvrdil."

Catherine se zarazila a mlčela, avšak Lydia si z toho vůbec nic nedělala, vykládala dál nadšeně o kapitánu Carterovi, a ţe by ho během dneška velice ráda spatřila, neboť odjíţdí zítra ráno do Londýna.

"Udivuje mě, milý choti," pravila paní Bennetová, "ţe dokáţete jen tak beze všeho prohlásit své děti za husy. Kdybych chtěla nějaké děti uráţet, zajisté bych si k tomu nezvolila ty své.""Jsou-li mé děti hloupé, pak to doufám dokáţu po pravdě posoudit."

"Ano - naše děvčata však jsou náhodou všechna chytrá."

"Lichotím si, ţe toto je jediný bod, v němţ se naše názory rozcházejí. Doufal jsem, ţe se shodneme ve všem všudy, avšak v této věci s vámi nemohu souhlasit, neboť pokládám obě naše mladší dcery za neobyčejně pošetilé."

"Nemůţete po takových děvčatech ţádat, drahý manţeli, aby měla ten rozum co jejich otec a matka. Aţ dospějí do našeho věku, pak, troufám si tvrdit, je nebudou důstojníci zajímat o nic víc neţ nás dva dnes. Vzpomínám si na ty časy, kdy se mi červený kabát také líbil - vlastně se mi v hloubi duše líbí podnes - a kdyby se nějaký ztepilý mladý plukovník s pěti nebo šesti tisíci ročně zajímal o některou mou dceru, neřekla bych ne. Však jsem si onehdy večer u sira Williama pomyslela, ţe plukovníku Forsterovi uniforma náramně sluší."

"Matinko," zvolala Lydia, "paní tetinka povídala, ţe plukovník Forster ani kapitán Carter uţ

nechodívají tak často k slečně Watsonové, jako kdyţ sem přijeli, a zeje nyní vídá otálet v Clarkově knihovně."

Paní Bennetová na to chtěla něco odpovědět, ale přerušil ji příchod lokaje z Netherfieldu, který přinesl psaníčko pro slečnu Bennetovou a čekal na odpověď. Paní Bennetové zasvítily radostně oči, a zatímco dcera četla, útočila na ni otázkami:

"Nu tak, Jane, kdopak ti to píše? A o čem? Copak stojí v tom psaníčku? Pospěš si, Jane, a pověz nám to, pospěš si, děvenko."

"Je to od slečny Bingleyové," řekla Jane a přečetla dopis nahlas.

Drahá přítelkyně,

neslitujete-li se nad námi a nepovečeříte-li dnes s Louisou a se mnou, vystavíte nás nebezpečí, ţe se budeme do smrti nenávidít, neboť dvé

ţeny nemohou být celý den ponechány samy sobě, aby se nakonec nepohádaly. Vydejte se na cestu co moţná nejdříve. Bratr a náš host večeří s důstojníky mimo domov.

Vaše

Caroline Bingleyová

"S důstojníky!" zvolala Lydia. "To je mi divné, ţe o tom paní tetinka nic neříkala."

"Večeří mimo domov," podotkla paní Bennetová, "to je velká smůla."

"Smím si vzít kočár?" zeptala se Jane.

"Ale ne, děvenko, jeď raději na koni; déšť je na spadnutí a pak se budeš muset zdrţet do rána."

"Vymyslelajste si to pěkně," řekla Elizabeth" Jen kdybyste měla jistotu, ţe se nenabídnou dovézt ji domů."

"Och! Vţdyť v kočáře pana Bingleyho odjeli pánové do Merytonu a Hurstovi nemají k svému kočáru koně."

"Já bych ale mnohem raději jela v kočáře."

"Jenţe tatínek ti ho nemůţe půjčit, děvenko. Koně jsou potřeba na statku, viďte, manţeli?"

"Jsou potřeba na statku mnohem častěji, neţ vyje můţete postrádat."

"Budete-li je však potřebovat dnes, zavděčíte se matince," podotkla Elizabeth.

Otec Bennet se nakonec dal přece jen slyšet, ţe se dnes bez nich neobejde; Jane se musela vydat na cestu koňmo a matka ji vyprovázela ke dveřím a radostně při tom předpovídala špatné počasí. Její přání bylo vyslyšeno: sotva Jane odjela, začalo hustě pršet. Sestry se o Jane strachovaly, ale matka se radovala. Celý večer lilo jako z konve a Jane se skutečně nemohla vrátit.

"To jsem měla doopravdy skvělý nápad," pochvalovala si paní Bennetová nejednou, jako by se bylo rozpršelo její zásluhou. A to do příštího rána ani netušila, jaké šťastné následky bude ještě její důvtip mít. Sotva se nasnídali, přinesl sluha z Netherfieldu pro Elizabeth tento list: Milá Lízinko !

Necítím se dnes ráno nijak ve své kůţi - asi v důsledku toho, ţe jsem včera tak hrozné promokla. Moje laskavé přítekyně nechtějí ani slyšet o tom, ţe bych se vydala na zpáteční cestu, dokud mi nebude docela dobře. Také trvají na tom, ţe mi zavolají pana Jonese - tak abyste se nepolekali, aţ uslyšíte, ţe u mne byl - bolí mě hlava a v krku, ale jinak to snad nebude tak zlé.

Tvá atd.

"Vidíte, paní," řekl pan Bennet. kdyţ Elizabeth přečetla nahlas Janin list. "Upadne-li vaše dcera do zlé nemoci - zemře-li - bude vám útěchou vědomí, ţe se jí to stalo při pronásledování pana Bingleyho a na váš příkaz."

"I jděte! Malé nachlazení ještě nikoho do hrobu nesklátilo. Budou o ni obětavě pečovat.

Dokud u nich setrvá, je všechno v nejlepším pořádku. Dojela bych se za ní podívat, kdybych si mohla vzít kočár."

Elizabeth si o Jane dělala skutečně starost a byla odhodlána se do Netherfieldu vypravit; jelikoţ kočár nebyl k maní a na koni ona nejezdila, mohla tak učinit jedině pěšky. Seznámila ostatní se svým úmyslem.

"Jak tě můţe taková hloupost napadnout!" zvolala matka. "Jen povaţ toho bláta! Jak bys vypadala, neţ bys tam došla ?"

"Jane mě pozná a na ostatním mi nesejde."

"To mi jemně naznačuješ, ţe bych měl poslat pro kočár, Lízinko?" zeptal se otec.

"Ne, vůbec ne. Nevadí mi, ţe se projdu. Co znamená taková vzdálenost, mám-li před sebou jistý cíl? Vţdyť jsou to jen tři míle. Do večera jsem zpátky."

"Tvou dobrotu provází obdivuhodná činorodost," pronesla Mary. "Avšak kaţdé citové hnutí se má podřídit vládě rozumu, a dle mého mínění by vynaloţená námaha měla vţdy být úměrná poţadavkům."

"Doprovodíme tě aţ do Merytonu," nabídly se Catherine s Lydií.

V Merytonu se rozloučily; mladší sestry se vydaly za některou důstojnickou paničkou do bytu a Elizabeth kráčela dál sama: rychlými kroky minula jedno pole, druhé, třetí, přelézala plůtky a skákala přes kaluţe s netrpělivým elánem, aţ se octla na dohled netherfieldského domu s unavenými kotníky, ušpiněnými punčochami a s tvářemi rozpálenými namáhavým výkonem.

Uvedli ji do ranního salónku, kde právě všichni krom Jane dleli a kdejejí příchod vyvolal velké překvapení. Paní Hursto-vá ani slečna Bingleyová nemohly uvěřit, ţe ušla tři míle tak časně, za tak nepříznivého počasí a sama samotinká; Elizabeth nabyla dojmu, zejí proto hluboce opovrhují. Přestoji přijaly s velkou blahosklonností, zatímco uvítání jejich bratra provázelo něco lepšího neţ blahosklonnost: přátelský zájem a laskavost. Pan Darcy prohodil jen pár slov, pan Hurst mlčky přihlíţel, První pozoroval s obdivem, jak jí po přestálé námaze jiskřivě planou tváře, a zároveň pochybovačně uvaţoval, zda situace skutečně vyţadovala, aby se vydala na tak dlouhou cestu bez doprovodu; druhý neměl zájem neţ o snídani.

Na své dotazy po sestřině stavu nedostala příznivou odpověď. Slečna Bennetová špatně spala, a třebaţe neleţí, má horkost a necítí se natolik dobře, aby mohla opustit svůj pokoj. Elizabeth uvítala s radostí, zeji k ní bez dalších průtahů zavedli, a Jane, která jen z obavy, aby je doma nevylekala a zbytečně nezatěţovala, nenaznačila ve svém listě, jak velice by jí taková návštěva přišla vhod, měla velkou radost, ţe ji vidí. Nebylo jí ale příliš do řeči, a kdyţ je slečna Bingleyová zanechala o samotě, vypravila ze sebe jen pár slov o tom, jak jsou na ni všichni hodní a jak je jim zavázaná. Elizabeth ji mlčky ošetřovala.

Po snídani se dostavily obě hostitelky a Elizabeth si o nich začala tvořit mnohem příznivější mínění, kdyţ viděla, jak jsou vůči Jane milé a starostlivé. Přišel apatykář, prohlédl pacientku a řekl, jak se dalo čekat, ţe se váţně nachladila a ţe bude třeba přikročit k léčení. Doporučil, aby ulehla, a slíbil nějakou medicínu. Jeho rady bylo ihned uposlechnuto, neboť Jane horečka stoupala a rozbolela ji hlava. Elizabeth ji neopouštěla ani na okamţik a také obě dámy proseděly většinu času v jejím pokoji: jelikoţ páni odešli, neměly vlastně nic jiného na práci.

Kdyţ odbila třetí, cítila Elizabeth, ţe je na čase, aby se rozloučila, a velmi nerada to také řekla. Slečna Bingleyová jí nabídla kočár a nebyla by ji musela dlouho přemlouvat, kdyţ tu Jane dala najevo takový zármutek, ţe odchází, aţ byla slečna Bingleyová nucena změnit nabídku kočáru v pozvání, aby zatím zůstala v Netherfieldu. Elizabeth vděčně přijala a do Longbournu se vypravil sluha, aby seznámil rodinu Bennetových se stavem věcí a přinesl nějaké šaty a prádlo.

V pět hodin se obě dámy odešly převléknout a v půl sedmé byla Elizabeth pozvána k večeři.

Na zdvořilé dotazy, kterými ji všichni zahrnuli a z nichţ k její radosti vynikaly právě páně Bingleyovy obzvláštní starostlivostí, nemohla dát příznivou odpověď. Janin stav se vůbec nelepšil. Kdyţ to obě sestry slyšely, opakovaly třikrát či čtyřikrát, jak je to rmoutí, jak je to nepříjemné, takhle se nastydnout, a ţe ony samy mají ke stonání velký oďpor; načeţ to pustily z hlavy. Elizabeth viděla, ţe je Jane vůbec nezajímá, pokud není přítomna, a s chutí se opět poddala svým dřívějším antipatiím.

Z celé společnosti sejí skutečně zamlouval jen jejich bratr. Zjevně měl o Jane starost a jí samé se tak mile věnoval, ţe se trochu přestala cítit jako vetřelec, za jakého ji ostatní podle jejího soudu zjevně povaţovali. Kromě něho si jí sotva kdo povšiml. Slečna Bingleyová byla zcela zaujata panem Dar-cym, její sestra neméně a pan Hurst, pojehoţ boku seděla, byl velice pohodlný pán, který se zajímal jen o jídlo, pití a o karty, a jakmile vyzvěděl, ţe dává přednost jednoduché ďomácí stravě před ragú, neměl uţ, o čem by s ní hovořil.

Hned po večeři se odebrala k Jane, a sotva za sebou zavřela dveře, uţ ji slečna Bingleyová začala pomlouvat. Konstatovala, ţe má přímo hrozné způsoby, něco mezi povýšeností a drsností, ţe neumí promluvit, ţe není krásná ani elegantní, ţe nemá vkus. Paní Hurstová sdílela tyto názory a dodala:

"Zkrátka, nic nemluví pro ni, aţ na to, ţe má dobré nohy. Do smrti nezapomenu, jak se tu dnes ráno objevila. Vypadala doopravdy jako divoţenka."

"Máš pravdu, Louiso. Musela jsem vyvinout velké úsilí, abych zachovala váţnou tvář. Co je to za nesmysl, vůbec sem chodit! Proč musí ona letět přes pole a louky, kdyţ se nastydne její sestra? A jaké měla vlasy, tak rozcuchané a rozevláté!"

"Ano, a ta její spodnička! Doufám, ţe sis všimla její spodničky, měla ji určitě nejméně deset čísel vymáchanou v blátě a stáhla si sukni, aby to nebylo vidět, jenţe to nebylo nic platné."

"Snad to popisuješ přesně, Louiso," pravil Bingley, "ale já nic takového nepostřehl. Připadalo mi, ţe to slečně Elizabeth Bennetové moc sluší, kdyţ sem dnes ráno přišla. Jestli měla nebo neměla špinavou spodničku, toho jsem si nevšiml."

" Vám to ale nemohlo ujít, ţe, pane Darcy," pravila slečna Bingleyová. "Domnívám se, ţe byste si nepřál, aby se vaše sestra takto předvedla."

"Zajisté ţe ne."

"Běţet tři míle nebo čtyři nebo pět, či kolik to vlastně je, po kotníky v blátě a sama, dočista sama! Co je to za nápad? Podle mého to svědčí jedině o zavrţeníhodném pocitu přezíravé volnosti a o lhostejnosti k společenským formám, s jakou se běţně setkáváme na malém městě."

"Svědčí to o chvályhodné sesterské náklonnosti," pravil Bingley.

"Obávám se, pane Darcy," podotkla slečna Bingleyová polohlasně, "ţe toto dobrodruţství poněkud ztlumí váš obdiv k jejím krásným očím."

"Ale vůbec ne," odvětil. "Tělesná námaha jim dodala lesku."

Nato zavládlo krátké ticho, aţ paní Hurstová opět začala:

"Jane Bennetová se mi velmi zamlouvá, je to roztomilé děvče a přála bych jí z celého srdce dobrou partii. Ale obávám se, ţe vzhledem k jejímu otci a matce a vzhledem k celému jejímu pochybnému příbuzenstvu o tom nemůţe být ani řeči."

"Sama jsi mi přece říkala, pokud se nemýlím, ţe jejich strýc je v Merytonu advokátem."

"Ano, a mají ještě jednoho strýčinka, ale toho bys musel hledat mezi krámy na Cheapside."

"Penězi k nezaplacení!" dodala její sestra a obě se srdečně rozesmály.

"Kdyby měly po strýci v kaţdém krámě na Cheapside," zvolal Bingley, "neubralo by jim to vůbec na osobním kouzlu."

"Sniţuje to však podstatně pravděpodobnost, ţe by si je vzal muţ v dobrém postavení,"

odvětil Darcy.

Na tento názor Bingley neodpověděl, leč jeho sestry s ním vřele souhlasily a ještě hezkou chvíli se dobře bavily na účet pochybného příbuzenstva své drahé přítelkyně.

Pak opustily jídelnu a s obnovenou něţností se odebraly do pokoje nemocné a seděly u ní, dokud nebylo oznámeno, ţe se podává káva. Janin stav se stále spíš horšil, neţ lepšil, a Elizabeth se od ní nehnula ani na krok aţ do pozdních hodin, kdy k její úlevě pacientka usnula a ona se spíš ze slušnosti neţ s potěšením odhodlala sejít dolů. Kdyţ vkročila do salónu, zastihla celou společnost u karet; vyzvali ji hned, aby se k nim přidala, ale odmítla, neboť tušila, ţe se hraje o vysoké částky, vymluvila se na sestru a prohlásila, ţe si tu chvilku, kdy můţe zůstat v salóně, ukrátí čtením. Pan Hurst se na ni překvapivě zahleděl.

"Dáváte knize přednost před kartami?" zeptal se. "Zvláštní."

"Slečna Eliza Bennetová," pravila slečna Bingleyová, "opovrhuje kartami. Je to velká čtenářka a nic jiného ji netěší."

"Nazasluhuji si ani vaší chvály, ani vašeho odsouzení," bránila se Elizabeth. "Nejsem velká čtenářka a těší mě ještě leccos jiného."

"Vím, ţe vás těší, kdyţ můţete poslouţit sestře," pravil Bingley, "a potěší vás ještě víc, aţ se bohdá brzy uzdraví."

Elizabeth mu upřímně poděkovala a přistoupila ke stolku, na němţ leţelo několik knih.

Okamţitě se nabídl, zejí donese další, pokud jeho knihovna stačí.

"Škoda ţe nejsem bohatěji zásoben, měl bych se čím chlubit a vy byste si lépe vybrala, ale jsem příliš pohodlný; nemám mnoho knih, a přitom je jich pořád víc, neţ kdy přečtu."

Elizabeth ho ujistila, ţe jí úplně postačí ty, které jsou v pokoji.

"Udivuje mne, ţe papá zůstavil tak málo knih," pravila slečna Bingleyová. "Jakou rozkošnou knihovnu máte u vás v Pemberley, pane Darcy!"

"Měla by být dobrá," odvětil, "je dílem několika generací."

"I vy sám o ni máte velkou zásluhu, vţdyť stále kupujete nové knihy."

"Nechápu, jak v dnešní době někdo můţe zanedbávat rodinnou knihovnu."

"Zanedbávat! Jsem si jista, ţe vy nezanedbáváte nic, co přispívá k rozkvětu vašeho vznešeného sídla. Kéţ by tvůj dům, Charlesi, aţ si ho postavíš, byl zpola tak rozkošný jako Pemberley!"

"Také bych si to přál."

"Radila bych ti ale váţně, abys koupil něco nedaleko Pemberley a vzal si je za vzor. V celé Anglii není tak krásně jako v Derbyshiru."

"Ze srdce rád, koupil bych třeba Pemberley, kdyby mi je Darcy prodal."

"Mluvím o tom, co je ve skutečnosti moţné."

"Na mou věru, Caroline, řekl bych, ţe ve skutečnosti je spíš moţné Pemberley koupit neţ

okopírovat."

Elizabeth zaujal rozhovor natolik, ţe se nemohla soustředit na čtení; odloţila tedy knihu, přikročila ke karetnímu stolku, posadila se mezi pana Bingleyho a jeho starší sestru a přihlíţela hře.

"Vyrostla slečna Darcyová hodně od jara? Bude uţ tak veliká jako já?" zeptala se slečna Bingleyová.

"Řekl bych, ţe ano. Bude teď asi jako slečna Bennetová nebo ještě trochu větší."

"Jak ráda bych ji opět spatřila! Neznám druhou dívku, která by si mne byla tak podmanila.

Taková tvář, takové

chování! A jak je vzdělaná na svůj věk! Na klavír hraje nádherně."

"Já si jen nedovedu představit, kde slečny berou tolik trpělivosti, aby byly všechny tak vzdělané," pravil Bingley.

"Ţe jsou všechny vzdělané? Jak to myslíš, drahý bratře?"

"Ano, podle mého všechny. Kaţdá maluje stolky, vyšívá zástěny, háčkuje kabelky. Sotva bych mohl jmenovat dívku, jeţ by toto vše neovládala, a vím určitě, ţe jsem ještě nezaţil, aby mi o některé neřekli hned napoprvé, zeje velmi vzdělaná."

"Charakterizoval jsi aţ příliš pravdivě, co se obvykle myslí pod pojmem ,vzdělaná'," pravil Darcy. "Připojuje se pře-často k jménu ţeny, která šije nezaslouţila ničím neţ tím, ţe háčkuje kabelky nebo vyšívá zástěny. Avšak nemohu sdílet tvé vysoké mínění o ţenách obecně. Mezi všemi svými známými bych našel sotva půl tuctu ţen, které bych mohl uctít přídomkem

,vzdělaná'."

"Ani já bych jich více neobjevila, tím jsem si jista," pravila slečna Bingleyová.

"V tom" případě," poznamenala Elizabeth, "musíte od ţeny vyţadovat velmi mnoho, neţ ji uznáte za vzdělanou."

"Ano, vyţaduji od ní skutečně velmi mnoho."

"Jakpak by ne!" zvolalajeho věrná ozvěna. "Za vzdělanou je moţno povaţovat jen tu ţenu, která ční vysoko nad běţný průměr. Musí umět skutečně dobře hrát, zpívat, kreslit a tančit, musí znát cizí řeči, aby byla toho označení hodná, a navíc musí mít ještě něco, co se projeví v jejím drţení i v její chůzi, v zabarvení jejího hlasu i v tónu jejího oslovení a volbě výrazů, jinak si toto označení plně nezaslouţí."

"Toto všechno musí mít," dodal Darcy, "a navíc ducha zušlechtěného hojnou četbou."

"To uţ se nedivím, ţe znáte pouze šest vzdělaných ţen. Spíše se divím, ţe znáte vůbec néjakou."

"Jste tak skeptická vůči příslušnicím vlastního pohlaví, ţe pochybujete, je-li to moţné?"

"Já takovou ţenu ještě neviděla. Nepoznala jsem bytost, která by v sobě spojovala takové schopnosti, vkus, píli a půvab, jak jste právě vylíčil." i Jak paní Hurstová, tak slečna Bingleyová se jaly protestovat, ţe o tom pochybuje neoprávněně, a tvrdily, ţe ony znají řadu ţen, které splňují všechny tyto předpoklady, ale tu zasáhl pan Hurst a trpce si stěţoval, ţe nesledují, co se děje. Tím tedy výměna názorů skončila a Elizabeth zakrátko nato odešla z pokoje.

Sotva se za ní zavřely dveře, prohodila slečna Bingleyová: "Eliza Bennetová patří k těm dívkám, které se snaţí vzbudit zájem druhého pohlaví tím, ţe sniţují své vlastní. Na mnohé muţe to zřejmě platí, ale podle mého je to nicotná metoda a ubohý trik."

" Všechny triky, k nimţ se slečny občas uchylují, aby na sebe upozornily, jsou bezpochyby ubohé," konstatoval Darcy, jemuţ byla její poznámka určena. "Jakékoli jednání s úskoč-nými záměry je opovrţeníhodné."

Slečnu Bingleyovou jeho odpověď docela nic neuspokojovala, a tak toto téma dále nerozvíjela.

Elizabeth se mezi ně znovu dostavila, ale jenom aby jim sdělila, ţe se sestře přitíţilo a ţe ji nemůţe opustit. Bingley chtěl okamţitě poslat pro pana Jonese, zatímco jeho sestry, přesvědčeny, ţe rady venkovského apatykáře nebudou mnoho co platné, navrhovaly, aby byl spěšně přivolán z Londýna některý věhlasný lékař. O tom nechtěla Elizabeth ani slyšet, ale návrh jejich bratra neodmítala; nakonec se dohodli, ţe časně ráno pošlou pro pana Jonese, jestli se stav slečny Benne-tové nějak podstatně nezlepší. Bingley byl celý rozčilený, jeho sestry prohlašovaly, ţe jsou zdrcené. Utěšily se však ve svém bolu tím, ţe zapěly několik duet, zatímco on nemohl dát svým citům jiný průchod, neţ ţe nařídil hospodyni, aby všemoţně pečovala o nemocnou dámu i její sestru. .

Elizabeth probděla v sestřině pokoji téměř celou noc a k ránu s úlevou seznala, zeje s to dát jakţtakţ uklidňující odpověď sluţce, kterou pan Bingley časně vyslal, aby se přeptala, a o něco později dvěma elegantním dámám, komorným to jeho sester. Přes tento obrat k lepšímu však projevila přání poslat matce do Longbournu list, aby Jane navštívila a sama posoudila, co by se mělo stát. Okamţitě byl vypraven posel s dopisem a paní Bennetová se podle jeho obsahu bez prodlení zařídila. Objevila se v Netherfieldu krátce po snídani v doprovodu obou mladších dcer.

Kdyby byla paní Bennetová zvěděla, ţe Jane hrozí zjevné nebezpečí, byla by bývala zoufalá, jakmile ji však uklidnilo zjištění, ţe nejde o smrtelnou nemoc, nemela uţ zájem na tom, aby se dcera co nejdříve vystonala, neboť uzdravením by její pobyt v Netherfieldu patrně skončil.

Nechtěla proto ani slyšet, kdyţ Jane ţádala, aby ji dopravili domů, a ani apaty-kář, který se tou dobou dostavil, to nedoporučoval. Chvíli seděli všichni u Jane, pak se objevila slečna Bingleyová a pozvala je do ranního salónku. Paní Bennetová vešla, provázena třemi dcerami.

Pan Bingley jí spěchal vstříc a vyjádřil naději, ţe nezastihla slečnu dceru v horším stavu, neţ

očekávala.

"Ach, v mnohem horším, drahý pane," zněla její odpověď. "Je jí tak špatně, ţe si ji nemůţeme odvést. Pan Jones říká, ţe na převoz není ani pomyšlení. Budeme nuceni zneuţívat ještě na krátký čas vaší laskavosti."

"Jaký převoz?" zvolal Bingley. "To nesmí nikoho ani napadnout. Jsem si jist, ţe by to sestra nepřipustila."

"Ujišťuji vás, madam," pronesla slečna Bingleyová s chladnou zdvořilostí, "ţe se slečně Bennetové u nás dostane všestranné péče."

Paní Bennetová jim převýmluvně vyjadřovala svou vděčnost.

"Nedovedu si představit," dodala, "jak by to s ní skončilo, kdyby neupadla do té zlé nemoci u dobrých přátel, vţdyť chudinka hrozně zakouší, ale ona snáší všechno trpělivě jako ovečka, to je celá ona, s tak mírnou povahou jsem se co ţiva ještě nesetkala, často říkávám našim druhým děvčatům, zejí se nemohou rovnat. Máte to tu rozkošně zařízené, pane Bingley, a krásný výhled na vyštěrkovanou cestičku u vchodu. Neznám pěknější venkovské sídlo neţ

Netherfield. Nebudete odsud doufám pospíchat, třebaţe jste je najal jen nakrátko."

"Já nedělám nikdy nic na dlouhé lokte," odvětil, "a kdybych se tudíţ rozhodl opustit Netherfield, byl bych za pět minut připraven na cestu. Zatím však na odjezd vůbec nepomýšlím."

"Přesně to bych od vás očekávala," řekla Elizabeth.

"Začínáte mě tedy chápat, viďte?" zvolal a obrátil se k ní.

"Ale ano, rozumím vám dokonale."

"Kéţ bych to mohl povaţovat za kompliment z vaší strany, avšak obávám se, zeje spíše politováníhodné, mít povahu tak snadno přístupnou zrakům ostatních."

"To je věcí názoru. Nic nedokazuje, ţe by hluboká a sloţitá povaha .byla více nebo méně hodná úcty neţ taková jako vaše."

"Pamatuj, kde jsi, Lízinko," zvolala její matka, "a nedovoluj si to, co si smíš dovolit doma."

"Netušil jsem," nedal se vyrušit Bingley, "ţe jste tak bystrá pozorovatelka lidských duší.

Taková pozorování musí být zábavná."

"Ano, ale nejzábavnější jsou sloţité povahy. To je bezesporu jejich předností."

"Venkov však obvykle neoplývá vhodnými objekty pro taková pozorování," pravil Darcy.

"Ve venkovském prostředí se pohybujete v úzce omezené a stále stejné společnosti."

"Avšak lidé sami se mění, takţe se na nich něco zajímavého najde vţdy."

"To je pravda pravdoucí," prohlásila důrazně paní Benne-tová, uraţena tónem, jakým hovořil o venkovském prostředí. "Ujišťuji vás, ţe se to děje na venkově právě tak často jako ve městě."

Všichni přítomní se zatvářili překvapeně; Darcy se na ni na okamţik zahleděl a pak se mlčky odvrátil. V domnění, ţe před ní bezpodmínečně kapituloval, vyuţívala paní Benne-tová svého triumfu.

"Nedovedu si představit, jaké přednosti by mohl mít Londýn oproti venkovu, krom obchodů a veřejných restaurací. Pro mne je venkov mnohem přitaţlivější, nezdá se vám, pane Bingley?"

"Jsem-li na venkově, nikdy se mi odtamtud nechce,"

odpověděl, "ale ve městě je to také tak. Obojí má své výhody a já bych dokázal ţít spokojeně tu i onde."

"Ráda věřím, vy máte šťastnou povahu. Avšak tomuto pánovi," a pohlédla na Darcyho,

"venkov zřejmě k srdci nepřirostl."

"Jistě se mýlíte, matinko," řekla Elizabeth, celá rudá z matčiných řečí. "Neporozuměla jste dobře panu Darcymu. Vţdyť on pouze podotkl, ţe na venkově se člověk nesetká s tolika různými lidmi jako ve městě, a v tom se nemýlí, to musíte uznat."

"Zajisté, děvenko, vţdyť nikdo netvrdí opak, ale sotva se najde venkovská obec, kde by se jeden setkával s tolika lidmi jako u nás. My aspoň navštěvujeme dobré dva tucty rodin." Jen z ohledu na Elizabeth dokázal Bingley zachovat váţnou tvář. Jeho sestra nebyla tak jemnocitná a obrátila se na pana Darcyho s výmluvným úsměvem. Elizabeth, aby odvedla matčinu pozornost jinam, se honem zeptala, navštívila-li Charlotte Lucasová v její nepřítomnosti Longbourn.

"Ano, zastavila se u nás včera se svým otcem. Sir William je velice příjemný pán, nezdá se vám, pane Bingley? Nóbl člověk, a přitom tak pozorný a přívětivý! Má dobré slovo pro kaţdého. Na tom se podle mého mínění pozná pravý gentleman, ale kdo se pokládá za tak důleţitého, ţe na člověka ani nepromluví, ten má o vznešenosti mylnou představu." "Zdrţela se Charlotte na večeři?"

"Ne, pospíchala domů. Myslím, ţe musela ještě péci biskupský chlebíček. Tedy já za svou osobu si vţdy drţím takové sluţebnictvo, které rozumí své práci, a své dcery vychovávám jinak, pane Bingley. Ale v tom si kaţdý musí poradit sám a Lucasová děvčata jsou hodná a pořádná, to mi věřte. Jenomţe bohuţel krásy nikomu nepobraly. Ne ţe by mi snad Charlotte připadala úplné ošklivá - ale ji máme ovšem nejraději."

"Zdá se to velmi milá mladá dáma," pravil Bingley.

"Ach, to ano, zajisté - avšak musíte přiznat, ţe půvabná

zrovna není. Sama lady Lucasová to přiznává a často říkává, ţe mi závidí Janinu krásu. Nechci se chlubit vlastním dítětem, to jistě ne, ale Jane - krásnější děvče neuvidíte kaţdý den.

Kdekdo to tvrdí. Nespoléhala bych se jen na vlastní mateřský úsudek. Byli jsme jednou u mého bratra Gardinera v Londýně - to bylo Jane sotva patnáct - a tam se do ní jeden pán zamiloval aţ po uši. Švagrová říkala, zeji určitě poţádá o ruku, neţ odjedeme. Tedy - nedošlo k tomu, snad si myslel, ţe je příliš mladá. Ale napsal na ni nějaké verše a byly to moc krásné verše."

"A tím jeho láska dohasla," vpadla netrpělivě Elizabeth. "Mám dojem, ţe tímto způsobem zchladl uţ mnohý ţhavý cit. Ráda bych věděla, kdo první přišel na to, jak účinně poezie zdusí milostný ţár!"

"Měl jsem vţdycky dojem, ţe poezie lásku podněcuje," řekl Darcy.

"Silný, zdravý, opravdový cit snad. Takový roste za všech okolností. Jde-li však o povrchní, lehkováţnou náklonnost, můţe ji jeden dobrý sonet dočista vyřídit, o tom jsem přesvědčena."

Darcy se pouze usmál, a v chvilkovém odmlčení, které následovalo, se Elizabeth chvěla, aby se matka opět neznemoţnila. Byla by ráda sama něco řekla, ale nic ji nenapadlo, aţ paní Bennetová přerušila ticho a jala se opětovně děkovat panu Bingleymu za laskavost, kterou prokazuje Jane, a omlouvala se, ţe je obtěţuje ještě i Lízinka. Pan Bingley jí oplatil upřímně míněnou zdvořilostí a přiměl i svou mladší sestru, aby pronesla pár vhodných slov. Nutila se do role, která jí byla ve skutečnosti proti mysli, ale paní Bennetová byla spokojena a krátce nato poţádala, aby předjel její kočár. To bylo znamením pro mladší dcery, aby se doţadovaly pozornosti. Obě děvčata si během celé návštěvy spolu šuškala, a výsledek jejich porady byl ten, ţe nejmladší připomněla panu Bingleymu, jak jim sliboval, kdyţ se tu usadil, ţe uspořádá ples.

Lydia byla statné patnáctileté děvče, vyspělé na svůj věk, s jemnou pletí a šibalským pohledem; matka ji měla ze všech dětí nejraději, a proto ji uvedla do společnosti velmi mladou. Vyznačovala se aţ ţivočišným temperamentem a vrozenou sebedůvěrou, coţ v ní dvorní důstojníci, zlákaní bohatými tabulemi u jejího strýčka i jejími vlastními nestro-jenými půvaby, ještě zvýšili a upevnili. Nechyběla jí tedy

odvaha, přednést petici ohledně plesu, bez okolků upamato-vala pana Bingleyho na jeho slib a dodala, ţe by to byla neslýchaná hanebnost, kdyby jej nesplnil. Odpověď na tento útok byla rajskou hudbou pro uši paní Bennetové:

"Ujišťuji vás, ţe jsem hotov kdykoli svůj slib dodrţet, a aţ se vaše sestřička uzdraví, určíte sama den, bude-li vám libo. Ale jistě byste nechtěla tančit, dokud ona stůně."

Lydia vyjádřila své uspokojení. "Ano, ovšem - raději počkáme, aţ se Jane vyzdraví. Do té doby se snad i kapitán Carter vrátí do Merytonu. A aţ vy uspořádáte ples," dodala, "nedám jim pokoj, dokud oni neuspořádají důstojnický. Řeknu plukovníku Forsterovi, ţe se na nejinak všichni budou dívat skrz prsty."

Paní Bennetová s dcerami odjela, Elizabeth se okamţitě odebrala k Janinu lůţku, a poskytla tak oběma dámám a panu Darcymu moţnost zhodnotit výstup celé rodiny; onoho pána však nebylo moţno přimět, aby odsoudil i ji, a to přes vtipkování slečny Bingleyové o něčích krásných očích.

Další den uplynul stejně jako předešlý. Paní Hurstová i slečna Bingleyová strávily dopoledne pár hodin u lůţka nemocné, jeţ se pomalu začínala zotavovat, a večer se Elizabeth přidruţila k společnosti v salóně. Karetní stolek však nepřišel na pořad. Pan Darcy psal dopis, slečna Bingleyová se mu usadila po boku, aby sledovala, jak mu to jde, a neustále ho vyrušovala různými vzkazy pro jeho sestru. Pan Hurst a pan Bingley se zabavili piquetem a paní Hurstová přihlíţela hře.

Elizabeth si vzala vyšívání a bavila se dostatečně tím, co se odehrávalo mezi Darcym a jeho společnicí. Neustálé vychvalování oné dámy, ať uţ se týkalo jeho rukopisu, rovných řádků nebo obsaţnosti listu, a lhostejnost, s jakou on její uznání přijímal, vytvářely zvláštní dialog, který přesně odpovídal jejímu názoru na ně na oba.

"Takovým dopisem uděláte jistě slečně Darcyové náramnou radost."

Tohle nechal bez odpovědi:

"Jak neobyčejně rychle píšete!"

"Mýlíte se. Píši spíše pomalu."

"Jistě napíšete do roka hezkou řádku dopisů. I obchodních dopisů! Ty nesnáším."

"Pak je tedy dobře, zeje musím psát já a ne vy."

"Prosím vyřiďte sestřičce, zeji touţím znovu spatřit."

"Uţ jsem jí to jednou vyřídil, jak jste si přála."

"Obávám se, ţe se mi vaše pero nelíbí. Smím vám je při-říznout? Zacházím s pery mimořádně zručně."

"Děkuji vám, ale já si zásadně vlastní pera upravuji sám."

"Jak to jen dokáţete, psát tak stejnoměrně?" Mlčel.

"Vyřiďte sestřičce, jakou mám radost, ţe uţ tak pěkně hraje na harfu, a sdělte jí, prosím, ţe mě dočista uchvátil její krásný návrh na stolek a ţe jej povaţuji za mnohem lepší neţ návrh slečny Grantleyové."

"Směl bych zahrnout vaši chválu do příštího dopisu? Nezbývá mi tady uţ dost místa, abych se o tom mohl náleţitě rozepsat."

"Ach, to nevadí! Vţdyť se v lednu shledáme. A to jí píšete pokaţdé taková okouzlující dlouhá psaníčka, pane Darcy?"

"Dlouhá obvykle bývají, a jsou-li okouzlující, to nemohu sám posoudit."

"Já mám tu zkušenost, ţe ten, kdo bez obtíţí sestaví dlouhý list, zpravidla jej také napíše dobře."

"Tenhle kompliment se na Darcyho nehodí, Caroline," zvolal její bratr. "Vţdyť Darcy vůbec nepíše lehce. Dává si velkou práci s vyhledáváním učených slov. Viď, kamaráde?"

"Náš způsob vyjadřování se podstatně liší."

"Ach, Charles píše tak nedbale, ţe si to ani představit nelze!" zvolala slečna Bingleyová.

"Polovinu slov nedopíše a ostatní rozmaţe."

"Mně přicházejí myšlenky tak rychle, ţe nemám čas je pořádně zachytit, a tak se stává, ţe adresát nenajde často v mém dopise vůbec ţádné myšlenky."

"Vaše pokora láme hrot všem výtkám, pane Bingleyi," pravila Elizabeth.

"Zdánlivá pokora bývá velkeidamná," poznamenal Darcy. "Bývá často vyvolána lhostejností k mínění druhých a někdy v sobě tají i skryté vychloubání."

"A která z těchto dvou eventualit se hodí na můj nynější projev pokory?"

"Skryté vychloubání; jsi totiţ ve skutečnosti hrdý na chyby ve svých dopisech, neboť podle tvého mínění pramení z rychlého toku myšlenek a ledabylého provedení, coţ pokládáš za věc ne-li chvályhodnou, tedy aspoň vysoce zajímavou. Muţ činu oceňuje vţdy svou rychlost a málokdy zauvaţuje nad nedostatky svého počínání. Dnes dopoledne jsi prohlásil před paní Bennetovou, ţe bys byl za pět minut přichystán vyrazit, kdyby ses rozhodl opustit Netherfield, a chtěls tím vyvolat její uznání a obdiv, avšak co je tak pozoruhodného na zbrklosti, která za sebou zanechává řadu nevyřízených věcí a nepřinese ţádný uţitek nikomu, tebe nevyjímajíc?"

"Ne, ne," zvolal Bingley, "chceš ode mne příliš mnoho, poţaduješ-li, abych si ještě večer pamatoval všechny hlouposti, které jsem vypustil z úst dopoledne. A přitom tě ujišťuji na svou čest, ţe jsem vědomě nic nepravdivého nepředstíral, ba ţe to nepředstírám ani v této chvíli. Aspoň jsem si tedy nepřisuzoval nepatřičnou zbrklost proto, abych se dělal zajímavým před dámami."

"Rád věřím, ţes to myslel upřímně, avšak nejsem si vůbec jist, ţe bys skutečně tak rychle odcestoval. Byl bys závislý na mnoha okolnostech tak jako kaţdý druhý; i kdyby ses uţ

vyšvihl do sedla a nějaký přítel ti řekl: ,Zdrţ se ještě do příštího týdne, Bingleyi,'

pravděpodobně bys mu vyhověl a neodjel bys - a kdyby ještě něco namítal, zůstal bys moţná i měsíc."

"Tím však pouze dokazujete, ţe pan Bingley nedoceňuje vlastní povahu," zvolala Elizabeth.

"Stavíte ho do příznivějšího světla, neţ se staví sám."

"Velice mi lichotíte," řekl Bingley, "kdyţ chápete slova mého přítele jako uznání mé vlídnosti a laskavosti. Obávám se však, ţe jste si to vyloţila zcela jinak, neţ onen pán zamýšlel,

neboť on by si mne jistě víc váţil, kdybych v takové situaci rázně odmítl a odcválal co nejrychleji pryč."

"Domnívá se snad pan Darcy, ţe byste neuváţené rozhodnutí napravil, kdybyste na něm neústupně setrval?"

"To nemohu posoudit, na mou věru, Darcy musí promluvit za sebe."

"Očekáváš, ţe budu hájit názory, jeţ jsi mi přisoudil, ale k nimţ se já sám nehlásím. I kdybychom však přijali vaši verzi tohoto případu, slečno Bennetová, nesmíte zapomínat, ţe ten přítel, jenţ si přál, aby se vrátil do tohoto domu, si to pouze přál, poţádal ho o to, aniţ

uvedl jediný důvod, proč by mu měl vyhovět."

"Vám se tedy nezamlouvá, vyhoví-li člověk příteli ochotně, bez přemlouvání."

"Vyhovět a nevědět proč, není lichotivé ani pro jednoho, ani pro druhého."

"Zdá se, ţe vůbec neberete v úvahu vliv přátelství a náklonnosti, pane Darcy. Člověk často vyhoví ţadateli z ohleduplnosti ještě dříve, neţ ho pádné důvody přesvědčí o rozumnosti poţadavku. A to nemám na mysli jen tu předpokládanou příhodu s panem Bingleym. Snad bychom měli vyčkat, aţ nastane, neţ budeme posuzovat, zda se při tom zachoval moudře.

Avšak vezměme si nějaký obecný, běţný případ, kdy přítel ţádá přítele, aby změnil jakési nepříliš důleţité rozhodnutí; odsuzoval byste takového člověka, ţe vyhověl prosbě a nečekal na dlouhé přemlouvání?"

"Nebylo by uţitečné, kdybychom před dalšími úvahami na toto téma stanovili trochu přesněji, jak důleţitáje daná ţádost a jak důvěrné přátelství poutá zúčastněné strany?"

"Vřele souhlasím," zvolal Bingley. "Stanovme všechny podrobnosti a hlavně nezapomeňte na jejich rozměry, neboť tím nabude výměna názorů na závaţnosti mnohem víc, neţ tušíte, slečno Bennetová. Ujišťuji vás, ţe kdyby Darcy nebyl o tolik větší a silnější neţ já, nectil bych ho ani zpola tak, jak ho ctím. A přitom neznám většího bručouna, neţ je Darcy za určitých okolností a na určitých místech, a to zvláště v jeho vlastním sídle za nedělních večerů, kdyţ nemá co na práci." Pan Darcy se usmál, ale Elizabeth měla dojem, ţe se ho to trochu dotklo, a proto se nerozesmála. Slečna Bingleyová se procítěně vzbouřila proti takové uráţce a vytkla bratrovi, ţe plácá nesmysly.

"Prohlédl jsem tvůj záměr, Bingleyi," pravil jeho přítel. "Nelíbí se ti, kdyţ si lidé vyměňují názory, a chceš nás umlčet."

"Snad máš pravdu. Výměny názorů se příliš podobají hádkám. Kdybyste se slečnou Bennetovou počkali, aţ odejdu, byl bych vám velmi zavázán, a pak si o mně můţete říkat, cokoli chcete."

"Oč ţádáte, není z mé strany ţádná oběť," pravila Elizabeth, "a pan Darcy by snad měl raději dopsat svůj dopis."

Pak Darcy uposlechl její rady a dopis skutečně dopsal.

Kdyţ se s tím vypořádal, poprosil slečnu Bingleyovou a Elizabeth, aby dopřály společnosti trochu hudby. Slečna Bingleyová se radostně vrhla ke klavíru; ze zdvořilosti poţádala Elizabeth, aby koncert zahájila, kdyţ ta však stejně zdvořile, leč rozhodněji odmítla, usedla za nástroj sama.

Paní Hurstová se připojila ke zpěvu své sestry, a zatímco se takto zaměstnávaly, nemohla si Elizabeth, probírajíc se hudebními publikacemi, které leţely na desce nástroje, nepovšimnout, ţe z ní pan Darcy téměř oka nespustí. Nedovedla si představit, ţe by se mohla takové osobnosti zalíbit, ale ţe byji pozoroval, jelikoţje mu nesympatická, to bylo vysvětlení ještě nepravděpodobnější. Nakonec však nedospěla k jinému vysvětlení, neţ ţe ho u ní pobuřuje a znechucuje něco, co se neshoduje s jeho představami o patřičném a nepatřičném počínání a co se u ní vyskytuje ve větší míře neţ u ostatních přítomných. Tento závěr ji nemrzel. Nezaujal ji natolik, aby jí záleţelo na jeho dobrém mínění.

Po několika italských písních okouzlila slečna Bingleyová posluchače ţivou skotskou melodií; a tu přistoupil pan Darcy k Elizabeth a pravil jí:

"Nepociťujete chuť vyuţít této příleţitosti a zatančit si kolo, slečno?"

Usmála se, ale neodpověděla. Překvapen jejím mlčením opakoval svou otázku.

"Ale já vás slyšela," řekla, "jen jsem honem nevěděla, co na to odpovědět. Vím, ţe ode mne chcete slyšet přitakání,

abych vám poskytla potěšení vyjádřit se opovrţlivě o mých zálibách; já se však zpravidla nedovedu zříci toho, abych takovéto záměry nepřekazila a nezabránila chystanému výsměchu.

Rozhodla jsem se proto sdělit vám, ţe vůbec nemám chuť zatančit si kolo - a nyní se posmívejte, troufáte-li si." "Věru ţe si netroufám."

Elizabeth jeho galantní odpověď překvapila, neboť spíš očekávala, ţe se urazí; měla však ve svých způsobech něco tak milého a čtveračivého, ţe se na ni málokdo vůbec dokázal rozzlobit, a Darcyho dosud ţádná ţena neokouzlila tak jako ona. Říkal si v duchu, ţe nebýt jejího nemoţného příbuzenstva, byla by jeho svoboda váţně ohroţena.

Slečna Bingleyová toho viděla, nebo se domnívala vidět dost, aby začala ţárlit, a velkou starost o uzdravení její drahé přítelkyně Jane nyní znovu oţivilo přání zbavit se co nejrychleji Elizabeth.

Snaţila se vzbudit v Darcym zaujetí proti svému hostu tím, ţe hovořila o jejich předpokládaném sňatku, a vymýšlela, co by mu přispělo ke štěstí.

"Doufám," pravila, kdyţ se nazítří procházeli mezi ozdobnými keři na zahradě, "ţe své paní tchyni, aţ budete mít to potěšení ji tak nazývat, taktně naznačíte, ţe v jejím případě mlčeti je zlato, a vyhoví-li vám, pak se zaměřte na to, aby obě mladší děvčata tak nepronásledovaladůstojníky. A smím-li se zmínit o jedné delikátní věci - snaţte se vţdy zarazit svou dámu včas, neţ překročí snesitelnou míru ješitnosti a im-pertinence, coţ sejí občas stává."

"Víte ještě o něčem, co by přispělo k mému rodinnému štěstí?"

"Ach ano! - Hlavně nesmíte zapomenout umístit portréty pana strýčka a tetinky Philipsových do galerie předků na Pemberley. Pověste je vedle pana soudce, svého prastrýce. Jsou přece kolegové, víte, ač poněkud různého zaměření. Jen svou drahou Elizabeth si nesmíte dát portrétovat, neboť který malíř by vystihl ty krásné oči?"

"Nebylo by skutečně snadné zachytit jejich výraz, ale tvar a barvu a ty její neobyčejně jemné řasy by bylo moţno zpo-dobnit."

V tom okamţiku jim z jiné cestičky vyšla vstříc sama Elizabeth v doprovodu paní Hurstové.

"Netušila jsem, ţe máte v úmyslu se projít," soukala ze sebe rozpačitě slečna Bingleyová v obavách, zeji slyšely.

"Zachovali jste se k nám velice nepěkně," odvětila paní Hurstová, "utekli jste a nic jste neřekli, ţe se chystáte ven."

Nato se zavěsila do pana Darcyho z druhé strany a nechala Elizabeth kráčet dál samotnou.

Cestička nebyla širší neţ pro tři. Pan Darcy chtěl napravit jejich bezohlednost a okamţitě prohlásil:

"Tahle pěšinka nás všechny nepojme. Přejděme raději na hlavní cestu."

Avšak Elizabeth neměla vůbec v úmyslu setrvat v jejich společnosti, proto se zasmála a odvětila:

"Ne, nejen zůstaňte, kdejste. Tvoříte rozkošnou skupinku, moc hezkou na pohled, čtvrtá osoba by pokazila malebný obrázek. Na shledanou."

Odběhla vesele a na své toulce si radostně říkala, ţe za den za dva bude opět doma. Jane uţ se natolik zotavila, ţe měla v úmyslu vyjít večer na hodinku ze svého pokoje.

Jakmile se dámy zvedly od stolu, běţela Elizabeth za sestrou, a kdyţ se ujistila, ţe je dobře vyzbrojena proti chladu, doprovodila ji do salónu, kde ji její přítelkyně uvítaly mnohomluvně projevovanou radostí; Elizabeth je dosud nikdy neviděla v tak milostivé náladě jako během oné hodiny, neţ se objevili páni. Uměly skutečně udrţovat rozhovor v proudu. Dokázaly výstiţně popsat kdejaké povyraţení, vykládat anekdoty se smyslem pro humor a duchaplně se posmívat svým známým.

Jakmile však vstoupili pánové, přestala být Jane středem jejich pozornosti; slečna Bingleyová upjala okamţitě oči

k Darcymu a měla mu co říci, ještě neţ stačil přikročit blíţ. On sám se obrátil k Jane Bennetové a zdvořile jí blahopřál k uzdravení, i pan Hurst se uklonil a pravil, ţe "je tomu velmi rád", ale aţ Bingley ji uvítal s výmluvnou vřelostí. Překypoval radostí a pozorností.

První půlhodinu přikládal neustále do krbu, aby jí neuškodila změna prostředí, a na jeho naléhání si musela přesednout k ohni z druhé strany, aby byla dále od dveří. Potom se k ní posadil a s ostatními sotva ztratil slovíčko. Elizabeth, skloněná nad prací v opačném koutě, je pozorovala s velkou radostí.

Po čaji připomínal pan Hurst své švagrové karetní stolek - leč nadarmo. Vyšpehovala potají, ţe pan Darcy nemá do karet chuť, a tak se pan Hurst na přímou výzvu setkal s odmítnutím.

Ujistila ho, ţe nikdo hrát nehodlá, a snad i oprávněně, neboť ostatní k tomu mlčeli. Pan Hurst nepřišel na nic jiného, co by si mohl počít, neţ se natáhnout na pohovku a podřimovat. Darcy si vzal kníţku, slečna Bingleyová učinila totéţ a paní Hurstová, jeţ si pro ukráceni dlouhé chvíle hlavně pohrávala se svými náramky a prsteny, se tu a tam připojila k rozhovoru svého bratra s Jane Bennetovou.

Pozornost slečny Bingleyové se soustřeďovala stejnou měrou na četbu pana Darcyhojako na svou vlastní, ustavičně se ho na něco dotazovala nebo mu koukala do knihy. Nedokázala ho však přimět, aby se rozhovořil, stručněji odpovídal a četl dál. Zcela vyčerpána snahou ponořit se do knihy, kterou si zvolila jen proto, ţe leţela vedle jeho, zívla nakonec mocně a pravila:

"Jak mile ten večer ubíhá! Není skutečně příjemnější rozptýlení nad čtení. Všechno ostatní znudí člověka dřív neţ kniha. Nesnesla bych, abych neměla prvotřídní knihovnu, aţ budu bydlet ve vlastním domě."Nikdo nereagoval. Znovu tedy zívla, odhodila knihu a pátrala očima po místnosti, čím by se zabavila; tu zaslechla, ţe její bratr říká cosi o plese, obrátila se prudce k němu a pravila:

"Jen tak mimochodem, Charlesi - ty váţně uvaţuješ o tom, uspořádat v Netherfieldu ples?

Neţ o tom rozhodneš s konečnou platností, radila bych ti, abys vypátral, zda o to přítomné panstvo stojí; velice bych se podivila, kdybys mezi námi nenašel nikoho, pro něhoţ by ples byl spíše utrpením neţ zábavou."

"Myslíš-li Darcyho," ohradil se její bratr, "ten si můţe jít lehnout, ještě neţ tanec začne, bude-li si přát, ale jinak je to hotová věc, a jakmile Nichollsová navaří dost bešamelu, začnu rozesílat pozvánky."

"Mně by se plesy lépe zamlouvaly," odvětila, "kdyby probíhaly jinak, ale obvykle bývá taková večerní sešlost nevýslovně nezáţivná. Bylo by přece mnohem rozumnější oddávat se duchaplným rozhovorům neţ tanci."

"Snad by to bylo rozumnější, drahá Caroline, to připouštím, jenţe by to zase nebyl ples."

Slečna Bingleyová neodpověděla a krátce nato vstala a jala se procházet po pokoji. Měla elegantní postavu a pěknou chůzi, avšak Darcy, jemuţ to bylo určeno, zůstával neochvějně zabrán do čtení. V zoufalství se odhodlala ještě k jednomu pokusu a takto oslovila Elizabeth:

"Slečno Elizo, dovolte, abych vám doporučila následovat mého příkladu a projít se po pokoji.

Ujišťuji vás, zeje to velmi osvěţující po dlouhém prodlévání v jedné pozici."

Elizabeth to překvapilo, ale souhlasila okamţitě. A slečna Bingleyová dosáhla pravého účelu svého zdvořilého pozvání: pan Darcy vzhlédl. Uvědomoval si stejně dobře jako Elizabeth, ţe přátelská pozornost z té strany znamená něco mimořádného, a bezděčně zaklapl knihu. Byl okamţitě vyzván, aby se k nim přidruţil, avšak odmítl s podotknutím, ţe podle jeho mínění mohou mít jen dva důvody pro společnou procházku po pokoji, a kdyby se k nim připojil, v obou případech by jim překáţel. Jak to myslí? umírá zvědavostí, co tím chce říct - a zeptala se Elizabeth, zda mu rozumí.

"Vůbec ne," zněla odpověď, "ale můţete si být jista, ţe nás hodlá přísně soudit a ţe mu tyto záměry nejjistěji překazíme, kdyţ se ho nebudeme na nic vyptávat."

Slečna Bingleyová však nebyla s to mařit panu Darcymu nějaké záměry, a tak trvala na svém, aby objasnil, o jaké důvody jde.

"Nemám nic proti tomu, vám je objasnit," pravil, jakmile ho pustila ke slovu. "Krátíte si takto dlouhou chvíli proto, ţe

spolu máte nějaké tajnosti a hodláte si o nich důvěrně pohovořit, anebo dobře víte, ţe při chůzi vaše půvabné postavy nejlépe vyniknou - v prvním případě bych vám skutečně překáţel a v druhém případě vás mohu lépe obdivovat ze svého křesla zde u krbu."

"Vy nezbedníku!" zvolala slečna Bingleyová. "V ţivotě jsem neslyšela takovou ohavnost! Jak ho ztrestáme za jeho slova?"

"Nic lehčího, máte-li do toho chuť," řekla Elizabeth. "Kdekdo můţe trýznit a trestat kohokoli.

Škádlete ho, vysmívejte se mu. Jste důvěrně spřáteleni, jistě znáte jeho slabé stránky."

"Neznám je, na mou věru. Naše přátelství mi nic takového neodhalilo. Jak chcete škádlit člověka tak vyrovnaného a du-chapřítomného? Ne, ne - obávám se, ţe by nás dokázal zahnat do úzkých. A vysmívat se mu? Prosím vás, samy bychom se zesměšnily, kdybychom na něho zaútočily bezdůvodně. Pan Darcy si můţe gratulovat."

"Panu Darcymu se tedy nelze vysmívat!" zvolala Elizabeth. "To je ojedinělá výsada, doufám však, ţe ojedinělá zůstane, neboť bych to těţce nesla, kdybych měla mnoho takových známých. Já moc ráda ţertuji."

"Slečna Bingleyová mi přisoudila výjimečnější postavení, neţ odpovídá skutečnosti," pravil.

"Sebemoudřejší a sebe-ušlechtilejší člověk - dokonce i jeho nejmoudřejší a nejušlechtilejší činy - mohou být vystaveny posměškům těch, jimţ nic není svaté."

"Jsou zajisté i takoví šprýmaři," odvětila Elizabeth, "k tém se však doufám nečítám. Doufám, ţe se nikdy nevy-smívám tornu, co je moudré a ušlechtilé. Avšak pošetilosti a nesmysly, rozmary a vrtkavost mi skutečné připadají směšné, to doznávám, a na jejich účet se ráda pobavím, kdykoli se k tomu naskytne příleţitost obávám se však, ţe nic z toho nelze přičítat vám."

"Úplně se jich nedokáţe vyvarovat snad ţádný smrtelník. Ale snaţil jsem se celý ţivot vyhýbat chybám, které často svádějí k zesměšňování."

"Jako třeba marnivost nebo pýcha."

"Ano, marnivost je skutečně zlá vlastnost. Ale pýcha - duševně nadprůměrný člověk dokáţe přece udrţet pýchu na uzdě."

Elizabeth se odvrátila, aby skryla úsměv.

"Váš výslech pana Darcyho skončil, nemýlím-li se," pravila slečna Bingleyová. "Seznámila byste nás laskavě se svými závěry?"

"Uznávám bez výhrady, ţe pan Darcy nemá nejmenší chybičky. Sám se k tomu otevřeně přiznal."

"Ne," pravil Darcy, "nic takového jsem nepředstíral. Jistě mám chyb aţ dost, ale doufám, ţe mezi nimi není pokrytectví. Nemohl bych se zaručit, ţe zachovám moudrou rozvahu za všech okolností - nedokáţu se vţdy přizpůsobit, aspoň ne natolik, nakolik to okolní svět vyţaduje.

Nezapomínám na pošetilosti a prohřešky ostatních tak rychle, jak by bylo třeba, ani na uráţky vůči své osobě. Nedám se zviklat ve svém mínění, kdykoliv mi je někdo vyvrací. Snad by to někdo nazval umíněností. Ztratím-li o někom dobré mínění, ztratím je navţdy."

"Toje skutečná chyba!" zvolala Elizabeth. "Neotřesitelná předpojatost je povahový kaz.

Avšak zvolil jste si svou slabou stránku dobře. S tím nejsou ţádné ţerty. Jste přede mnou bezpečen."

"Domnívám se, ţe kaţdá povaha má svou stinnou stránku - nějaký vrozený nedostatek, který se nedá překonat sebelepším vzděláním."

"A vaším nedostatkem je sklon mít k lidem odpor."

"A vaším," odvětil s úsměvem, "je záměrně zkreslovat, co se řekne."

"Věnujme se trochu hudbě," navrhla slečna Bingleyová, neboť jí nevyhovoval rozhovor, jehoţ

se neúčastnila. "Nebudeš se zlobit, vyrušíme-li pana Hursta, Louiso?"

Jelikoţ paní Hurstová nic nenamítala, byl klavír otevřen a Darcy toho po krátké úvaze přestal litovat. Začal si uvědomovat, jak je pro něho nebezpečné věnovat se Elizabeth.

Obě sestry se dohodly, ţe nazítří ráno napíše Elizabeth matce a poţádá ji, aby pro ně do večera poslali kočár. Paní Bennetová však usoudila, ţe by její dcery měly pobýt v Netherřieldu aţ do úterka, aby se Janina návštěva zaokrouhlila na celý týden, a nemohla se smířit s tím, ţe by je měla uvítat doma dřív. Odpověděla jim tedy, ţe kočár bude volný nejdříve v úterý, a připojila doušku, ţe bude-li je pan Bingley a jeho sestry zdrţovat, ona se bez nich docela dobře obejde. Elizabeth však byla pevně rozhodnuta uţ déle nezůstávat, neočekávala ani, ţe by je k tomu někdo přemlouval, naopak, ţe by to povaţovali za zbytečné obtěţování, a proto naléhala na Jane, aby si půjčily Bingleyův kočár; nakonec se dohodly, ţe zpraví ostatní o svém úmyslu rozloučit se téhoţ odpoledne a poţádají zároveň o kočár.

Jejich přání vyvolalo mnoho zjevné starostlivosti, a naléhání, aby se zdrţely aspoň aţ do zítřka, bylo natolik výmluvné, ţe Jane podlehla a jejich odjezd byl tedy odloţen do zítřka.

Slečna Bingleyová pak litovala, ţe je zdrţovala, neboť ţárlivost a antipatie, jeţ v ní vyvolávala jedna sestra, zdaleka převyšovaly náklonnost k sestře druhé.

Pán domu vyslechl s nepředstíraným zármutkem, ţe je chtějí tak brzy opustit, a opětovně se snaţil přesvědčit slečnu Bennetovou, ţe by jí to mohlo uškodit, ţe se ještě natolik nezotavila, ale Jane se nedala zviklat, kdyţ se domnívala, ţe jedná správně.

Panu Darcymu přišla ta zpráva vhod - Elizabeth uţ byla v Netherfieldu příliš dlouho.

Přitahovala ho víc, neţ mu bylo milo - a slečna Bingleyová se k ní nechovala pěkně a jeho škádlila víc neţ jindy. Umínil si moudře, ţe bude zvlášť pečlivě dbát, aby nyní uţ nedal najevo sebemenší známku obdivu, nic, co by mohlo vyvolat naděje, ţe má jeho srdce ve své moci; uvědomoval si, ţe získala-li takový dojem, pak jej musí svým chováním za poslední den velmi názorně potvrdit, anebo vyvrátit. Věren svému předsevzetí s ní za celou sobotu promluvil sotva deset slov, a třebaţe se jednou ocitli na půl 54

hodiny o samotě, věnoval se usilovně své knize a ani na ni nepohlédl.

A tak v neděli po ranních bohosluţbách došlo k rozloučení, které téměř všichni vítali, čím víc se přibliţovalo, tím vzrůstala zdvořilost slečny Bingleyové vůči Elizabeth i její náklonnost kJane; tu ujiš-ťovala při odjezdu, zejí bude vţdy potěšením shledat se s ní, ať v Longbournu, ať v Netherfieldu, něţněji, objala, a dokonce i její sestře podala ruku. Elizabeth se odporoučela z této společnosti s velkou chutí.

Doma je paní matka nepřijala nijak srdečně. Vyjádřila překvapení nad jejich příjezdem, vytýkala jim, ţe neměly dělat panstvu takové těţkosti a ţe se Jane jistě zase nastydla. Zato otec rodiny, ač je uvítal stručně, z nich měl ve skutečnosti velkou radost, protoţe je doma postrádal. Večerní povídání v kruhu rodinném postrádalo ţivost a téměř všechen smysl, kdyţ

se ho neúčastnily Jane s Elizabeth. Zastaly Mary ponořenou jako obvykle do studia teorie harmonie a lidských povah ; musely obdivovat nové výpisky a vyposlechnout čerstvá povrchní mravní ponaučení. Catherine a Lydiajim nachystaly novinky docela jiného druhu.

Od minulé středy se toho u pluku mnoho zběhlo i mnoho napovídalo: několik důstojníků bylo u strýčka na večeři, jeden voják byl zmrskán a kolují řeči o tom, ţe se plukovník Forster bude ţenit.

"Doufám, ţe jste na dnešek poručila dobrý oběd, má drahá," pravil pan Bennet nazítří u snídaně své choti, "neboť se domnívám, ţe se dnes v poledne nesejdeme pouze v úzkém kruhu rodinném."

"A kdo by tu měl být, manţeli? Na mou věru, nevím o ţádné návštěvě, ledaţe by se tu náhodou zastavila Charlotte Lucasová, a pro ni jsou naše obědy aţ dost dobré. Pochybuji, ţe by měla často takové doma."

"Návštěva, o níţ hovořím, je pán, cizí pán."

Paní Bennetové zajiskřilo v očích. "Cizí pán! Ţe on to bude pan Bingley! Ale, Jane - ani slůvkem se nezmínit, i ty šel-mičko jedna! Nu, pana Bingleyho uvítám jistě nesmírně ráda.

Jen kdyby - můj ty boţe! to je malér! Dnes nebude k dostání ryba. Zazvoň, Lydie, děvenko zlatá, musím si okamţitě promluvit s Hillovkou."

"Není to pan Bingley," pravil její manţel, "ale pán, kterého jsem ještě v ţivotě neviděl."

Jeho slova vzbudila všeobecný údiv a způsobila, ţe měl to potěšení být zahrnut zvědavými otázkami své choti a pěti dcer najednou.

Chvíli se bavil jejich zvědavostí a pak jim poskytl vysvětlení.

"Asi před měsícem jsem dostal tento list a asi před čtrnácti dny jsem na něj odpověděl, neboť jsem to povaţoval za záleţitost delikátní, jíţ bude třeba od počátku věnovat pozornost.

Pisatelem je pan Collins, můj bratránek, jenţ vás po mé smrti můţe vyhnat z tohoto domu, jakmile se mu zlíbí."

"Ach, drahý manţeli," zvolala jeho choť, "nedrásejte mi srdce takovými slovy! Nemluvte prosím o tom odporném člověku. Je to největší nespravedlnost pod sluncem, ţe vaše panství nezdědí vaše děti, a já na vašem místě bych se byla uţ dávno vynasnaţila něco v té věci učinit."

Jane s Elizabeth se pokusily objasnit jí znovu ustanovení osudné poslední vůle. Nepokoušely se o to poprvé, ale s paní Bennetovou nebyla rozumná řeč a nadále hořce lamentovala, jaká je to nespravedlnost vydědit pět dcer a připsat jmění člověku, do kterého stejně nikomu nic není.

"Je to ovšem hrdelní zločin a pan Collins nikdy neodčiní svou vinu, ţe zdědí Longbourn.

Dovolíte-li, přečtu jeho dopis, a snad k němu budete milosrdnější, aţ uslyšíte, jak se vyjádřil."

"Ne, to jistě nebudu; pokládám to za nehoráznou drzost, ţe si vám vůbec troufá psát, pokrytec jeden. Nemám ráda falešné přátele. Proč s vámi nesetrvá ve při jako jeho neboţtík otec?"

"Ba právě, proč; ale synovské svědomí ho kvůli tomu trápí, jak hned zvíte."

Hunsford u Westerhamu, Kent dne 15. října

Váţený pane !

Neshody, které trvaly mezi Vámi a mým ctěným zesnulým otcem, mne vţdy velice trápily a od té doby, kdy mi k mému ţalu odešel, jsem si často prával, abych mohl překlenout propast mezi námi, avšak nějaký čas mi v tom bránily jisté pochybnosti, neboť jsem se obával, zda by to nevypadalo jako neúcta kjeho památce, kdybych se sblíţil s někým, s nímţ on odjakţiva ráčil být znepřátelen. - "Slyšíte to, paní choti." - Nyní jsem se však uţ v té věci rozhodl, neboť jsem byl o velikonocích vysvěcen a měl jsem to štěstí a dostalo se mi té cti, ţe mne přijala pod svou ochranu Její Jasnost lady Catherine de Bourghová, vdova po siru Lewisi de Bourghovi, jejíţ štědrostí mi byla udělena prebenda na výnosné faře na jejím panství, a tam nyní budu ze všech svých sil a schopností usilovat o to, abych se ve vší úctě a pokoře zavděčil Její Jasnosti a ve dne v noci budu hotov vykonávat sluţby a obřady, jaké stanoví anglikánská církev. Nadto povaţuji za svou kněţskou povinnost přinášet a rozšiřovat mír ve všech rodinách, na které mohu mít vliv, a na základě toho všeho si dovoluji předpokládat, ţe mé poselství dobré vůle je počin chvályhodný, a ţe Vy pak laskavě přehlédnete skutečnost, ţe jsem dědicem longbournského panství a neodmítnete z onoho důvodu mnou nabízenou olivovou ratolest. Nemohu neţ tíţivě pociťovat, ţe mou vinou jsou neblaze stiţeny Vaše milé dcerušky, pokorně ţádám, aby mi bylo odpuštěno, a ujišťuji Vás, ţe jsem hotov jim to vynahradit, seč budu s to - leč o tom později. Kdybyste neměl námitek přijmout mne ve svém domě, dovolil bych si navštívit Vás a Vaši rodinu v pondělí 18. listopadu před polednem a zneuţít Vaší pohostinnosti aţ do příští soboty, neboť lady Catherine nenamítá nic proti tomu, abych se občas i v neděli vzdálil, zajistím-li ovšem, aby některý jiný kněz převzal toho dne mé povinnosti.

Prosím Vás, váţený pane, abyste vyřídil mé uctivé poručení paní choti a dceruškám, a zůstávám s přáním všeho nejlepšího

Vám oddaný William Collins.

"Před polednem tedy můţeme očekávat onoho posla míru," pravil pan Bennet a sloţil dopis.

"Zdá se to velice zdvořilý a svědomitý mládenec, na mou věru, a vůbec nepochybuji o tom, ţe z našeho seznámení můţe vzejít uţitek, zvláště bude-li lady Catherine tak blahovolná a dovolí mu, aby nás znovu navštívil."

"O našich děvčatech to ale píše docela rozumně, a jestli si přeje nějak se jim odškodnit, nebudu mu v tom bránit," řekla paní Bennetová.

"Je těţké uhádnout, co tím myslí a jak nám chce vynahradit, oč jsme podle jeho mínění ošizeny, nicméně mu takové přání slouţí ke cti," pravila Jane.

Elizabeth se zdála nejpozoruhodnější jeho mimořádná uctivost vůči lady Catherine a jeho laskavé odhodlání křtít, se-zdávat a pohřbívat své farníky, kdykoli k tomu bude povolán.

"To musí být ale divný člověk," pravila. "Jak strojeně se vyjadřuje! Já se v něm nevyznám. Co tím sleduje, kdyţ se omlouvá, ţe bude dědit? Jistě by se dědictví nevzdal, i kdyby mohl.

Myslíte, ţe má v hlavě všechno v pořádku, tatíčku?"

"Ne, dcerunko, to si nemyslím. Chovám velké naděje, zeje tomu právě naopak. Jeho dopis je směs podlézavosti a naduto-sti, coţ vypadá slibně. Očekávám jeho příjezd s netrpělivostí."

"Pokud jde o stylizaci," pravila Mary, "nevěděla bych, co mu vytknout. Naráţka na olivovou ratolest není snad zcela původní, ale zní dobře."

Catherine s Lydií nezajímal ani dopis, ani pisatel. Nebyla sebemenší naděje, ţe by se jejich bratranec objevil v šarlatové uniformě, a je uţ kolik týdnů netěšila společnost muţů jinak oděných.

Pokud šlo o matku Bennetovou, zmírnil dopis podstatně její předpojatost a chystala se na návštěvu s vyrovnaností, která jejího manţela i dcery udivovala.

Pan Collins se dostavil přesně v určeném čase a byl přijat celou rodinou velmi zdvořile. Pan Bennet toho mnoho nenamluvil, ale dámy se s ním rozpovídaly dost ochotně a pan Collins nepotřeboval příliš povzbuzovat, ani nejevil sklon k zamlklosti. Byl to vysoký, otylý mladý muţ, asi pětadvacetiletý. Tvářil se váţně a důstojně a choval se velmi strojeně. Sotva se usadil, uţ blahopřál paní Bennetové k tak roztomilé rodince, pravil, ţe uţ mnoho slyšel o půvabu jejích dcerušek, avšak v tomto případě ţe pověst zdaleka nevystihuje skutečnost, a dodal, ţe všechny se časem bezpochyby výhodně provdají. Tyto kavalírské řeči nenalezly sice pravou odezvu u všech jeho posluchaček, avšak paní Bennetová, jíţ nebyl nikdy kompliment proti mysli, odvětila ochotně:

"Jste velmi laskav, na mou věru, a přála bych si z celého srdce, abyste měl pravdu, protoţe jinak se octnou v málo záviděníhodné situaci. Na světě je to někdy divně zařízeno."

"Naráţíte snad na poslední vůli, týkající se tohoto panství?"

"Ach, drahý pane, uhádl jste. Je to skutečně smutná věc pro naše ubohá děvčata, to musíte uznat. Ne ţe bych to kladla za vinu vám, vím, ţe se takové věci v ţivotě přiházejí. Kdopak můţe vědět, jaké ustanovení bude obsahovat ta či ona poslední vůle?"

"Jsem si dobře vědom, madam, jak nepříznivé je toto řešení pro mé půvabné sestřenky, a mohl bych se o té věci rozhovořit, zdráhám se však, abyste to nepokládali za příliš dotěrné a předčasné. Ujišťuji však přítomné mladé dámy, ţe jsem přijel hotov se jim kořit. Víc prozatím neřeknu, snad aţ se lépe poznáme - "

Přerušilo ho oznámení, ţe se podává oběd, a dívky se na sebe usmály. Pan Collins se však nehodlal kořit jen jim. Prohlédl si halu, jídelnu a všechny kusy nábytku a pochválil je; jeho uznalá slova by byla pohnula osrdím paní Bennetové, nebýt hrozného podezření, ţe to

všechno přehlíţí jako budoucí majitel. Vychválil do nebe i tabuli, kdyţ na ni přišla řada, a přál si zvědět, která z jeho půvabných sestřenic tak ovládá kuchařské umění. Tu ho však paní Bennetová rázně vyvedla z omylu a ujistila ho, ţe jsou s to drţet si dobrou kuchařku a ţe její dcery nemají v kuchyni co pohledávat. Omlouval se, ţe sejí dotkl. Mírnějším tónem ho ujistila, ţe vůbec ne, avšak on se omlouval dál ještě aspoň čtvrt hodiny.

Během večeře pan Bennet sotva promluvil, avšak kdyţ se sluţebnictvo vzdálilo, pokládal za vhodné zapříst s hostem rozhovor a zvolil téma z oblasti, o které předpokládal, ţe v ní host vynikne, a podotkl, ţe mu byl osud zřejmě přízniv co do mecenášky. Pan Bennet nemohl uhodit na šťastnější strunu. Lady Catherine de Bourghová vyslechne milostivě kaţdé jeho přání, stará se ohleduplně o jeho pohodlí. Pan Collins ji výmluvně velebil. Hovořil-li o ní, vyjadřoval se ještě pompézněji neţ jindy a s navýsost důleţitou tváří jim oznámil, ţe dosud nikdy nebyl svědkem toho, aby si vznešená dáma takto počínala rri tak vlídně a blahosklonně

- jako vůči němu lady Catherine. Zlíbilo sejí milostivě se vyjádřit o obou kázáních, která měl tu čest před ní proslovit. Také uţ ho dvakrát pozvala na večeři do zámku Rosings, však právě v sobotu večer pro něho poslala, aby doplnil počet hráčů v quadrille. Říkává se o ní často, ţe je pyšná, ale vůči němu byla vţdy blaho-sklonnost sama. Hovoří s ním jako s kterýmkoli jiným pánem, nenamítá nic proti tomu, aby se zúčastnil společenského ţivota ve farnosti nebo aby na týden na čtrnáct dní odjel na návštěvu k příbuzným. Projevila o něho vlídný zájem do té míry, ţe mu poradila, aby se co nejdříve oţenil, do-káţe-li si ovšem ţenu rozumně vybrat, a jednou dokonce navštívila jeho skromné obydlí, schválila bez výhrady všechno, co tam zařizoval, ba sama mu laskavě něco poradila - aby si dal udělat poličky do jedné skříně v podkroví.

"To je od ní zajisté velmi slušné a ohleduplné," řekla paní Bennetová. "Bude to nějaká milá dáma, a to se bohuţel o urozených paních zpravidla říci nedá! Máte to do zámku daleko, pane Collinsi?"

"Zahrada, v níţ stojí mé skromné obydlí, je pouze přes cestu od rosingského parku, kde sídlí Její Jasnost."

"Neříkaljste, zeje vdova, pane Collinsi? Má nějaké děti?"

"Má jedinou dceru, která zdědí Rosings a velmi značné jmění."

"Pak je na tom lépe neţ většina děvčat," zvolala paní Bennetová a potřásla hlavou." A jaká j e ta slečna ? Je krásná ?'

"Je to skutečně okouzlující mladá dáma. Lady Catherine sama říká, ţe slečna de Bourghová předčí nejpůvabnější dívky pravou krásou, neboť její rysy svědčí o urozeném původu.

Naneštěstí je dosti stonavá, coţ jí zabránilo rozvinout schopnosti a dosáhnout takového vzdělání, jak by jinak byla jistě dokázala, coţ mi sdělila její domácí učitelka, která u nich dosud dlí. Ale není vůbec nepřístupná a často se milostivě projíţdí v kočárku s poníkem právě kolem mého skromného obydlí."

"Byla uţ představena u dvora? Nevzpomínám si, ţe bych byla četla její jméno mezi dvorními dámami."

"Její nepevné zdraví jí bohuţel nedovolí pobývat ve městě a zapříčiňuje, ţe se královskému dvoru nedostává převzácného klenotu, jakjsem sám jednou lady Catherine řekl. Její Jasnosti

se to přirovnání zřejmě líbilo, a dovedete si představit, zeji rád zahrnuji co nejčastěji drobnými taktními lichotkami, které nejsou ţádné dámě proti mysli. Jiţ častěji jsem poznamenal k lady Catherine, ţe její okouzlující dceruška je rozená vévod-kyně a ţe ani v nejvznešenějších kruzích by nestála skromně stranou, nýbrţ zářila nade všemi. - Takové maličkosti se Její Jasnosti zamlouvají, a já jsem se rozhodl, ţe budu zvlášť pečlivě dbát, abych k ní byl v tom směru vţdy pozorný."

"Odhadl jste situaci dobře," pravil pan Bennet. "Ještě štěstí, ţe máte povahu na takovéto taktní komplimenty. Smím se vás zeptat, zda jsou tyto lichotky výsledkem okamţité inspirace nebo zda se jim naučíte předem?"

"Většinou vyplynou z okamţité situace, a třebaţe si někdy pro zábavu sestavuji zvučné poklony, které se mohou hodit kdykoli, snaţím se vţdycky dodat jim zdání co moţná největší bezprostřednosti.''

Panu Bennetovi se dokonale splnilo jeho očekávání. Bratránek se ukázal tak nebetyčný hlupák, jak doufal, a proto mu naslouchal s upřímnou rozkoší, ač přitom zachovával váţnou tvář, a kromě toho, ţe občas pohlédl na Elizabeth, své potěšení s nikým nesdílel.

Ještě neţ přinesli čaj, měl toho pan Bennet však aţ nad

hlavu a milerád doprovodil hosta zpět do salónu a po čaji ho sám rychle vyzval, aby dámám předčítal. Pan Collins ochotně souhlasil, a tak mu přinesli knihu. Jakmile ji však spatřil (všechno naznačovalo, ţe je půjčena z veřejné knihovny), ucouvl a s omluvami vysvětloval, ţe romány on nečte. Kitty na něho vyvalila oči, Lydia se hlasitě podivila. Přinesli tedy jiné knihy a po delších úvahách si zvolil Fordyceova Kázání. Lydia zalapala po dechu, kdyţ

svazek otevřel, a sotva dočetl slavnostním a velmi monotónním hlasem třetí stránku, přerušila ho slovy:

"Jestlipak víte, matinko, ţe pan strýček Philips chce propustit Richarda, a jestli to udělá, nastoupí Richard u plukovníka Forstera. Paní tetinka mi to sama v sobotu řekla. Zajdu zítra do Merytonu a zeptám se, jak to dopadlo, a kdy se vrátí pan Denny z Londýna."

Obě starší sestry napomenuly Lydii, aby drţela jazyk za zuby, avšak pan Collins, hluboce uraţen, odloţil knihu a pravil:

"Jiţ častěji jsem postřehl, ţe kniha váţnějšího zaměření zpravidla mladé dámy nezajímá, ač byla psána jen a jen pro jejich dobro. Přiznávám, ţe mě to překvapuje - neboť nic jim nemůţe být tak ku prospěchu jako poučení. Nebudu se však jiţ déle milé sestřence vnucovat."

Nato se obrátil k panu Bennetovi a vyzval ho, aby si zahráli v kostky. Pan Bennet souhlasil a poznamenal, ţe činí moudře, kdyţ nechá děvčata, aby se zabavila po svém vlastním pošetilém způsobu. Paní Bennetová i její dcery se zdvořile omlouvaly, ţe ho Lydia přerušila, slibovaly, ţe se to uţ nestane, vrátí-li se ke čtení; pan Collins je sice nejprve ujistil, ţe se na sestřenku nehněvá, ţe její chování nepovaţuje za uráţku své osoby, ale pak se usadil s panem Bennetem u jiného stolku a připravil se ke hře.

Pan Collins neměl rozumu nazbyt a macešství přírody u něho příliš nevyváţilo ani vzdělání, ani společenská uhlaze-nost; většinu ţivota strávil se svým otcem, negramotným, lakomým uzurpátorem, a třebaţe studoval na universitě, skládal pouze zkoušky a nezískal tam ţádné

uţitečné známosti. Otec ho drţel zkrátka a vychoval ho tak původně k velké pokoře, kterou však nyní uţ značně zastínilo sebevědomí ducha zaostalého a málo pouţívaného a pocity vyplývající z náhlého a nečekaného blahobytu. Šťastnou náhodou se nachomýtl lady Catherine de Bourghové právě ve chvíli, kdy se uvolnila hunsfordská fara; úcta k jejímu vznešenému rodu, zboţný obdiv, s nímţ vzhlíţel ke své mecenášce, spolu s velikým sebevědomím a značnou důvěrou ve své teologické vědomosti i schopnosti vládnout farnosti co její duchovní pastýř - to vše se v něm spojilo v povahu pyšnou i otrockou, domýšlivou i poddajnou zároveň. Jelikoţ teď získal slušné obydlí a víc neţ dostatečný příjem, chtěl se oţenit a s longbournskou rodinou se chtěl smířit hlavně proto, ţe si zamýšlel vybrat za ţenujednu z Bennetovic dcer, shledá-li je skutečně tak milé a půvabné, jak se o nich všeobecně říkalo. Tímto způsobem hodlal děvčata odškodnit - vynahradit jim, ţe zdědí panství jejich otce, a povaţoval to za záměr výborný, chvályhodný a bohabojný, i mimořádně laskavý a nesobecký ze své strany.

Své úmysly nezměnil, kdyţ sestřenky spatřil na vlastní oči. Krásná tvář Jane Bennetové ho v jeho odhodlání utvrdila a podpořila zásadu o přednosti prvorozených; první večer padla volba na ni. Nazítří ráno však došlo ke změně, jiţ způsobilo čtvrthodinové téte á téte s paní Bennetovou před snídaní; řeč se nejprve točila kolem jeho fary, nato sejí samozřejmě přiznal, ţe by pro ni rád v Longbournu našel paní, coţ ona přijala se souhlasným úsměvem a povšechným povzbuzením, avšak zároveň vyloučila právě tu Jane, kterou měl na mysli. "Za mladší dcery nemůţe mluvit - není s to mu s určitostí nic říci - neví o ţádných závazcích - ale nejstarší dcera - musí se mu o tom koneckonců zmínit - cítí, ţe mu to musí naznačit - se pravděpodobně co nejdříve zasnoubí."

Pan Collins tedy nepotřeboval neţ zaměnit Jane za Elizabeth - coţ mu nezpůsobilo ţádné těţkosti, a paní Bennetová kula ţelezo, dokud bylo ţhavé. Elizabeth stejně následovala Jane co do pořadí i co do krásy, a tak ji tedy nahradila ona.

Paní Bennetová se radostně upjala k jeho záměru, doufala, ţe bude mít vkrátku dvě dcery vdané, a člověk, jemuţ ještě včera nemohla přijít na jméno, se nyní hřál na výsluní její přízně.

Nezapomnělo se na Lydiin úmysl vypravit se do Merytonu, všechny sestry krom Mary se chystaly jít také a pan Bennet vyzval hosta, aby dívky doprovodil; stál totiţ velice o to, aby se ho zbavil a mohl se nerušené uchýlit do své pracovny, kam ho pan Collins následoval hned po snídani údajně proto, aby se tam trvale usadil s jedním z nejtlustších svazků z knihovny, ale ve skutečnosti panu Bennetovi neustále vykládal o svém domě a zahradě v Hunsfordu.

Taková situace vyváděla pana Benneta docela z míry. Byl zvyklý mít ve své pracovně klid a pokoj; byl připraven na pošetilosti a bláznivé nápady ve všech ostatních místnostech v domě, jak jednou sdělil Elizabeth, ale sem jim unikal, a proto s takovou ohleduplností doporučil panu Collinsovi, aby se šel projít s jeho dcerami, a pan Collins, jenţ byl ve skutečnosti jistě lepší chodec neţ čtenář, s velkou chutí zaklapl tlustý svazek a vydal se ven.

Cesta do Merytonu jim uběhla za nabubřelých nicotností z jeho strany a zdvořilých odpovědí jeho sestřenek. Jakmile vkročili do městečka, přestal pro mladší sestry existovat. Šmejdily očima na všechny strany, nejdou-li někde důstojníci, a z této činnosti je nemohlo vyrušit nic méně důleţitého neţ skutečně elegantní klobouk nebo mušelín úplně nového vzorku za výlohou.

Krátce nato se objevil na druhé straně chodníku vznešeně vyhlíţející pán, který na sebe rázem soustředil zájem všech mladých dam. Jeho ještě neznaly, zato důstojník, s nímţ korzoval, byl právě onen pan Denny, na jehoţ návrat z Londýna se přišla Lydia pozeptat, a ten sejim uklonil. Všechny upoutal zjev neznámého, všechny uvaţovaly, kdo by to mohl být, a Kitty s Lydií, pevně odhodlány to za kaţdou cenu zjistit,

vykročily v čele ostatních přes ulici pod záminkou, ţe chtějí vejít do obchodu na protější straně, a šťastnou náhodou vstoupily na chodník v tom okamţiku, kdy oba pánové na zpáteční cestě dospěli právě do stejného bodu. Pan Denny se hned zastavil na kus řeči a poţádal o dovolení, abyjim směl představit svého přítele pana Wickhama, jenţ s ním včera přijel z Londýna proto, aby k jeho velké radosti rozmnoţil řady jejich pluku. Takţe bylo všechno v nejlepším pořádku, neboť cizímu pánovi chyběly k dokonalosti uţ jen důstojnické nárameníky. Jeho zjev mluvil pro něj, byl to člověk po všech stránkách neobyčejně přitaţlivý, urostlý, s krásnými rysy a uhlazenými způsoby. Po představení projevil lichotivou ochotu se bavit - a přitom způsobem naprosto korektním a nestrojeným; všichni tu spolu stáli a příjemně rozmlouvali, dokud je nevy-rušil klapot koň-ských kopyt a nespatřili Darcyho s Bingleym na koni. Jakmile rozeznali dámy v hloučku, zamířili přímo k nim a zdvořile je pozdravili.

Hlavním mluvčím byl Bingley, hlavním předmětem pozornosti slečna Bennetová. Pravil, ţe je právě na cestě do Longbournu, aby se pozeptal, jak se jí daří. Pan Darcy to úklonou potvrdil, a zrovna si umiňoval, ţe nesmí mít oči jen pro Elizabeth, kdyţ tu upoutal jeho pozornost cizí muţ, a Elizabeth, která náhodou v té chvíli k oběma vzhlédla, uţasla, jak na ně to setkání zapůsobilo. Oba změnili barvu, jeden zbledl, druhý zrudl. Pan Wickham se za několik okamţiků dotkl okraje klobouku - kterýţto pozdrav pan Darcy sotva znatelně opětoval. Co to má znamenat? Nedovedla si to vysvětlit, nedovedla potlačit svou zvědavost.

Po chvíli se pan Bingley, jenţ zřejmě nepostřehl, co se přihodilo, rozloučil a pokračoval s přítelem v cestě.

Pan Denny s panem Wickhamem doprovodili slečny aţ k Philipsovým před dům a tam se s úklonou rozloučili, třebaţe slečna Lydia velice naléhala, aby šli dál, a třebaţe se paní Philipsová vyklonila z okna v salóně a hlasitě pozvání opakovala.

Paní Philipsová vţdycky neteře ráda viděla a obzvláště vítala obě starší, které u ní v poslední době nebyly; výmluvně jim líčila, jak ji překvapilo, ţe se tak nečekaně vrátily domů, coţ by byla ani nevěděla, neboť nepřijely Bennetovic kočárem, kdyby nebyla náhodou potkala na ulici famula pana Jonese a ten jí neřekl, ţe nemají posílat ţádnou medicínu do Netherfieldu, protoţe slečny Bennetovy uţ odjely; načeţ věnovala pozornost panu Collinsovi, jehoţ jí Jane představila. Přijala ho s vybranou zdvořilostí, coţ jí on v míře ještě hojnější opětoval, omlouval se, ţe k ní vtrhl, aniţ měl tu čest ji znát, osměluje se však doufat, ţe mu to nebude mít příliš za zlé vzhledem k jeho příbuzenským svazkům s mladými dámami, díky nimţ má to potěšení před ní stanout. Paní Phi-lipsová byla úplně překonána tak nebetyčně dokonalými způsoby, avšak zájem o jednoho cizího pána vystřídalo brzy vzrušení a dotazy ohledně druhého; nemohla o něm bohuţel sdělit neteřím nic víc neţ to, co uţ věděly, ţe ho totiţ

přivezl pan Denny z Londýna a ţe má slouţit u domobraneckého pluku jako poručík.

Pozoruje ho uţ dobrou hodinu, pravila, jak se prochází po ulici sem a tam, a kdyby se byl pan Wickham znovu objevil na scéně, byly by se Kitty s Lydií jistě nadále zaměstnávaly stejně; naneštěstí však prošlo pod oknem pouze několik jiných důstojníků, kteří se ve srovnání s novým objevem náhle jevili jen jako "nezajímaví hlupáci". Neteří z nich měli přijít k Philipsovým druhý den na večeři a paní tetinka slíbila, ţe vyšle svého manţela, aby se s panem Wickhamem seznámil a rovněţ ho pozval, dostaví-li se v plném počtu i Longbournští.

S tím všichni souhlasili a paní Philipsová prohlásila, ţe se jen trochu pobaví a zasmějí nad lotem a pak ţe jim nachystá něco teplého k večeři. Vyhlídka na takový záţitek všechny rozveselila a loučili se tedy v růţové náladě. Pan Collins se ještě jednou omluvil, neţ vykročil z pokoje, a dostalo se mu stejně zdvořilého ujištění, ţe omluv není třeba.

Na zpáteční cestě vylíčila Elizabeth Jane, čeho byla svědkem při setkání obou pánů. Jane by byla brala v ochranu jednoho nebo druhého, případně oba, kdyby se bylo zdálo, ţe se něčeho nechvályhodného dopustili, nedovedla si však jejich zvláštní počínání vysvětlit o nic víc neţ

její sestra.

Doma se pan Collins velmi zavděčil paní Bennetové tím, ţe velebil zdvořilé přijetí a způsoby paní Philipsové. Tvrdil, ţe krom lady Catherine a její dcery se ještě nesetkal s tak společenskou dámou, neboť ho nejen přijala nesmírně milostivě, ale nadto ho výslovně pozvala druhý den na večeři, přestoţe do té chvíle neměl tu čest ji znát. Jistě to lze zčásti přičítat jeho vztahům k rodině Bennetových, avšak stejně se k němu ještě v ţivotě nikdo nechoval tak pozorně.

Jelikoţ nebylo námitek proti tomu, co si omladina domluvila s paní tetinkou, a úzkostlivý pan Collins, jenţ pro samé ohledy nechtěl nechat manţele Bennetovy samotné ani jeden večer během své návštěvy, narazil na skálopevný protichůdný názor, dovezl ho kočár s pěti sestřenkami v patřičnou dobu do Merytonu; kdyţ děvčata vstoupila do salónu, vyposlechla s radostí zprávu, ţe pan Wickham přijal strýčkovo pozvání a ţe se uţ dostavil.

Po tomto sdělení se všichni rozesadili a pan Collins, jenţ měl moţnost se v klidu porozhlédnout a obdivovat, byl natolik uchvácen rozlohou bytu a zařízením, ţe si - podle vlastních slov - připadal, jako by se octl v malém ranním salónku na Rosingsu, kde panstvo v létě snídává; tímto příměrem se paní Philipsové zprvu příliš nezavděčil, avšak kdyţ jí náleţitě vysvětlil, co je to rosingský zámek a kdo je to jeho majitelka - kdyţ vyposlechla popis jednoho z přijímacích salónů lady Catherine a dozvěděla se, ţe pouze komín od krbu přišel na osm set liber - pak teprve ocenila, jakou poklonu jí sloţil, a nebyla by se uţ bránila ani porovnání se zámeckým pokojem pro sluţku.

Aţ do chvíle, kdy vstoupili pánové, zaměstnával pan Collins svou hostitelku blaţeným líčením lady Catherine i jejího sídla v celé jejicH velikoleposti, přerušovaným jen občasnou pochvalnou zmínkou o jeho vlastním skromném obydlí a o tom, jak šije přestavuje a zařizuje.

Paní Philipsová mu s velkým zájmem popřávala sluchu, měla o něm čím dál tím lepší mínění a dospívala k pevnému odhodlání, ţe o tom

při první příleţitosti dopodrobna zpraví všechny sousedky. Dívkám, které neměly chuť poslouchat bratrancovy řeči a mohly tedy jen vyjadřovat přání, aby tu byl klavír, a prohlíţet si nevalné kameninové ozdoby vlastní výroby na římse u krbu, připadalo čekání nesnesitelně dlouhé. Přece však jednou skončilo. Páni se blíţili, a kdyţ pan Wickham vstoupil, uvědomila si Elizabeth, ţe obdiv" s nímţ na něho při prvním setkání hleděla a od té doby na něho myslela, je ve všech směrech zcela oprávněný. Důstojníci domobraneckého regimentu byli vůbec mimořádně slušní a přijatelní chlapíci, a nejlepší z nich byli právě přítomní, avšak pan Wickham je všechny zastiňoval svým zjevem, postavou, způsoby, chůzí, právě tak jako oni zastiňovali širokolícího, břichatého strýce Philipse, z něhoţ táhlo portské, jak za nimi vstoupil do pokoje.

Pan Wickham byl ten šťastný, na něhoţ se upíral snad kaţdý ţenský pohled, a Elizabeth byla ta šťastná, po jejímţ boku nakonec usedl; a zapředl rozhovor způsobem tak přátelským - ač se jeho slova týkala jen deštivé noci a pravděpodobnosti, zda vlhké období ještě potrvá, ţe Elizabeth pochopila, jak zcela všednímu, nudnému, fádnímu tématu můţe obratný řečník dodat na zajímavosti.

S takovými soky, jako byl pan Wickham a důstojníci, nemohl ovšem pan Collins soupeřit o pozornost dam, vedle nich klesl do nicoty a pro děvčata přestal vůbec existovat; avšak paní Philipsová mu tu a tam dobrotivě popřála sluchu a díky její hostitelské pozornosti byl ze všech nejhojněji zásobován kávou a bábovkou.

Kdyţ přišly na pořad karetní stolky, měl příleţitost prokázat jí protisluţbu tím, ţe zasedl k partii whistu.

"Nehraji dosud příliš dobře," pravil, "avšak rád se pocvičím, neboť to při svém postavení - "

Paní Philipsová mu byla velmi zavázána, ţe doplnil počet hráčů, ale neměla čas vyslechnout celé zdů-vodnění aţ do konce.

Pan Wickham whist nehrál a byl dchotně a s radostí uvítán u druhého stolu, kde zaujal místo mezi Elizabeth a Lydií. Nejprve se octl v nebezpečí, ţe ho zcela uchvátí Lydia, neboť jejímu jazýčku se málokdy našel soupeř, jenţe stejně hbitá byla i v lotu a brzy ji oblíbená hra zaujala natolik, ţe dychtivě

sázela a hlásila se o výhry a nikomu nevěnovala zvláštní pozornost. Pan Wickham měl tedy moţnost bavit se s Elizabeth, pokud jim to hra dovolovala, a Elizabeth mu s potěšením naslouchala, ač měla pramálo naděje, ţe se od něho dozví to, co by ji bylo zajímalo nejvíc, totiţ něco o jeho vztahu k panu Darcymu. Neodvaţovala se ani zmínku o něm utrousit. Její zvědavost však byla nečekaně uspokojena. Pan Wickham o tom začal sám. Zeptal se, jak daleko je z Merytonu do Netherfieldu, a kdyţ mu to pověděla, dotázal se váhavě, jak dlouho uţ tam pan Darcy dlí.

"Snad měsíc," pravila Elizabeth, a jelikoţ nechtěla toto téma ještě opustit, dodala: "Slyšela jsem, ţe má v Derbyshiru značný majetek."

"Ano," pravil Wickham, "má nádherné panství. Vynáší mu ročně čistých deset tisíc. Nenašla byste nikoho, kdo by vám o tom mohl poskytnout přesnější údaje neţ já, neboť jsem byl s touto rodinou zvláštním způsobem ve styku od útlého dětství."

Elizabeth nepotlačila výraz údivu.

"Takové tvrzení vás asi překvapuje, slečno Bennetová, neboťjste pravděpodobně postřehla, jak chladnějsme se včera pozdravili. Stýkáte se s panem Darcym často?"

"častěji, neţje mi milé," zvolala Elizabeth procítěně. "Ţila jsem s ním čtyři dny pod jednou střechou a byl mi velmi nesympatický."

"Nemohu vám tento názor potvrdit ani vyvracet. Nejsem k tomu oprávněn. Znám ho uţ příliš dlouho a příliš dobře, abych ho mohl posuzovat spravedlivě. Nedokázal bych zůstat nestranný. Domnívám se však, ţe vaše mínění by většinu lidí překvapilo - a snad byste se k němu také jinde nedoznala tak otevřeně. Tady jste v kruhu rodinném."

"Ujišťuji vás, ţe bych se k svým názorům doznala stejně otevřeně jako zde v kterékoli sousední rodině kromě na Netherfieldu. Pan Darcy není v Hertfordshiru vůbec oblíben.

Pobouřil kdekoho svým povýšeným vystupováním. Nikdo vám o něm neřekne nic příznivějšího."

"Nemohu předstírat, ţe mě to mrzí," řekl Wickham po krátkém odmlčení. "Kaţdému, tedy i jemu, se má dostat ocenení podle zásluhy, avšakjemu se to, pokud vím, často nestává. Lidé bývají zaslepeni jeho bohatstvím a urozeností, anebo je zastraší svými vznešenými a panovačnými způsoby, takţe o něm soudí tak, jak si on sám přeje být posuzován."

"Já ho znám sice jen povrchně, ale povaţuji ho za člověka s velmi nepříjemnou povahou."

Wickham jen zavrtěl hlavou.

"Rád bych věděl," pravil při další příleţitosti, "hodlá-li pobývat v těchto končinách ještě delší dobu."

"To nevím, ale neslyšela jsem v Netherfieldu nic o tom, ţe by se chystal odjet. Doufám, ţe vaše plány, týkající se zdejšího pluku, nebudou ovlivněny jeho pobytem na Netherfieldu."

"Ach ne, to ne - já před ním utíkat nemusím. Bude-li si přát, aby mě neměl na očích, musí odjet on. Nejsme spolu zadobře, kaţdé setkání s ním je pro mne utrpením, ale nemám důvod, proč bych se mu měl vyhýbat, kromě toho, co můţe zvědět celý svět - ţe se ke mně zachoval velice špatně a ţe bohuţelje takový, jaký je. Starý pan Darcy, jeho otec, dej mu pámbůh věčnou slávu, byl nejlepší člověk na světě, slečno Bennetová. Nikdo to se mnou nikdy nemyslel tak dobře jako on a já nemohu ani pohlédnout na mladého pana Darcyho, aby mi tisíce krásných vzpomínek nedrásalo duši. Zachoval se ke mně neslýchané, avšak věřím upřímně, ţe bych mu dokázal odpustit všechno jiné spíš neţ to, ţe zklamal přání svého otce a znesvětil jeho památku."

Elizabeth zajímala tato záleţitost čím dál tím víc a poslouchala s napjatou pozorností, avšak taktně se nevyptávala.

Pan Wickham se rozhovořil o obecnějších věcech, o Mery-tonu a jeho okolí, o společenském ţivotě. Zdálo se, ţe vše, co dosud viděl, na něho udělalo nejlepší dojem a zvláště nešetřil decentními, leč nezastřenými poklonami na adresu mery-tonské společnosti.

"Těšil jsem se, ţe budu často pobývat ve společnosti, v dobré společnosti, a hlavně z tohoto důvodu jsem vstoupil do domobrany. Věděl jsem, ţe jde o proslulý pluk, kde se příjemně slouţí, a přítel Denny mě zlákal tím, jak mi líčil jeho nynější stanoviště a lichotivou pozornost a vynikající známosti, jichţ se jim v Merytonu dostalo. Přiznám se vám, ţe se bez společnosti neobejdu. Poznal jsem uţ v ţivotě lecjaká

zklamání a mám povahu, která nesnáší osamělost. Musím se nějak zaměstnat a ţít mezi lidmi.

Nezamýšlel jsem dát se na vojnu, ale vlivem okolností jsem si zvolil tuto dráhu. Měl jsem se stát sluhou boţím - připravoval jsem se na to od dětství - a dnes bych byl usazen na krásné faře s tučnou prebendou, kdyby se to bylo zlíbilo pánovi, o němţ jsme právě hovořili."

"Skutečně?"

"Ano - neboţtík pan Darcy ve své poslední vůli stanovil, ţe mám dostat nejlepší faru na jeho panství, jakmile se uvolní. Byl mi za kmotra a měl mě nesmírně rád. Jeho dobrota se ani slovy vylíčit nedá! Chtěl mě dobře zaopatřit a jistě se domníval, ţe tak učinil, ale kdyţ se fara uvolnila, dostal ji někdo jiný."

"Dobrý boţe!" zvolala Elizabeth, "jak je to moţné? Coţpak to jde, nedbat poslední vůle? Proč jste si nepodal ţalobu?"

"Příslušná pasáţ byla v poslední vůli formulována trošinku nejasně, takţe jsem se nemohl dovolávat zákonů, čestný člověk nemohl mít pochyb o úmyslech starého pána, leč panu Darcymu se zlíbilo o nich pochybovat - nebo šije vykládat jako přání závislé na jistých okolnostech - a tvrdil, ţe jsem pozbyl veškerých nároků pro svou lehkomyslnost a výstřednosti - to uţ se vţdycky něco najde. Jisté je, ţe se fara před dvěma lety uvolnila, právě kdyţ jsem dosáhl věku, abych mohl být vysvěcen, a zeji dostal jiný; a stejně jisté je, ţe si nemohu nic vyčítat, a nevím, co bych byl provedl, abych si tohle zaslouţil. Jsem člověk temperamentní a neopatrný, snad jsem mu někdy řekl do oči příliš otevřeně, co si o něm myslím. Ničeho horšího si nejsem vědom. Pravda, máme zcela protichůdné povahy a on mě nenávidí."

"Neslýchané! Zaslouţil by veřejně zostudit."

"Dříve nebo později tomu jistě neujde - avšak nikoli Z mého popudu. Dokud je mi drahá památka jeho otce, nemohu se mu postavit ani odhalit jeho pravou tvář."

Za tato slova si ho Elizabeth váţila, a kdyţ je říkal, připadal jí krásnější neţ dřív.

"Ale co ho k tomu vedlo?" zeptala se po chvíli. "Z jakého důvodu se k vám zachoval tak krutě?"

"Cítí ke mně nenávist - nenávist, jejíţ původ musím do jisté míry hledat v ţárlivosti. Kdyby si mě nebyl zesnulý pan Darcy tolik oblíbil, byl by mě jeho syn snášel lépe: ale vřelé city, které ke mně pan Darcy starší choval, ho popuzovaly a dráţdily, pokud vím, jiţ od útlého věku. Neměl na to povahu, aby v tomhle snesl soka, - soka, jemuţ byla často dána přednost."

"Nepokládala jsem pana Darcyho za tak špatného - ačkoli mi nebyl sympatický, nemyslela jsem si o něm nic zlého. Měla jsem jen dojem, ţe pohrdá svými bliţními bez rozdílu, avšak nenapadlo mě, ţe by se dokázal sníţit k tak zlomyslné pomstě, k takové nespravedlnosti, k takové nelidskosti jako vůči vám."

Na chvíli se zabrala do úvah a pak znovu navázala řeč: "Vzpomínám si však, jak se jednoho dne v Netherřieldu honosil nesmiřitelností svého hněvu a neschopností odpouštět. Musí mít hroznou povahu."

"V tomto případě si nechci osobovat právo soudit," odvětil Wickham. "Sotva bych to dokázal nezaujatě."

Elizabeth se znovu hluboce zamyslila a pak zauvaţovala nahlas: "Ţe se mohl tak zachovat ke kmotřenci, k příteli, k oblíbenci svého otce!" Byla by mohla dodat: "A k mládenci jako vy,

který uţ svým zjevem vzbuzuje sympatie na první pohled!" avšak spokojila se stylizací:

"Vţdyť jste spolu vyrůstali od dětských střevíčků, ve stejném prostředí, jak jste mi, nemýlím-li se, vyprávěl, a všechno vás muselo sbliţovat!"

"Narodili jsme se ve stejné farnosti, v jednom zámeckém parku, dětství jsme valnou většinou strávili spolu, bydleli jsme pod jednou střechou, stejně jsme se zabavovali, rodiče o nás stejně pečovali. Můj otec zprvu zastával to povolání, jehoţ je váš pan strýček tak vynikajícím představitelem, avšak vzdal se vlastní praxe, aby mohl být uţitečný panu Darcymu, a věnoval se pak zcela správě darcyovského panství. Pan Darcy si ho velice váţil a pokládal ho za svého blízkého, důvěrného přítele. Často prohlašoval, zeje mému otci velmi zavázán za to, jak pečlivě řídí jeho hospodářství, a kdyţ otec leţel na smrtelném loţi a on mu dobrovolně sliboval, ţe se o mne postará, vedla ho k tomu jistě stejně vděčnost k němu jako náklonnost ke mně."

"Neuvěřitelné!" zvolala Elizabeth. "A neslýchané! Divím se, ţe ho aspoň jeho známá pýcha nepřiměla, aby se s vámi spravedlivě vyrovnal. Ţe aspoň kvůli tomu, kdyţ uţ ne pro nic jiného, není příliš povznesen nad podvod - neboť jinak to nazvat nelze."

"Je to skutečně s podivem, neboť téměř všechno jeho počínání je řízeno pýchou - a pýcha mu uţ často byla dobrým rádcem. Poutá ho k ctnosti úţe neţ kterákoli jiná vlastnost. Jenţe nikdo z nás nejedná podle stále stejné šablony a v mém případě působily ještě mocnější podněty neţ

pýcha."

"Coţpak ho taková odsouzeníhodná vlastnost jako pýcha mohla někdy vést k dobrému?" •

"Ale ano. Často se z té příčiny zachoval velkomyslně a štědře - neskrblil penězi, stavěl na odiv svou pohostinnost, pomáhal svým deputátníkům, ulehčoval chudým. To všechno způsobuje rodinná pýcha, synovská pýcha - neboť on je velmi pyšný na to, co jeho neboţtík otec dokázal. Mocně ho podněcuje snaha neposkvrnit svéjméno, neztratit oblibu mezi lidem, uchovat vliv Pemberley. Je také pyšný na svou sestru, do jisté míry ji snad i miluje, a proto se o ni laskavě a pečlivě stará: všichni ho chválí jako dobrého a pozorného bratra."

"Jaká je ta slečna Darcyová?"

Potřásl hlavou. "Rád bych o ní řekl jen to nejlepší. Bolí mě srdce, mám-li o někom z Darcyových mluvit jinak neţ s uznáním. Avšak ona se příliš podobá bratrovi, je nadmíru pyšná. Jako malá holčička byla rozkošná, přítulná; oblíbila si mě a já ji dlouhé hodiny bavil svými kousky. Avšak nyní jsme se odcizili. Je krásná, je jí asi patnáct nebo šestnáct, a pokud vím, je všestranně vzdělaná. Od smrti svého otce ţije v Londýně pod péčí a ochranou soukromé učitelky."

Dotkli se v rozhovoru ještě mnoha jiných námětů a mnohokrát se odmlčeli, aţ Elizabeth, která se nemohla nevrátit ještě jednou k počáteční rozmluvě, pravila:

"Udivuje mě, ţe se tak důvěrně spřátelil s panem Bingleym! Jak se můţe ten dobrosrdečný pan Bingley, jenţ se mi skutečně zdá sympatický, sblíţit právě s takovým člověkem? Vţdyť se k sobě vů-bec nehodí! - Znáte se s panem Bingleym?"

"Ne, neznám."

"Je to velice druţný, přívětivý, okouzlující člověk. Jistě ani netuší, jaký je pan Darcy ve skutečnosti."

"Snad to netuší - ale pan Darcy umí být příjemný, kdyţ mu na tom záleţí. Schopnosti k tomu má. Nenajdete zábavnějšího společníka, uzná-li vás za hodná svého zájmu. Ve společnosti lidí z jeho společenských kruhů je zcela jiný neţ mezi méně majetnými. Pýchy se nikdy zcela nezbaví, avšak k boháčům je velkomyslný, spravedlivý, upřímný, rozumný, čestný a snad i přívětivý - podle té které peněţenky a osobnosti."

Partie whistu brzy nato skončila, hráči se shromáţdili u druhého stolu a pan Colfins zaujal místo mezi sestřenkou Elizabeth a paní Philipsovou. Posledně jmenovaná dáma se k němu obrátila s obvyklým dotazem, měl-li ve hře štěstí. Ukázalo se, ţe nikoli, ţe prohrál všechny partie; kdyţ však paní Philipsová vyjádřila své politování nad touto skutečností, ujišťoval ji s přehnaným důrazem, ţe mu na tom nezáleţí, on ţe na penězích nelpí, a prosil ji, aby tomu nepřikládala význam.

"Vím dobře, drahá madam," pravil, "ţe člověk, jenţ usedá ke karetnímu stolku, je v jistém smyslu hříčkou náhody - a já zaujímám naštěstí takové postavení, ţe si kvůli pěti šilinkům nemusím dělat těţkou hlavu. Kaţdý by to zajisté říci nemohl, avšak díky lady Catherine de Bourghové mi není třeba dbát na maličkosti."

Tato slova upoutala zájem pana Wickhama, i pozoroval chvíli pana Collinse a pak se zeptal tiše Elizabeth, je-li její příbuzný přítelem rodiny de Bourghových.

"Lady Catherine de Bourghová ho nedávno přijala do svých sluţeb," odvětila. "Nemám tušení, jak se mu dostalo té cti, ale určitě ji nezná dlouho."

"Víte ovšem, ţe lady Anně Darcyová byla sestrou lady Catherine de Bourghové, a ţe je tudíţ

pan Darcy synovcem lady Catherine."

"Ne, to jsem nevěděla. Není mi nic známo o příbuzenstvu lady Catherine, slyšela jsem. o ní předevčírem poprvé v ţivotě."

"Její dcera, slečna de Bourghová, bude bohatá dědička

a všeobecně panuje přesvědčení, ţe ona a její bratranec obě panství spojí."

Toto sdělení vyvolalo úsměv na Elizabethině tváři při pomyšlení na chudinku slečnu Bingleyovou. Marné jsou tedy její úsluhy, marná a zbytečná náklonnost k jeho sestře i projevy obdivu k němu samému, je-li jiţ předurčen jiné.

"Pan Collins," pravila, "velebí lady Catherine i její dceru, kudy chodí, avšak podle některých věcí, co o ní vyprávěl, jsem nabyla dojmu, ţe se nechává strhnout svou vděčností a ţe jeho mecenáška je ve skutečnosti arogantní a sobecká osoba."

"Myslím, ţe se vůbec nemýlíte," odvětil Wickham, "neviděl jsem ji uţ řadu let, ale velmi dobře se pamatuji, ţe jsem ji nikdy neměl rád a ţe se chovala vţdy panovačně a beztaktně.

Říkává se o ní, zeje nadmíru chytrá a rozumná, avšak já se domnívám, ţe tuto reputaci získala jednak díky svému rodu a bohatství, pak díky svému vladařskému vystupování, a konečně

vlivem svého pyšného synovce, jenţ předpokládá, ţe kaţdý z jeho blízkých je nadán mimořádnými duševními schopnostmi."

Elizabeth uznala, ţe jeho vysvětlení zní velmi pravděpodobně, a bavili se spolu dál k oboustranné spokojenosti, dokud večeře neukončila karetní partie a nedala příleţitost i ostatním dámám podílet se na dvornosti pana Wickhama. Při bujarém stolování u Philipsových se sotva dalo duchaplně konverzovat, avšak jeho způsoby našly zalíbení v očích všech. Cokoli řekl, bylo řečeno dobře, cokoli učinil, učinil s půvabem. Neţ večírek skončil, měla ho Elizabeth plnou hlavu. Celou cestu domů nemyslela neţ na pana Wickhama a na to, co jí vykládal, neměla však vůbec moţnost se o něm zmínit, neboť Lydia a pan Collins nedokázali být ani chvilku zticha. Lydia brebentila stále o lotu, kolikrát vyhrála a kolikrát prohrála, a neţ pan Collins stačil vypovědět, jak si váţí přátelského přijetí manţelů Philipsových, neţ znovu kdekoho ujistil, ţe si ze své prohry v kartách vůbec nic nedělá, neţ

vypočítal všechny chody večeře a několikrát se omluvil, ţe se sestřenky kvůli němu musí tísnit, stál uţ kočár dávno před vraty v Longbournu.

Nazítří svěřila Elizabeth Jane, co se odehrálo mezi ní a panem Wickhamem. Jane ji vyslechla s údivem a starostlivým zájmem - nemohla se smířit s myšlenkou, ţe by byl pan Darcy tak málo hoden přátelství pana Bingleyho; na druhé straně však při své povaze nedokázala pochybovat o věrohodnosti na pohled tak sympatického mladého muţe, jako byl Wickham.

Pouhá moţnost, ţe byl skutečně vystaven takovému protivenství, v ní vzbuzovala vřelý soucit, a tak nezbývalo neţ si zachovat dobré mínění o obou, obhajovat kaţdého zvlášť a přičíst na vrub náhodě a omylu to, co se nedalo vysvětlit jinak.

"Jsem přesvědčena, ţe se oba stali obětí nedorozumění," pravila. "Jak k tomu došlo, to nemůţeme tušit. Snad zasáhl nějaký prostředník tak, ţe se jeden druhému jevili v klamném světle. Nemůţeme si, krátce a dobře, domýšlet, jaké příčiny a okolnosti je znesvářily, aniţ na toho či onoho svalíme odpovědnost."

"V tom máš tedy pravdu - ale jsem jen zvědavá, jak obhájíš ty prostředníky, co do té záleţitosti zasahovali, milá Jane. Je třeba si něco vymyslet, neboť jinak budeme muset někoho odsoudit."

"Vysmívej se mi, jak chceš, já proto od svého neustoupím. Jen povaţ, drahá Lízinko, jaké podivné světlo by to vrhlo na pana Darcyho, kdyby se ukázalo, ţe se takhle zachoval k oblíbenci svého otce, jehoţ přislíbil zaopatřit. To je vyloučené. Nikdo, komu lidskost není cizí, kdo má úctu sám před sebou, by toho nebyl schopen. Coţpak by se v něm jeho důvěrní přátele'- mohli tak strašně mýlit? - Ne, to ne!"

"Dovedu si mnohem spíše představit, ţe bylo zneuţito důvěry pana Bingleyho, neţ ţe by si byl pan Wickham vymyslel takovou historku, jako mi včera o sobě vyprávěl; měl pohotově fakta, všechno. Pan Darcy ji ostatně můţe vyvrátit, není-li pravdivá. Ale říkal to s tak upřímným pohledem!" "Je to těţká věc - hrozná. Jeden neví, co si o tom myslet." "Promiň, ale jeden ví přesně, co si o tom myslet."

Jane si však byla jista jen jedním - ţe se pan Bingley, bylo-li skutečně zneuţito jeho důvěry -

octne v trapné situaci, aţ se to rozkřikne.

Rozhovor obou dívek, jenţ se odehrával v parku, přerušil příjezd právě některých zúčastněných osob: pan Bingley se sestrami je přišli osobně pozvat na dlouho očekávaný

nether-fieldský ples, který se měl konat příští úterý. Obě dámy vřele pozdravily svou drahou přítelkyni, tvrdily, ţe ji uţ neviděly dlouhé věky, a opětovně se dotazovaly, co dělala od té doby, kdy se rozloučily. Ostatním členům rodiny nevěnovaly téměř pozornost, paní Bennetovou přehlíţely, pokud to jen šlo, s Elizabeth sotva prohodily pár slov, na ostatní vůbec nepromluvily. Zakrátko opět odjely - zvedly se tak rychle, ţe bratra úplně zmátly, a odspěchaly, jako by uţuţ chtěly být z dosahu zdvořilosti matky Bennetové.

Netherfieldský bál byl pro všechny ţeny v rodině představou nadobyčej lákavou. Paní Bennetová ráčila usoudit, ţe pan Bingley pořádá ples na počest její nejstarší dcery, a zvlášť jí polichotilo, zeje přišel pozvat osobně, místo aby poslal formální pozvánku. Jane si v duchu kreslila, jak krásný večer stráví ve společnosti obou svých přítelkyň, zahrnována pozornostmi jejich bratra; Elizabeth se těšila, ţe protančí noc s panem Wickhamem a ţe jí pan Darcy svými pohledy i chováním všechno potvrdí. Pro Catherine a Lydii nezáviselo štěstí ani tak na určité události nebo určité osobě, ačkoli obě, stejně jako Elizabeth, hodlaly tančit převáţně s panem Wickhamem, nebyl to však jediný partner, jenţ je mohl uspokojit, a ples je kaţdopádně ples.

Dokonce i Mary ujistila ostatní, zejí to není proti mysli.

"Pokud mám pro sebe dopoledne, jsem spokojená," pravila. "Nepovaţuji to za oběť, tu a tam si večer vyjít. Kaţdý je společnosti něčím povinován: a kromě toho se i já přikláním k názoru, zeje ku prospěchu občas se pobavit a rozptýlit."

Elizabeth se vzhledem k této události zmocnilo takové rozjaření, ţe se dokonce ani nevyhýbala panu Collinsovi, ačkoli na něho jinak příliš často nepromluvila, a zeptala se ho, přijme-li pozvání pana Bingleyho, a zda bude v kladném případě pokládat za vhodné, aby se sám zúčastnil zábavy, dosti ji překvapilo, kdyţ zjistila, ţe proti tomu nemá výhrad, ţe hodlá tančit a vůbec se neobává nelibosti arcibiskupa ani lady Catherine de Bourghové.

"Ujišťuji vás, ţe takovýto ples, pořádaný úctyhodným mladým pánem pro váţenou společnost, nepokládám vůbec za nic špatného, jsou mi cizí i námitky proti tanci a doufám, ţe budu mít tu čest odvést do kola během večera všechny své půvabné sestřenky, a při této příleţitosti bych chtěl poprosit vás, slečno Elizabeth, abyste mi zadala první dva kousky -

věřím, ţe sestřenka Jane pochopí, proč jsem poţádal první vás, a nebude si to vykládat jako projev neúcty ke své osobě."

Elizabeth byla dokonale zaskočena. Rozhodla se uţ, ţe zahájí ples s panem Wickhamem, a teď se jí uváţe na krk pan Collins! Dosud nikdy se jí dobrá nálada tak nevyplatila. Nedalo se však nic dělat. Odsunula svou a Wickhamovu blaţenost na dobu pozdější a přitakala panu Collinsovi, jak nejpřívětivěji dokázala. Jeho galantnost ji těšila tím méně, kdyţ ji napadlo, neskrývá-li se za ní něco víc. Poprvé jí svitlo podezření, ţe snad ona je ta vyvolená mezi sestrami, která se má stát paní na hunsfordské faře a zaskakovat do počtu u karetních stolků na rosingském zámku, nenaskytnou-li se vítanější hosté. A brzy se její neblahé tušení utvrdilo v jistotu, kdyţ viděla, jak je k ní čím dál pozornější, jak se často pokouší sloţit poklonu jejímu vtipu a temperamentu, a třebaţe ji takovéto účinky jejího osobního kouzla víc překvapovaly, neţ těšily, matka Bennetová dávala jasně najevo, ţe jí je tento budoucí ţenich velmi vítán.

Elizabeth její naráţky raději pomíjela, neboť si byla dobře vědoma, ţe jakákoli odpověď musí mít vzápětí váţné různice. Pan Collins ji třeba ani o ruku nepoţádá, a dokud tak neučiní, je zbytečné mít kvůli němu mrzutosti.

Nenaskytnout se takový důvod k přípravám a námět k rozhovorům, jako byl netherfieldský ples, byly by se mladší slečny Bennetovy octly v strašné situaci, neboť ode dne, kdy přišlo

pozvání, aţ do dne, kdy se ples konal, trvaly takové lijáky, ţe se ani jednou nemohly vypravit do Merytonu. Nerozptýlila je tedy ani tetinka, ani páni dů-stojníci, ani novinky - vţdyť i čajové růţičky pro tu událost musel přivézt posel.

Rovněţ Elizabethina trpělivost byla krutě zkoušena, kdyţ jí počasí zcela znemoţnilo prohlubovat přátelství s panem Wickhamem, a nic neţ ples příští úterý by nebylo umoţnilo Kitty s Lydií přečkat takový pátek, sobotu, neděli a pondělí.

Aţ do chvíle, kdy Elizabeth vstoupila v Netherfieldu do salónu a marně se rozhlíţela mezi červenokabátníky po panu Wickhamovi, jí ani na mysl nepřišlo, ţe by nemusel být přítomen.

Věřila ve shledání s jistotou neotřesenou určitými úvahami, které by ji byly mohly docela logicky zviklat. Oblékla se pečlivěji neţ jindy a s velkým elánem se připravovala dobýt ty pozice v jeho srdci, které ještě nebyly ztečeny, přesvědčena, ţe jich nezbývá tolik, aby to nestačila během jednoho večera. Okamţitě však pojala strašlivé podezření, ţe ho pan Bingley opomněl, kdyţ zval důstojníky, aby vyhověl svému příteli, a třebaţe se ukázalo, ţe to docela tak nebylo, potvrdil jeho nepřítomnost pan Denny, jeho přítel, na něhoţ se Lydia dychtivě obrátila, a sdělil jim, ţe pan Wickham musel včera odjet za obchodními záleţitostmi do Londýna a ţe se ještě nevrátil, načeţ dodal s výmluvným úsměvem:

"Nemyslím, ţe by se ty obchodní záleţitosti nebyly daly odloţit, kdyby se nebyl chtěl vyhnout jistému pánovi zde přítomnému."

Tento dodatek k jeho sdělení Lydia přeslechla, avšak Elizabeth neušel, a jelikoţ Darcy zavinil Wickhamovu nepřítomnost, viděla v tom nemalý důkaz, ţe se od prvopočátku nemýlila, a její antipatie k němu se tak vyhrotily právě proţitým zklamáním, ţe mu sotva dokázala jakţtakţ

slušně odpovědět na zdvořilé dotazy, s nimiţ k ní vzápětí přikročil. Bude-li k Darcymu pozorná, vlídná a trpělivá, ublíţí tím Wickhamovi. Byla odhodlána vůbec se s ním nebavit a odvrátila se od něho tak nemilostivě, ţe to div neodpykal ještě i Bingley, jehoţ zaslepená náklonnost ji dráţdila.

Avšak Elizabeth neměla v povaze dlouho se mračit, a třebaţe pro ni byl večer zkaţený, nesetrvala v špatné náladě příliš dlouho. Vylila si srdce Charlottě Lucasové, jiţ celý týden neviděla, a brzy dokázala přejít v rozhovoru na svého podivného bratránka a upozornit ji na něj. První dva tance ji však znovu uvrhly do zoufalství, neboť to byly chvíle hrůzy.

Nešikovný a pompézní pan Collins se omlouval, místo aby dával pozor, často vykročil opačným směrem, aniţ si to uvědomil, a uvedl ji do takových nesnází a trapností, jak to jen dokáţe nepříjemný partner, neţ odehrají dva kousky. Zbavit se ho bylo nevýslovné štěstí.

Zatančila si pak s jedním důstojníkem a osvěţila se povídáním o Wickhamovi a zjištěním, ţe se těší všeobecné oblibě. Kdyţ dotančila, vrátila se k Charlottě Lucasové; z rozhovoru je nečekaně vyrušil pan Darcy a tak ji překvapil svým oslovením, ţe mu přislíbila příští tanec, ani nevěděla jak. Odešel od nich okamţitě, takţe si mohla hned začít vyčítat svou malou duchapřítomnost. Charlottě seji snaţila utěšit. "Uvidíš, ţe se ukáţe jako milý společník."

"Chraň bůh! To by byl hrozný malér! Aby se ukázal jako milý společník člověk, jehoţ jsi odhodlána nenávidět! To mi nesmíš přát."

Kdyţ hudba spustila a Darcy se blíţil, abyji odvedl do kola, Charlottě ji ještě honem šeptem napomenula, aby nebyla husa a kvůli tomu, ţe sejí líbí Wickham, se nechovala nepříjemně k člověku, který je desetkrát důleţitější. Elizabeth neodpověděla a zaujala místo v řadě proti němu, dosud tonouc v úţasu, jaké cti sejí to dostává, a pohledy sousedů jí napovídaly, ţe není

ve svém úţasu sama. Dlouhou chvíli stáli, aniţ promluvili, aţ Elizabeth nabyla dojmu, ţe mají oba tance promlčet; nejprve si řekla, ţe ona mlčení neprolomí, pak ale náhle usoudila, ţe vytrestá svého tanečníka víc, kdyţ ho přiměje k rozhovoru, a podotkla něco o tanci.

Odpověděl jí a znovu se odmlčel. Po několika minutách ho oslovila podruhé: "Teď je řada na vás, abyste něco řekl, pane Darcy. Já uţ jsem prohodila pár slov o tanci, a vy byste měl tedy něco poznamenat o sále nebo o počtu párů na parketě."

Usmál se a ujistil ji, ţe pohovoří, o čemkoli jí libo.

"Výborně. Taková odpověd zatím postačí. Snad vám za chvíli sdělím, ţe soukromé plesy jsou mi mnohem milejší neţ veřejné. Do té doby však můţeme mlčet."

"Hovoříváte tedy zpravidla při tanci?"

"Někdy ano. Pár slovíčkům se tu a tam nevyhnete, to víte. Vypadalo by to podivně, kdyby spolu páry půl hodiny mlčely, avšak kvůli některým lidem by měla být stanovena taková konverzační pravidla, aby jim to dalo co nejmenší námahu."

"Stojíte o to kvůli sobě, anebo se domníváte, ţe by to přišlo vhod mně?"

"Tak i tak," odvětila Elizabeth a dodala škádlivě: "Postřehla jsem totiţ uţ dávno, ţe jsme si povahově velmi podobní. Jsme stejně nespolečenští, odměření, neradi něco řekneme, ledaţe se odhodláme pronést nějakou moudrost, která všechny přítomné ohromí a přejde na potomstvo s gloriolou přísloví."

"Taková charakteristika se na vás vůbec nehodí, tím jsem sijist," pravil. "Jak dalece vystihuje mne, to si netroufám říci. Vy to bezpochyby povaţujete za věrný portrét."

"Nemohu posuzovat vlastní dílo."

Na to jí neodpověděl a mlčeli uţ, dokud hudba nedohrála. Pak sejí zeptal, zda ona a její sestry nechodí často do Mery-tonu. Přitakala, a protoţe nedokázala odolat pokušení, dodala: "Kdyţ

jste nás tam onehdy potkal, seznamovaly jsme se právě s jedním pánem."

Zapůsobilo to okamţitě. Zatvářil se ještě upjatěji neţ jindy, avšak neřekl ani slovo, a Elizabeth, ačkoli si vyčítala svou zbabělost, nedokázala pokračovat. Nakonec se Darcy přece jen odhodlal a úsečně prohodil: "Pan Wickham je obdařen tak vemlouvavými způ-soby, ţe lehce navazuje přátelství; je-li stejně schopen šije udrţet, tím si nejsem tak jist."

"Měl to neštěstí, ţe pozbyl vašeho přátelství," odvětila Elizabeth důrazně, "a následky ponese asi celý ţivot."

Darcy neodpovídal a bylo na něm vidět, ţe by rád změnil téma rozhovoru. V té chvíli se jim po boku objevil sir William Lucas, jenţ hodlal projít tanečními páry na druhou stranu místnosti; jakmile však zpozoroval pana Darcyho, zastavil se a s přezdvořilou úklonou mu blahopřál k jeho tanečnímu výkonu i k jeho tanečnici.

"Potěšil jste mne, velice jste mne potěšil, drahý pane. Tak dokonalého tanečníka člověk často nevidí. Zřejmě jste mistrem tohoto umění. Dovolte však, abych zdůraznil, ţe vaše půvabná

partnerka za vámi nijak nezůstává pozadu, a musím vyjádřit naději, ţe budeme mít to potěšení vás takto často vídat, aţ dojde k jistému příjemnému překvapení, viďte, slečno Elizo?"(A ukázal očima na její sestru a Bingley-ho.) "Blahopřání se jen pohrnou. Obracím se na vás, pane Darcy - nechci vás však déle zdrţovat, drahý pane. Jistě se vám nezavděčím, kdyţ vám překáţím v zábavě s touto okouzlující mladou dámou, jejíţ jasné oči uţ na mne také hledí vyčítavě."

Druhou část tohoto projevu pan Darcy sotva vnímal, neboť naráţka sira Williama na jeho přítele zřejmě silně zapůsobila a pozoroval teď s velmi váţnou tváří Bingleyho a Jane, kteří spolu tančili. Vzpamatoval se však brzy a obrátil se ke své tanečnici se slovy: "Nemohu si vzpomenout, o čem jsme to hovořili, neţ nás sir William přerušil."

"Myslím, ţe jsme vůbec nehovořili. Sir William nemohl přerušit v tomhle sále dvojici, která by si toho měla méně co říci. Vyzkoušeli jsme uţ neúspěšně dva nebo tři náměty; opravdu nevím, o čem bychom si ještě povídali."

"Co byste říkala knihám?" zeptal se s úsměvem.

"Knihám - ale ne! Jsem si jista, ţe si nevybíráme stejné knihy, ani je nečteme se stejnými pocity."

"Mrzí mě, ţe si to myslíte, avšak je-li tomu tak, pak je o námět postaráno. Můţeme porovnávat své rozdílné názory."

"Ne - nemohu se bavit o knihách na plese - to mám vţdy plnou hlavu jiných věcí."

"Zajímá vás tedy při takovéto příleţitosti vţdy jen přítomnost?" zeptal se s pochybovačným pohledem.

"Ano, vţdy," odpověděla bez uvaţování, neboť zabloudila v myšlenkách daleko, jak brzy ukázala její další slova: "Vzpomínám si, jak jste jednou říkal, pane Darcy, ţe těţko dokáţete odpustit, a jste-li proti někomu zaujat, nemá naději, ţe by si vás usmířil. Předpokládám však, ţe pečlivě všechno zváţíte, neţ-si o někom takový názor utvoříte."

"To ano," řekl rozhodným hlasem.

"Nedáte se zaslepit předsudky?"

"Doufám, ţe ne."

"Ti, kdo nikdy nemění své mínění, by měli zvlášť pečlivě dbát, aby soudili spravedlivě."

"Smím se zeptat, kam těmito otázkami míříte?"

"Tvořím si jen náčrt vaší povahy," odvětila tónem, který se snaţil přejít do lehčí polohy.

"Snaţím seji pochopit."

"A jak se vám to daří?"

Zavrtěla hlavou. "Nepostoupila jsem ani o krůček. Slýchávám o vás tolik protichůdností, ţe z toho vůbec nejsem moudrá."

"Rád věřím," pravil váţně, "ţe se o mně povídají různé věci; přál bych si jen, slečno Bennetová, abyste v této chvíli netvořila můj portrét, neboť mám důvod se obávat, ţe by výsledek neslouţil ke cti vám ani mně."

"Neučiním-li to však dnes, nebudu k tomu třeba mít uţ nikdy příleţitost."

"Rozhodně vám nechci překáţet v rozptýlení," odvětil chladně. Na to uţ nic neřekla, dotančili druhý kousek a mlčky se rozešli, oba plni trpkosti, ač nikoli ve stejné míře, neboť Darcy k ní choval ve své hrudi natolik mocný cit, ţe ji za chvíli dokázal zprostit viny a obrátit svůj hněv na jinou adresu.

Zanedlouho po jejich rozchodu ji vyhledala slečna Bin-gleyová a oslovila ji s výrazem sotva společensky přijatelného opovrţení: "Tak vás prý, slečno Elizo, okouzlil George Wickham!

Vaše sestra se mi o něm zmínila a vyptávala se mne na tisíc věcí, a z toho seznávám, ţe ten mladý muţ ke ivým četným sdělením zapomněl připojit ještě jedno, ţe je :otiţ synem starého Wickhama, bývalého správce neboţtíka >ana Darcyho. Dovolte však, abych vám přátelsky poradila, ,e všechny jeho řeči nesmíte pokládat za bernou minci, na-ííklad je leţ jako věţ, ţe se k němu pan Darcy špatně zachoval, naopak, jednal s ním vţdy s mimořádnou laskavostí a George Wickham mu oplatil neslýchané hanebným způsobem. Nevím o tom nic bliţšího, ale vím velmi dobře, ţe na tom pan Darcy nenese nejmenší vinu, ţe nesnáší ani zmínku o Georgi Wickhamovi, a třebaţe ho můj bratr nemohl dost dobře vyloučit, kdyţ zval důstojníky, byl velmi rád, kdyţ shledal, ţe se odklidil z cesty. Je to od něho velká drzost, ţe sem na venkov vůbec přijel, divím se, kde sebere tu troufalost. Je mi líto, slečno Elizo, ţe před vámi musela být odhalena vina vašeho oblíbence, uváţí-li se však, z jaké rodiny pochází, sotva se od něho dá čekat něco lepšího."

"Jeho proviněním je podle vás jeho rodina," řekla rozhněvaná Elizabeth, "neboťjste ho nenařkla z ničeho horšího, neţ ţe jeho otec byl hospodářským správcem pana Darcyho, a o této skutečnosti mě, buďte ujištěna, zpravil sám."

"Tak to pardon," odpověděla slečna Bingleyová a s úšklebkem se odvrátila. "Promiňte, ţe jsem se do toho vloţila, myslela jsem to dobře."

"Nestoudná osobo!" říkala si Elizabeth v duchu. "Jsi na velkém omylu, domníváš-li se, ţe mě můţe zviklat takový nízký útok. Nevidím v tom nic jiného neţ tvou vlastní úmyslnou neinformovanost a Darcyho podlost." Vyhledala pak svou nejstarší sestru, která slíbila, ţe se na to vyptá Bingleyho. Janejí vykročila vstříc se sladkým a blaţeným úsměvem a její šťastně rozzářený obličej jasně dokazoval, zeji průběh večera uspokojuje. Elizabeth ihned pochopila, co cítí, a v tom okamţiku Wickhamova pře, odpor k jeho nepřátelům i všechno ostatní ustoupilo do pozadí naději, ţe Jane je na nejlepší cestě ke štěstí.

"Chci se tě zeptat," pravila s úsměvem o nic méně radostným, neţ byl sestřin, "co ses dozvěděla o panu Wickhamovi. Ale snad ses příliš dobře bavila, abys myslela na někoho třetího, a v tom případě ti to ráda promíjím."

"Ne," odpověděla Jane, "nezapomněla jsem na něho, avšak nemohu ti sdělit nic důleţitého.

Pan Bingley nezná všechny okolnosti jeho případu, neví, čím si vlastně pohněval pana

Darcyho, aleje ochoten se zaručit, ţe se jeho přítel zachoval správně, bezúhonně a čestně, a je naprosto přesvědčen, ţe si pan Wickham vůbec nezaslouţil takové ohledy, jaké k němu pan Darcy měl, a musím bohuţel říct, ţe on ani jeho 84

sestra nelíčí pana Wickhama v dobrém světle. Obávám se, ţe jednal velmi nemoudře a ţe si ho pan Darcy právem přestal váţit."

"Pan Bingley však pana Wickhama osobně nezná?" "Ne, viděl ho poprvé v ţivotě onehdy dopoledne v Merytonu."

"Pak tedy vychází z toho, co mu sdělil pan Darcy. To mi stačí. Co však říkal o té faře?"

"Nevzpomíná si přesně na všechny okolnosti, ačkoli mu o tom Darcy nejednou vyprávěl, ale domnívá se, ţe mu byla odkázána jen za určitých podmínek."

"Nepochybuji vůbec o tom, ţe to pan Bingley myslí upřímně," pravila Elizabeth procítěně,

"musíš mi však prominout, ţe mi pouhé ujišťování nestačí. Pan Bingley obratně hájí přítele, to přiznávám, avšak nezná všechny okolnosti tohoto případu, a co zná, to se dověděl právě od onoho přítele, a proto nemám zatím důvod změnit své původní mínění o obou pánech."

Převedla rozhovor na vděčnější pole, kde se nemohly neshodnout. Elizabeth s potěšením vyslechla, ţe se Jane skromně poddává radostné naději, ţe není Bingleymu lhostejná, a dělala, co mohla, aby ji utvrdila v té dobré důvěře. Kdyţ se k nim pak Bingley sám připojil, odešla Elizabeth vyhledat slečnu Lucasovou; najejí dotazy, jak ji tanečník uspokojil, nestačila odpovědět, neboť k nim přiběhl pan Collins a vysoce vzrušen jim sdělil, ţe právě měl to štěstí a učinil důleţitý objev.

"Zvláštní náhodou jsem zjistil," pravil, "zeje zde v tomto sále přítomen blízký příbuzný mé mecenášky. Zaslechl jsem, jak se sám onen pán zmínil v rozhovoru s mladou dámou, která zde zastupuje paní domu, o své sestřenici slečně de Bourghové a o její matce lady Catherine.

Není to skvělá shoda okolností? Kdo by si to byl pomyslel, ţe se v této společnosti setkám se synovcem lady Catherine de Bourghové! Jsem velmi vděčný, ţe jsem to objevil zavčas, abych mu mohl sloţit svou uctivou poklonu, coţ hned teď učiním; doufám, ţe mi promine, ţe se tak nestalo jiţ dříve. Neměl jsem povědomost o jeho příbuzenských svazcích, a to mi budiţ

omluvou."

"Přece neoslovíte pana Darcyho, kdyţ jste mu nebyl představen!"

"Ovšemţe ano. Omluvím se mu, ţe jsem tak neučinil dřív. Domnívám se, ţe ten pán je synovcem lady Catherine. Jsem s to mu sdělit, ţe Její Jasnost se vynacházela dobře ještě před šestidny."

Elizabeth se ho všemoţně pokoušela od jeho úmyslu zrazovat, ujišťovala ho, ţe to pan Darcy bude pokládat za nepatřičnou drzost, být osloven cizím pánem, a ne za projev úcty ke své tetě, ţe není vůbec nutné, aby si jeden druhého všímali, a kdyby přece, pak ţe je na panu Darcym jakoţto bohatším a urozenějším, aby o něho projevil zájem. Na panu Collinsovi bylo vidět, ţe je odhodlán prosadit svou za všech okolností, a kdyţ domluvila, odpověděl takto: "Drahá slečno Elizabeth, chovám velikou úctu k vašemu vynikajícímu úsudku o všech záleţitostech v dosahu vašeho chápání, avšak dovolte mi podotknout, ţe je velký rozdíl mezi stávajícími pravidly, jimiţ se řídí příslušníci světských stavů, a pravidly, jimiţ se řídí duchovní; rád bych

zdůraznil - s vaším dovolením - ţe dle mého názoru je duchovní stav roven nejvznešenějším stavům našeho království - je-li zároveň provázen patřičně skromným vystupováním. Musíte mi tedy laskavě dovolit, abych se v tomto případě řídil tím, co mi káţe svědomí, a učinil to, co pokládám za svou povinnost. Odpusťte mi prosím, ţe nevyuţiji dobrodiní vašich rad, jimiţ

jsem hotov se provţdy řídit v jiných věcech, třebaţe v tomto případě vzhledem k svému vzdělání a dlouholetému studiu se povaţuji za povolanějšího posoudit, co je správné a co nikoli, neţ mladá dáma jako vy." S hlubokou úklonou od ní odešel zaútočit na pana Darcyho.

Elizabeth se zájmem pozorovala, jak Darcy přijme vyrušení, a viděla, ţe se značným údivem.

Její bratranec předeslal své řeči hlubokou poklonu, a třebaţe nemohla pochytit slova, měla pocit, ţe je slyší všechna, a podle rtů rozeznávala výrazyjako "omlouvám se", "Hunsford" a

"lady Catherine de Bourghová". Zlobilo ji, ţe se zesměšňuje před takovým člověkem. Pan Darcy na něho patřil s nelíčeným úţasem, a kdyţ mu konečně pan Collins dal moţnost odpovědět, řekl mu pár chladně zdvořilých slov. To však pana Collinse neodradilo od dalšího monologu, a opovrţení pána Darcyho zřejmě podstatně vzrostlo při tomto druhém výlevu, po němţ se lehce uklonil a odešel. Pan Collins se pak vrátil k Elizabeth.

"Nemám nejmenší důvod být nespokojen s přijetím, jehoţ se mi dostalo," pravil. "Pana Darcyho pozornost z mé strany zřetelně potěšila. Odpověděl mi velmi zdvořile, a dokonce mi sloţil poklonu slovy, ţe zná rozšafnost lady Catherine a soudí tudíţ, ţe by si neoblíbila člověka, jenţ by toho nebyl hoden. To vyjádřil krásně. Udělal na mne skutečně ve všem všudy nejlepší dojem."

Jelikoţ Elizabeth uţ nerozptylovaly ţádné vlastní zájmy, věnovala nyní pozornost výhradně své sestře a Bingleymu a to, co se zračilo jejím očím, v ní vyvolalo tak příjemné úvahy, ţe byla téměř stejně šťastná jako Jane. Viděla ji v duchu jako paní právě tohoto domu, proţívající manţelské štěstí, jaké přináší jen pravá láska, a měla pocit, ţe by se za těchto okolností mohla dokonce i vynasnaţit oblíbit si obě Bingleyho sestry. Seznala, ţe myšlenky její matky se ubírají podobnou cestou, a umiňovala si, ţe se neodváţí do její blízkosti, aby toho nevyslechla příliš mnoho. Povaţovala to tedy za nespravedlivou nepřízeň osudu, kdyţ

byla při večeři usazena přes jednu osobu od ní, a k svému zděšení seznala, ţe matka hovoří s touto osobou (byla to lady Lucasová) mnohomluvně a bez zábran a jen a jen o svých nadějích, ţe si pan Bingley Jane brzy vezme. Vzrušující námět uvolnil stavidla její nevyčerpatelné výmluvnosti a paní Bennetová neúnavně vypočítávala výhody tohoto sňatku. Předně ji blaţilo, ţe je to tak okouzlující mladý muţ, tak zámoţný a ţe bydlí jen na tři míle od nich; dále ji těšilo vědomí, ţe si obě jeho sestry Jane tak zamilovaly a ţe jsou jistě tomuto svazku nakloněny nejméně tak jako ona. Nadto se tím otvírají slibné vyhlídky jejím mladším dcerám, neboť kdyţ Jane udělá takovou partii, jistě se tím i jim naskytne moţnost seznámit se s jinými bohatými mladíky, a konečně jí byla příjemná představa, ţe vdaná dcera bude moci dělat gardedámu svým sestrám a ona uţ nebude nucena chodit do společnosti častěji, neţ se jí zachce. Dobrý mrav vyţadoval, aby tato okolnost byla v jejím věku pokládána za radostnou, avšak o nikom se nedalo s tak malou pravděpodobností předpokládat, ţe bude ochotně trávit večery doma, jako o paní Bennetové, a to bez ohledu na věk. Nakonec popřála lady Lucasové upřímně a ze srdce, aby i ona dosáhla podobné blaţenosti, očividně a vítězoslavně přesvědčena, ţe na to nemá nejmenší naději.

Nadarmo se Elizabeth pokoušela zastavit vodopád matčiných slov anebo ji aspoň přemluvit, aby své štěstí rozhlašovala méně hlaholivě; bylo jí nevýslovně trapně při pomyšlení, ţe téměř všechno slyší pan Darcy, jenţ seděl proti nim. Ale matka ji vyhubovala, ţe plácá hlouposti.

"Co je mi do pana Darcyho, prosím tě, mám se ho snad bát? Pokud vím, nejsme mu povinováni ţádnými zvláštními ohledy, abychom nesměli říkat, co on sám snad nerad slyší."

"Pro boha ţivého, ne tak nahlas, paní máti! - Co z toho budete mít, kdyţ pana Darcyho urazíte? - Tím se jeho příteli nezavděčíte!"

Jako by však hrách na stěnu házela. Matka dávala průchod svým dojmům stejně nahlas a zřetelně. Elizabeth polévalo horko hanbou a utrpením. Nemohla si pomoci, musela po očku pozorovat pana Darcyho, třebaţe jí kaţdý pohled potvrzoval to, čeho se obávala; nedíval se sice stále na její matku, ale dával na ni dobrý pozor. Výraz jeho tváře přešel od hlubokého opovrţení k neproniknutelné váţnosti.

Konečně paní Bennetová vypověděla všechno, co měla na srdci, a lady Lucasová, která uţ

hezkou chvíli zívala při vypočítávání rozkoší, jeţ jí samé nebyly souzeny, se mohla v klidu utěšit nad šunkou a kuřetem. Elizabeth začala oţívat. Avšak toto pokojné období nemělo dlouhého trvání, neboť hned po večeři přišla řeč na zpívání, a ona k svému zděšení viděla, jak se Mary po nepatrné pobídce chystá přítomné obla-ţit. Četnými výmluvnými pohledy a němými prosbami se ji snaţila odradit, aby nepodlehla své slabosti, ale vše nadarmo; Mary jí nechtěla rozumět, nemohla si nechat ujít tak vítanou příleţitost k uplatnění a začala zpívat.

Elizabeth na ni upírala zrak, s trýznivými pocity absolvovala spolu s ní jednu strofu za druhou a její netrpělivost podstoupila další trudnou zkoušku, neboť kdyţ Mary od stolu děkovali, padla i zmínka

o tom, ţe snad budou mít ještě to potěšení šiji poslechnout, a ona sotva po půlminutové pauze začala znovu. Mary postrádala schopnosti pro takovéto vystoupení, měla slabý hlas a strojené způ-soby. Elizabeth proţívala muka. Obrátila se na Jane, aby viděla, jak ta to snáší, ale Jane se docela klidně bavila s Bingleym. Pohlédla na jeho sestry a viděla, ţe si vyměňují výsměšné pohledy, a na Darcyho, jehoţ neproniknutelný váţný výraz však nedoznal změny. Vyhledala tedy očima otce a němě ho poprosila, aby zasáhl a nenechal Mary koncertovat celý večer.

Pochopil, a kdyţ Mary skončila druhou píseň, pravil nahlas: "To by snad uţ stačilo, děvenko.

Potěšila jsi nás uţ dost. Ať mají také ostatní slečny moţnost ukázat, co umějí."

Mary sice předstírala, ţe neslyší, avšak přece ji to trochu zarazilo. Elizabeth ji litovala, ţe musela vyslechnout taková slova, a otce, zeje musel pronést, a se strachem uvaţovala, ţe svou úzkostlivostí nikomu neprospěla. Společnost mezitím vybízela ostatní dámy, aby něco předvedly.

"Kdybych já měl to štěstí a uměl zpívat," pravil pan Collins, "pak bych se s velkou radostí zavděčil ve společnosti písničkou, neboť pokládám hudbu za nevinnou zábavu, zcela vhodnou i pro stav duchovní. Nechci ovšem omlouvat kněze, který věnuje hudbě příliš mnoho času, neboť je třeba se starat i o jiné věci. Duchovní pastýř má ve farnosti mnoho práce. Především se musí dohodnout na takových desátkách, které by jemu přinášely uţitek a nevadily jeho pánovi. Pak si musí psát vlastní kázání, a to uţ mu nezbude nadmíru času na farníky a na udrţování a zlepšování fary, neboť je jeho povinností, aby byla co nejlépe vybavena k obývání. Rovněţ nepovaţuji za malicherné dbát, aby se ke kaţdému choval ohleduplně a bohabojně, především však k těm, jimţ vděčí za své zabezpečení. Ne, této povinnosti ho nelze zprostit, a právě tak neobstojí v mých očích ten, kdo by opomněl příleţitost prokázat svou úctu komukoli, kdoje s onou rodinou spřízněn." Uklona směrem k panu Darcymu zakončila projev, jenţ byl pronesen tak hlasitě, ţe jej vyslechlo půl sálu. Někteří udiveně koukali, jiní se usmívali, ale nikdo z něho asi neměl větší legraci neţ sám pan Bennet, zatímco jeho choť docela váţně

pana Collinse pochválila za jeho rozumná slova a polohlasně poznamenala k lady Lucasové, zeje to mimořádně chytrý a solidní mladík.

Elizabeth měla dojem, ţe kdyby se byli doma předem domluvili, jak se během večera co nejvíc znemoţnit, nebyli by mohli sehrát své role s větší vervou a větším úspěchem; byla jen ráda kvůli Jane, ţe Bingleyho pozornosti ledacos ušlo a ţe snad není tak jemnocitný, aby příliš trpěl pošetilostmi, jichţ si nemohl nepovšimnout. Však stačilo, ţe obě jeho sestry a Darcy mají tolik příleţitosti tropit si šašky z jejího příbuzenstva, a jenom nevěděla, dráţdí-li ji více jeho mlčenlivé opovrţení anebo jejich uráţlivé úsměvy.

Zbytek večera jí poskytl málo povyraţení. Pan Collins sejí vytrvale drţel a škádlil ji, a třebaţe se mu uţ nepodařilo přemluvit ji, aby si s ním zatančila, zabránil jí, aby tančila s jinými.

Marně ho prosila, aby se nevěnoval jenom jí, a nabízela mu, ţe ho představí kterékoli přítomné dívce. Ujistil ji, ţe mu na tanci vůbec nezáleţí, ţe mu leţí na srdci jen jedno, totiţ

zalíbit sejí vybranou dvorností, a ţe tedy úmyslně setrvá celý večer v její společnosti. Tento záměr si nedal nijak vymluvit. Ještě ţe měla oporu ve své přítelkyni slečně Lucasové, která se k nim často přidruţila a dobromyslně na sebe brala břímě zábavy s panem Collinsem.

Také se tím zprostila dalších uráţlivých pozorností ze strany pana Darcyho, jenţ často stanul zcela sám v její blízkosti, avšak nikdy se neodhodlal navázat s ní rozhovor. Domnívala se, ţe to zavinily její naráţky na pana Wickhama, a byla tomu ráda.

Longbournští odjíţděli poslední ze všech hostů a díky manévrování paní Bennetové museli čekat na kočár ještě čtvrt hodiny po odchodu ostatních, čímţ měli dost času pozorovat, jak rádi by jim někteří z netherfieldského panstva uţ viděli záda. Paní Hurstová se sestrou sotva otevřely ústa, leda aby si postěţovaly na únavu, a dávaly zřetelně najevo, ţe uţ by chtěly mít svůj dům pro sebe. Mařily kaţdý pokus paní Bennetové o rozhovor a svou netečností nakazily celou společnost; nepomáhaly ani dlouhé výlevy pana Collinse, jenţ skládal poklony panu Bingleymu a jeho sestrám, jak vznešenou zábavu uspořádali a jak neobyčejně zdvořile a pohostinně přijímají hosty. Darcy mlčel jako zařezaný. Pan Bennet rovněţ nic neříkal a měl z celého výjevu švandu. Pan Bingley s Jane stáli poněkud stranou ostatních a hovořili jenom spolu. Elizabeth zachovávala stejně ledové mlčení jako paní Hurstová nebo slečna Bingleyová, a dokonce i Lydia byla příliš unavená, aby pronesla víc neţ občas nějaké to

"páni, jak já bych spala!", provázené pořádným zívnutím.

Kdyţ se konečně zvedli k odchodu, vyjádřila paní Benneto-vá přezdvořile naději, ţe snad brzy budou mít to potěšení uvítat celou rodinu v Longbournu, a obrátila seještě zvlášť na pana Bingleyho, aby ho ujistila, ţe jim způsobí velkou radost, po-obědvá-li někdy u nich v kruhu rodinném, a ţe nemusí čekat na pozvání. Pan Bingley přijal radostně a vděčně a pravil, ţe toho vyuţije při nejbliţší příleţitosti a přijde jí sloţit svou poklonu, aţ se vrátí z Londýna, kam se musí zítra nakrátko odebrat.

Tím paní Bennetovou dokonale uspokojil a opouštěla jeho dům v blaţené jistotě, ţe zbývá uţ

jen zařídit některé nezbytnosti jako svatební smlouvu, nový kočár a svatební šaty, a do tří nebo čtyř měsíců uzří svou dceru kralovat na Netherfieldu. Ţe jí druhou dceru odvede pan Collins, s tím počítala se stejnou jistotou a se značným,ač ne tak opojným potěšením. K

Elizabeth měla ze všech dětí nejchladnější vztah, a třebaţe pan Collins byla pro ni partie aţ

dost dobrá, zastiňoval ho ovšem zcela pan Bingley a Netherfield.

Příští den zcela změnil longbournskou scénu. Pan Collins poţádal formálně o ruku. Přistoupil k tomu bez průtahů, jelikoţ musel svou návštěvu v sobotu ukončit; vůbec nezapochyboval, zda ho snad nečeká nepříjemná chvilka, a proto začal nanejvýš patřičným způsobem, se všemi okolky, jeţ pokládal v tomto případě za nezbytné. Po snídani zastal paní Bennetovou ve společnosti Elizabeth a jedné z mladších sester a obrátil

se k ní s těmito slovy: "Směl bych vás poprosit, váţená madam, aby se mi dostalo té cti a v zájmu vaší rozkošné dcery Elizabeth jste dovolila, promluvit si s ní během dopoledne mezi čtyřma očima?"

Neţ se Elizabeth vzmohla na něco jiného neţ překvapením zrudnout, odvětila paní Bennetová čiperně: "I propáníčka - ano - samozřejmě. To je pro Lízinku velké štěstí. Jistěţe neodmítne.

Pojď, Kitty, potřebuji, abys mi s něčím pomohla." Posbírala vyšívání a uţ spěchala pryč, kdyţ

tu Elizabeth zvolala:

"Neodcházejte, drahá matinko! Prosím vás, nechoďte nikam. Pan Collins mi to jistě promine.

Nemůţe mi chtít nic, co by nemohl kdokoli slyšet. Nebo odejdu sama."

"Ale, Lízo, nebuď hloupá. Jen si tu pěkně zůstaň."

A jelikoţ se jí zdálo, ţe by Elizabeth, zosobněné utrpení a rozpaky, mohla uskutečnit své zaječí úmysly, dodala: "Poroučím ti, Lízo, abys tu zůstala a vyslechla pana Collinse."

Takového příkazu nemohla Elizabeth neuposlechnout - a po krátké úvaze si uvědomila, ţe bude nejmoudřejší, kdyţ si to co nejdříve a co nejklidněji odbude; znovu tedy usedla a pilně se zabrala do šití, aby nedala najevo své pocity, které kolísaly mezi zoufalstvím a chutí vyprsknout. Paní Bennetová s Kitty se vzďálily, a jakmile za nimi zapadly dveře, spustil pan Collins:

"Věřte mi, drahá slečno Elizabeth, ţe váš ostych vás nijak nesniţuje, ba ještě vám přidává na dokonalosti. Chvilka zdráhání vás v mých očích spíše šlechtí neţ naopak, avšak dovolte, abych vás ujistil, ţe vaše ctěná matinka svoluje, abych k vám směl takto promluvit. Sotva můţete být na pochybách, co tím sleduji, jakkoli vám přirozená ostýchavost snad zahaluje mé úmysly tajemným závojem: dvořil jsem se vám příliš ne-zastřeně, abyste to nebyla postřehla.

Téměř od první chvíle, kdy jsem vstoupil do tohoto domu, padla má volba na vás jakoţto na budoucí druţku mého ţivota. Neţ se dám však unést svými city, bylo by snad vhodné, abych vám vysvětlil, proč jsem se rozhodl oţenit - a především proč jsem přijel do Hertfordshiru s úmyslem najít tu budoucí choť, neboť tak tomu ve skutečnosti bylo."

Představa, jak je pan Collins, ten pompézní panák, unášen svými city, přivedla Elizabeth na pokraj výbuchu smíchu; nemohla proto vyuţít krátké odmlky k tomu, aby ho přerušila, a on pokračoval:

"Chci se oţenit za prvé proto, ţe dle mého názoru má kaţdý kněz v zajištěném postavení (jako já) jít své farnosti příkladem i v manţelském ţivotě; za druhé proto, ţe je to dle mého přesvědčení jistá cesta k blaţenosti; a za třetí - avšak snad jsem to měl uvést dříve, na radu a doporučení převznešené dámy, jiţ mám tu čest zvát svou ochránkyní. Jiţ dvakrát milostivě ráčila věnovat této věci svou pozornost (aniţ jsem ji o to ţádal!), a právě onoho sobotního večera, neţ jsem odjel z Hunsfordu - mezi dvěma partiemi quadrilly, zatímco paní Jenkinsová upravovala slečně de Bourghové podnoţku pod nohama, mi řekla: ,Oţeňte se, pane Collinsi.

Farářjako vy má být ţenatý. Vyberte si rozumně, vyberte si ţenu ze slušné rodiny, z ohledu ke mně a také kvůli sobě, nějakou takovou šikovnou osůbku, aby k něčemu byla, ne zvyklou kdoví na co, ale aby dovedla s malým příjmem šetrně hospodařit. To vám radím já. Najděte si takovou ţenu co nejdřív, přiveďte si ji do Hunsfordu a já ji přijdu navštívit.' A mimochodem, drahá sestřenko, dovolte mi poznamenat, ţe nepokládám milostivé přijetí, jehoţ se vám dostane ze strany lady Catherine de Bourghové, za zanedbatelnou výhodu mezi těmi, jeţ vám mohu nabídnout. Shledáte, ţe její vystupování předčí vše, co jsem s to vám vylíčit, a ani v ní myslím nevzbudí nelibost váš vtip a temperament, zvlášť budou-li zmírněny málomluvností a respektem, jímţ na vás její vznešenost nevyhnutelně zapůsobí. Tolik tedy, pokud jďe o můj kladný vztah k manţelství obecně; zbývá doďat, proč jsem obrátil svůj zrak k Long-bournu a neporozhlédl se u nás doma, kde, to vás ujišťuji, ţije řada milých dívek. Jak se věci mají, jsem dědicem panství po vašem ctěném panu otci (kéţ však ještě drahně let mezi námi pobude!), a tak jsem se cítil zavázán zvolit si za manţelku některou z jeho dcer, aby na tom rodina nebyla tak škodná, aţ nastane ten truchlivý okamţik - k němuţ však, jak jsem uţ podotkl, nemusí ještě kolik let dojít. Tento důvod mě tedy vedl a dovoluji si předpokládat, ţe mě nijak nesníţí ve vašich

očích. A nyní uţ mi nezbývá neţ ujistit vás procítěnými slovy o svých vášnivých citech k vám. Na věnu mi vůbec nezáleţí, a nic takového také nebudu po vašem panu otci poţadovat, neboť jsem si dobře vědom toho, ţe by mi nemohl vyhovět a ţe vy sama nemáte nárok na nic jiného neţ na těch tisíc liber, uloţených na čtyřprocentní úrok, které máte zdědit po matce. O

tomto bodě tedy naprosto pomlčím a můţete být klidná, ţe vám to nikdy ani slůvkem nevyčtu, aţ budeme svoji."

Bylo uţ naprosto nutné ho zarazit.

"Postupujete příliš rychle, váţený pane," vpadla mu do řeči Elizabeth. "Zapomínáte, ţe jsem vám ještě nedala odpověď. Dovolte, abych tak učinila bez prodlení. Přijměte díky za čest, kterou jste mi prokázal. Uvědomuji si dokonale, jak je pro mne vaše nabídka lichotivá, avšak nemohu jinak neţ ji odmítnout."

"Není to pro mne nic nového," pravil pan Collins a bohorovně máchl rukou, "ţe mladé dámy mívají ve zvyku odmítat muţe, jehoţ v hloubi srdce hodlají vyslyšet, kdyţ jim vyzná lásku poprvé, a ţe to někdy opakují i podruhé a dokonce potřetí. Nebudu se tedy rmoutit nad tím, co jste právě řekla, a budu doufat, ţe si vás zanedlouho povedu k oltáři."

"Ale, pane," zvolala Elizabeth, "jak byste mohl v něco takového doufat po tom, co jsem vám řekla? Ujišťuji vás, ţe nejsem jako ony mladé dámy (jsou-li vůbec takové mladé dámy), které se odváţí vsadit své štěstí na to, zeje nápadník poţádá o ruku znovu. Já myslím své odmítnutí naprosto váţně. Nemohla bych s vámi být šťastna a jsem si jista, ţe jsem ta poslední osoba na světě, s kterou byste mohl být šťasten vy. Kdyby mě znala vaše uctívaná lady Catherine, jistě by seznala, ţe jsem všestranně nezpůsobilá k tomu, abych se stala vaší ţivotní druţkou."

"Kdyby si to lady Catherine měla skutečně myslet - " odpověděl pan Collins zcela váţně, "ale já si nedovedu představit, co by vám Její Jasnost mohla vytknout. Ujišťuji vás, zejí vylíčím v nejpříznivějším světle vaši skromnost, hospodárnost a ostatní vaše podmanivé vlastnosti, aţ

budu mít tu čest opět stanout v její přítomnosti."

"Bude skutečně zcela zbytečné, abyste mě před ní vychvaloval, pane Collinsi. Musíte dovolit, abych to sama posoudila, a musíte mě respektovat natolik, abyste mi uvěřil. Přeji vám, abyste

byl hodně šťastný a hodně bohatý, a tím, ţe odmítnu vaši ruku, učiním pro to vše, co je v mých silách. Touhle nabídkou k sňatku jistě upokojíte své svědomí ohledně naší rodiny a bez výčitek převezmete longbournské panství, aţ ztratí pána. Můţeme tedy oba povaţovat tuto záleţitost za uzavřenou, a to s konečnou platností." Přitom vstávala, a byla by se vzdálila z místnosti, kdyby ji byl pan Collins nezadrţel těmito slovy:

"Aţ budu mít to potěšení opět s vámi o tom promluvit, dostanu od vás doufám příznivější odpověď, neţ jste mi právě dala. Jsem dalek toho obviňovat vás z krutosti, neboť vím, ţe krásné pohlaví uţ z tradičního zvyku odmítá první vyznání, a moţná ţe v tom, co jste právě řekla, bylo tolik povzbuzení, kolik je slučitelné s jemnou ţenskou duší."

"No ne, pane Collinsi," zvolala Elizabeth teď uţ procítěně, ,jestli se vám moje slova mohou jevit jako povzbuzení, pak na mou duši nevím, jak bych vás měla odmítnout, abyste tomu uvěřil."

"Drahá sestřenko, dovolte, abych byl tak domýšlivý a povaţoval samozřejmě vaši odmítavou odpověď na mé vyznání za pouhá slova. Vedou mě k tomu, stručně řečeno, tyto důvody : Nezdá se mi, ţe bych vás nebyl hoden, a partie, která se vám tu nabízí, vám nemůţe připadat nelákavá. Mé postavení, mé vztahy k rodině de Bourghových, příbuzenské svazky s vámi - to všechno jsou okolnosti, které svědčí výmluvně v můj prospěch; a nadále byste měla uváţit, ţe není vůbec jisté, zda vás - přes vaše četné půvaby - vůbec ještě někdy někdo poţádá o ruku.

Máte bohuţel tak nepatrné věno, ţe to s největší pravděpodobností převáţí nad vaší krásou a ostatními přednostmi. Musel jsem proto dospět k závěru, ţe své odmítnutí nemyslíte váţně, a vysvětluji šije tak, ţe děláte drahoty, abyste ve mně roznítila ještě větší lásku, jak to koketivé dámy mívají ve zvyku."

"Ale já vás na mou duši ujišťuji, ţe je mi cizí koketérie, která spočívá v trápení slušného člověka. Byla bych mnohem

raději, kdybyste mi prokázal tu laskavost a bral váţně to, co vám říkám. Jsem vám hluboce zavázána za čest, kterou jste mi svou nabídkou prokázal, avšak je naprosto vyloučeno, abych ji přijala. Nedokázala bych se k tomu přimět. Jak jinak vám to mám ještě povědět?

Nepovaţujte mě za koketku, která vás chce trápit, ale za rozumnou osobu, která vám upřímně sděluje, co cítí."

"Jste provţdy okouzlující!" zvolal s neobratnou dvorností. "Aţ bude moje nabídka podloţena výslovným souhlasem a autoritou vašich veleváţených pánů rodičů, jistě nebudete trvat na svém odmítavém stanovisku, o tom jsem přesvědčen."

Na tak nevývratný a scestný sebeklam nenalézala Elizabeth uţ slov, a proto se neprodleně mlčky vzdálila; umiňovala si, ţe kdyby měl i nadále povaţovat opakované odmítání za lichotivé povzbuzení, poţádá o přispění otce, jehoţ odmítnutí můţe mít svou povahou větší váhu a jehoţ počínání si aspoň nebude moci mylně vykládat jako milostnou hravost koketní dámy.

Pan Collins se nemohl dlouho oddávat úvahám o své šťastné lásce v odloučenosti, neboť paní Bennetová číhala v chodbě na ukončení audience, a jakmile spatřila, ţe Eiizabeth otevřela dveře a utíká po schodech nahoru, vešla do jídelny a se srdcem radostí překypujícím blahopřála jemu i sobě k jejich nadcházejícímu úzkému svazku. Pan Collins přijímal a opětoval tato blahopřání stejně procítěně, načeţ se jí jal líčit podrobnosti rozhovoru: projevil

pevnou víru, ţe má všechny důvody být spokojen, neboť sestřenka ho tak vytrvale odmítala jistě jenom z panenského studu a vrozeného jemnocitu.

Toto sdělení však paní Bennetovou zarazilo: s radostí bv se byla dala přesvědčit, ţe ho její dcera odmítá, aby si ho ještě více připoutala, avšak neodvaţovala se tomu věřit a nedokázala své obavy před ním zatajit.

"Však ona Lízá přijde k rozumu, pane Gollinsi, na to se můţete spolehnout," dodala.

"Promluvím si s ní hned teď. Vţdyť by byla sama proti sobě, holkajedna bláznivá, tvrdohlavá, ale já jí to vytmavím."

"Odpusťte, ţe vás přerušuji, madam," zvolal pan Collins, "je-li však skutečně bláznivá a tvrdohlavá, tak to nevím, nevím. Kdoví, jestli by to tedy byla ta pravá pro muţe v mém postavení, neboť já ovšem touţím po šťastném svazku manţelském. Trvá-li na tom, ţe mě nechce, snad by bylo moudřejší, kdybychom ji do ničeho nenutili, neboť vykazuje-li ve své povaze takové nedostatky, sotva bych s ní mohl být opravdu šťasten."

"Ale vyjste mi špatně rozuměl, pane Collinsi," zvolala paní Bennetová poplašeně. "Lízinka je tvrdohlavá jedině v takovýchhle věcech. Jinak je to nejmírnější dívenka na světě. Půjdu hned za manţelem ajistě se s ní brzy domluvíme."

A dřív neţ se vzmohl na slovíčko, odspěchala za panem Bennetem, vrazila do knihovny a spustila: "Tady jste, choti, musí m s vámi hned mluvit, v domě je všechno vzhůru nohama.

J.děte a poručte Líze, aby si vzala pana Collinse, protoţe ona ho nechce, a jestli si nepospíšíte, tak si to rozmyslí i on a nebude chtítjY."

"Promiňte, ale já vám nerozumím," pravil pan Bennet, kdyţ skončila. "Oč vlastně jde?"

"O pana Collinse a o Lízu. Lízá prohlašuje, ţe si pana Collinse nevezme, a on uţ začíná říkat, ţe si nevezme Lízu."

"A co mám v té věci učinit já? Zřejmě je to beznadějné."

"Promluvte s Líţou. Řekněte jí, ţe si přejete, aby si ho vzala."

"Pošlete pro ni. Uslyší, co si o tom myslím."

Paní Bennetová zazvonila a slečna Elizabeth byla vyzvána, aby se dostavila do knihovny.

"Pojď dál, děvenko," vyzval ji pan Bennet, kdyţ stanula na prahu. "Dal jsem tě zavolat v důleţité věci. Bylo mi řečeno, ţe tě pan Collins poţádal o ruku. Je tomu tak?" Elizabeth přitakala. "No dobrá - a tys jeho nabídku odmítla?"

"Ano, tatíčku."

"Dobrá. Tím se dostáváme kjádru celé věci. Naše maminka trvá na tom, ţe ho musíš vyslyšet.

Je to tak, paní manţelko?"

"Ano, anebo mi uţ nesmí na oči."

"Čeká tě strastiplné rozhodování, Elizabeth. Ode dneška ztratíš jednoho z rodičů. Nevezmeš-li si pana Collinse, nesmíš matce na oči, a vezmeš-li si ho, nesmíš na oči mné."

Elizabeth nemohla potlačit úsměv nad takovým závěrem po takovém úvodu, avšak paní Bennetová, která si namlouvala, ţe se její manţel bude dívat na celou věc tak, jak jí to vyhovuje, byla velice zklamaná.

"Jak to, co to má znamenat, pane manţeli ? Slíbil jste mi, ţe jí poručíte, aby si ho vzala."

"Drahá choti," odpověděl pan Bennet, "chtěl bych vás poţádat o dvě malé laskavosti. Předně mi dovolte, abych v této záleţitosti směl uţívat vlastního rozumu, a za druhé vlastní pracovny.

Byl bych vám zavázán, kdybych měl co nejdřív knihovnu opět pro sebe."

Paní Bennetová se však přes zklamání, jeţ jí připravil manţel, ještě nevzdávala. Znovu a znovu útočila na Elizabeth, hned ji sladce přemlouvala, hned jí vyhroţovala. Pokoušela se získat na svou stranu Jane, leč tajemně a mírně odmítla zasahovat; Elizabeth odráţela její útoky chvíli s váţnou tváří, chvíli se smíchem a ţerty. Třebaţe volila různou taktiku, nezakolísala ani na okamţik ve svém rozhodnutí.

Pan Collins zatím dumal o samotě nad tím, co se přihodilo. Přehnané sebevědomí mu zabraňovalo pochopit, proč ho vlastně sestřenka odmítla, a stejně tím zranila pouze jeho hrdost. Jeho láska k ní byla zcela pomyslná, a kdyţ si představil, zejí matka vytýkala ony vlastnosti moţná oprávněně, nelitoval uţ vůbec ničeho.

Zatímco v rodině vládl takovýto zmatek, dostavila se Charlotte Lucasová s úmyslem strávit u nich celý den. Lydia ji zahlédla v hale, letěla k ní a polohlasně jí sdělovala: "To je báječné, ţe jdeš, u nás ti je dnes taková legrace! Co myslíš, ţe se dopoledne nestalo? Pan Collins poţádal Lízu o ruku a ona mu dala košem."

Neţ na to stačila Charlotte něco říci, přiběhla k nim Kitty a sdělila jí touţ novinku, a jakmile vstoupily do salónu, kde paní Bennetová seděla o samotě, začala i ona rozhovor na toto téma, hledala u slečny Lucasové pochopení a ţádala ji,

aby svou kamarádku Lízu přesvědčila, ţe by měla vyhovět přání celé rodiny. "Zkuste to, drahá slečno Charlottko," dodala smutně. "Nikdo není při mně, nikdo se mě nezastane, nikdo nemá pochopení pro mé ubohé nervy."

Charlottu zachránil před odpovědí příchod Jane s Elizabeth. "

"Vidíte, tady ji máte," pokračovala paní Bennetová. "Tváří se, jako by neuměla do pěti počítat, a nebere na nás větší ohledy, neţ kdybychom ţili na druhém konci světa. Hlavně ţe prosadila svou. Ale já ti něco povím, slečinko - jestli budeš takhle rozdávat koše kaţdému ţenichovi, tak zůstaneš starou pannou - a to bych ráda věděla, kdo se o tebe postará, aţ tatíčka nebude. Já to nedokáţi - a varuji tě předem. Ode dneška jsem s tebou skoncovala. Řekla jsem ti uţ v knihovně, ţe mi nesmíš na oči, a to víš, ţe slovo dodrţím. S neposlušnými dětmi se nebavím. Kdyţ je na tom někdo s nervy tak jako já, bolí ho kaţdé slovo. Nikdo netuší, co já uţ vytrpěla! Ale tak to na světě chodí. Kdo nenaříká, toho nikdo nepolituje."

Dcery naslouchaly tomuto výlevu mlčky, neboť správně usuzovaly, ţe by ji jenom víc podráţdily, kdyby se jí pokoušely něco rozmluvit nebo ji chlácholit. Vykládala tedy dál bez

přerušení, dokud se k nim nepřidruţil pan Collins, který veplul do místnosti ještě důstojněji neţ jindy; jakmile ho uzřela, řekla děvčatům: "A tedsi přeji, abyste uţ drţely jazyk za zuby, ale všechny, a my si chvilku popovídáme s panem Collinsem."

Elizabeth vyšla mlčky z pokoje, následována Jane a Kitty; Lydia však nehodlala vyklidit pozice, aby o něco nepřišla, a Charlottu zdrţel nejprve pan Collins, jenţ sejí přezdvořile a podrobně vyptával, jak se daří jí a její rodině, a pak také trochu zvědavost; poodešla tedy k oknu a dělala, ţe neposlouchá. Paní Bennetová zahájila ohlášený rozhovor bolestným zvoláním: "Ach, pane Collinsi!"

"Drahá paní Bennetová," odvětil, "zahalme tuto záleţitost navţdy závojem mlčení. Nemám vůbec v úmyslu," pokračoval hlasem, v němţ zřetelně zaznívala zlost, "činit výčitky vaší slečně dceři. Všichni jsme povinni trpělivě snášet nevyhnutelné zlo, a zvláště to platí pro muţe, který měl to štěstí a dosáhl ţivotního úspěchu v tak mladém věku jako já. Věřím, ţe přijmu svůj los s pokorou, hlavně snad i díky určitým pochybám, bylo-li by mi to ku štěstí, kdyby mi byla má půvabná sestřenka podala svou ručku; neboť jsem se zhusta přesvědčil o tpm, ţe jsme ochotni podrobit se zlu, kdyţ se nám odepřené blaho začínájevit v méně lákavém světle. Nebudete to doufám povaţovat za projev neúcty vůči rodině Bennetových, drahá madam, přestanu-li se ucházet o přízeň slečny dcery, aniţ jsem měl tu čest poţádat vás a pana Benneta, abyste mě v námluvách podpořili svou rodičovskou autoritou. Leckdo by mi snad mohl vytýkat, ţe jsem se nezachoval správně, kdyţ jsem přijal odmítnutí ze rtů slečny dcery, a nikoli ze rtů vašich. Všichni jsme lidé chybující. Měl jsem dobrou snahu od začátku aţ do konce. Hodlal jsem zde nalézt milou ţivotní druţku, přičemţ jsem měl na mysli blaho celé vaší rodiny, a jestliţe by se dalo něco vytknout mému postupu, dovolte, abych vás tímto poprosil za prominutí."

Rozruch kolem vyznání páně Collinsova pomalu utichal a Elizabeth se musela uţ pouze přenášet přes trapné pocity, jímţ se člověk v tomto případě nevyhne, a občasné roztrpčené naráţky matčiny. Dotyčný pán pak nedával průchod svým citům ani rozpaky, ani zoufalstvím, ani tím, ţe by sejí stranil, leč škrobeným chováním a opovrţlivým mlčením. Sotva na ni promluvil a přehorlivá dvornost, která nejvíce lahodila jemu samému, se od té chvíle soustředila na slečnu Lucasovou. Ta mu trpělivě naslouchala k pochopitelné úlevě všech, především své přítelkyně.

Nazítří paní Bennetová stále ještě nepolevovala ve svém roztrpčení ani v stíţnostech na svůj zdravotní stav. I pan Col-lins setrvával v póze uraţené hrdosti. Elizabeth doufala, ţe ho hněv přiměje k předčasnému odjezdu, on však zřejmě nehodlal pozměnit původní plány. Stanovil, ţe odjede v sobotu, a do soboty se také chystal zůstat.

Po snídani se děvčata vypravila do Merytonu, aby se poptaly, jestli se uţ vrátil pan Wickham, a zabědovaly si, ţe se nezúčastnil netherfieldského plesu. Objevil se, jen vkročily do města, doprovodil je k paní tetince a tam do nejmenších podrobností probrali, jak ho to mrzelo a jak se trápil, a ony jak si o něho dělaly starost. Elizabeth však dobrovolně svěřil, ţe skutečně odjel, poněvadţ to uznal za nutné.

"Čím víc se ples přibliţoval, tím víc jsem se utvrzoval v názoru, ţe by bylo lépe se s panem Darcym nesetkat - ţe by snad bylo nad mé síly prodlévat s ním po tolik hodin v téţe místnosti, v téţe společnosti, a ţe by mohlo dojít k výjevům, které by nemusely být nepříjemné pouze mně."

Ona velebila jeho takt a oba měli čas si o tom důkladně pohovořit, jakoţ i dát průchod vzájemným mocným sympatiím, neboť Wickham a ještě jeden důstojník je doprovázeli zpět do Longbournu a během této cesty se věnoval jen a jen jí. Byla jeho doprovodu dvojnásob ráda: za prvé jí to lichotilo a za druhé to byla jedinečná příleţitost představit ho otci a matce.

Zakrátko po návratu přinesl posel z Netherfieldu dopis pro slečnu Jane Bennetovou a ta jej okamţitě otevřela. Obsahoval malý arch elegantního ručního papíru, hustě popsaného ú-hledným a plynulým dámským rukopisem; Elizabeth viděla, ţe na sestru velmi za-účinkoval a ţe při četbě prodlévá nad některými pasáţemi. Jane se však brzy ovládla, schovala psaní a snaţila se vmísit do rozhovoru a být veselá, jako by se nic nestalo; ale Elizabeth to znepokojovalo, takţe odpovídala roztrţitě dokonce i Wickhamovi, a jakmile se oba páni odporoučeli, dala jí Jane očima znamení, aby ji následovala nahoru. Kdyţ se ocitly ve svém pokoji, vytáhla Jane dopis a pravila: "Píše mi Caroline Bingleyová a obsah jejího sdělení mě velmi překvapuje. Panstvo opustilo Netherfield, v této chvíli uţ jsou na cestě do Londýna - a nemají v úmyslu se sem vrátit. Poslyš, co tu stojí."

Přečetla pak nahlas první větu, která oznamovala, ţe se právě rozhodli odjet okamţitě za bratrem do Londýna a ţe uţ dnes povečeří v Grosvenor Street,'kde má pan Hurst dům.

Dále tam bylo doslovně: Nechci předstírat, ţe se s Hertfordshirem loučím nerada; budu postrádat jen jedno, a to Vaši milou společnost, drahá přítelkyně, doufejme však, ţe se někdy v budoucnu opět naskytne vítaná příleţitost hojně pěstovat příjemné vzájemné styky ; do té doby nechť zmírní bolest z odloučení co nejčastější a nejupřímnější dopisy. Vtom na Vás spoléhám! Nedůvěra nedovolila Elizabeth vnímat tyto afektované projevy příliš pozorně, a třebaţe ji náhlý odjezd překvapil, neviděla v tom ještě důvod k ţalu; nedalo se předpokládat, ţe by jejich nepřítomnost zabránila panu Bingleymu pobývat na Netherfieldu, a Jane přestane pociťovat ztrátu jejich společnosti, aţ se bude těšit ze společnosti jeho, o tom byla přesvědčena.

"To je škoda," pravila po krátké odmlce, "ţe ses nemohla rozloučit se svými přítelkyněmi, neţ

odjely. Neměly bychom však doufat, ţe ta vítaná příleţitost, na niţ se slečna Bingleyová tak těší, nadejde dřív, neţ si myslí, a ţe se příjemné vzájemné styky přítelkyň změní v ještě hlubší vztahy sesterské ? Však ono se jim nepovede Bingleyho v Londýně zadrţet."

"Caroline píše zcela jednoznačně, ţe nikdo z nich se tuto zimu uţ do Hertfordshiru nevrátí.

Přečtu ti to:

Bratr odjíţděl včera, přesvědčen, ţe se mu podaří vyřídit záleţitosti, jeţ ho odvolaly do Londýna, za tři čtyři dny; my jsme si však jisti, ţe je to nemoţné, a kromě toho se domníváme, ţe Charles nebude mít chuť honem Londýn opustit, kdyţ uţ tam jednou bude, a proto jsme usoudili, ţe bude nejmoudřejší rozjet se za ním, aby nebyl nucen trávit volné chvíle v nepohodlném hotelu. Četní naši známí uţ přijeli na zimní sezónu; byla bych šťastná, kdybych se dozvěděla, ţe se i Vy přidáte k této veselé společnosti, avšak obávám se, ţe je to zcela vyloučeno. Ze srdce doufám, ţe vánoce v Hertfordshiru budou bohaté na radovánky, jeţ

toto roční období obvykle přináší, a vaši ctitelé tak početní, ţe ani nepocítíte nepřítomnost oněch tří, o něţ vás připravíme.

"Je tedy zřejmé," pravila Jane, "ţe se sem letos v zimě uţ nevrátí."

"Zřejmé je jen to, ţe by to slečna Bingleyová nerada viděla.1'

"Proč myslíš? Rozhoduje o tom on sám. Je přece svým pánem. Ale to ještě nevíš všechno.

Přečtu ti pasáţ, která mě vskutku zabolela. Před tebou nechci nic zatajovat.

Pan Dany by se rád opět setkal se sestrou, a abych se vám přiznala, i my se na ni těšíme stejně nedočkavě. Jsem přesvědčena, ţe Georgianě Darcyové se hned tak která nevyrovná co do krásy, elegance i vzdělání; a vřelé city, jeţ v Louise i ve mně vyvolala, rozkvetou snad ještě více vzhledem k jisté zajímavé okolnosti: odvaţujeme se doufat, ţe s ní zakrátko budeme spřízněny. Nevím, jestli jsem se Vám někdy zmínila o tom, jak pohlíţíme na tuto záleţitost, avšak nechci odjet, aniţ se Vám s tím svěřím, a věřím, ţe nebudete pokládat naše naděje za neoprávněné. Bratr ji vţdy velice obdivoval a nyní bude mít zhusta příleţitost vídat ji v intimním přátelském prostředí; její příbuzenstvo si přeje tento svazek právě tak jako jeho a věřím, ţe nejsem zaslepena sesterskými city, kdyţ se domnívám, ţe Charles má všechny předpoklady pro to, aby si dokázal podmanit ţenské srdce. Při tolika příznivých okolnostech a ţádných zábranách, jak se nemám, drahá Jane, kochat nadějemi, ţe dojde k události, která tak mnohé srdce potěší?

"Co říkáš téhle větě, milá Lízinko?" zeptala se Jane, jakmile dočetla. "Můţe být něco řečeno jasněji? Neprohlašuje tu Caroline výslovně, ţe ani neočekává, ani si nepřeje, abychom byly jednou švagrové, ţe nepochybuje o bratrově lhostejnosti vůči mně, a jestli uhádla, jaké city chovám já k němu, hodlá mě (coţ je od ní velmi laskavé) varovat včas. Můţe tomu někdo rozumět jinak?"

"To můţe, neboť já jí rozumím zcela odlišně. Zajímá tě jak?"

"Zajisté."

"Řeknu ti to krátce a jasně. Slečna Bingleyová vidí, ţe se její bratr do tebe zamiloval, a přitom si přeje, aby si vzal slečnu Darcyovou. Vydá se za ním do města, protoţe doufá, ţe ho tam udrţí, a tobě se pokouší namluvit, ţe o tebe nestojí."

Jane zavrtěla hlavou.

"Udělala bys dobře, kdybys mi uvěřila, Jane. Kdo vás viděl pospolu, ten nemůţe pochybovat o jeho citech. A slečna Bingleyová nejméně. Tak hloupá zase není. Kdyby o ni pan Darcy projevil jen zpola takový zájem, dala by si šít svatební šaty. Ale věci se mají takto: Nejsme pro ně dost bohatí ani dost vznešení, a kromě toho by ráda dohodila bratrovi slečnu Darcyovou - také proto, ţe si představuje, jak by jí

jedna svatba v rodině ulehčila dosaţení druhé. Nemá to špatně vymyšleno a patrně by sejí to podařilo, kdyby jí nestála v cestě slečna de Bourghová. Jenom nebuď, drahá Jane, tak bezelstně důvěřivá, a kdyţ ti slečna Bingleyová vykládá, jak její bratr obdivuje slečnu Darcyovou, nesmíš z toho usoudit, ţe pro tebe hoří méně, neţ kdyţ se s tebou v úterý loučil; nedá si přece od sestry nabulíkovat, ţe nemiluje tebe, ale její přítelkyni."

"Kdybychom měly stejný názor na Caroline Bingleyovou, pak by se mi tvým výkladem dost ulevilo," odvětila Jane. "Avšak já vím, ţe jí křivdíš. Caroline by nedokázala záměrně někoho klamat, a mně zbývá jediná naděje, ţe se sama mýlí."

"Správně. Nemohla jsi připadnout na lepší myšlenku, kdyţ si to nechceš nechat vymluvit po mém. Rozhodně se drţ toho, ţe se mýlí. Splníš tím svou povinnost vůči ní a nemusíš uţ být smutná."

"Ale, drahá sestřičko, jakpak mohu být veselá? I kdyby to dobře dopadlo, coţpak bych mohla podat ruku muţi, jehoţ sestry a všichni přátelé si přejí, aby si vzal jinou?"

"To si musíš rozhodnout sama," řekla Elizabeth, "a jestli po zralé úvaze shledáš, ţe by tě víc trápilo nevyhovět jeho sestrám, neţ blaţilo být jeho ţenou, pak ti radím, abys ho rozhodně odmrštila."

"Jak můţeš tak mluvit?" řekla Jane a trošku se pousmála. "Jistě víš, ţe jakkoli by mě jejich nesouhlas mrzel, neváhala bych ani na okamţik."

"Nepředpokládala jsem, ţe bys váhala, ale v tom případě tě nemusím příliš litovat."

"Jestli se ale celou zimu nevrátí, nebudu se patrně vůbec muset rozhodovat. Za půl roku se můţe stát tisíc věcí!"

Elizabeth opovrţlivě zamítla myšlenku, ţe by se uţ nevrátil. Domnívala se, ţe si to pouze přeje předpojatá Caroline, a nepokládala za moţné, ţe by její přání, ať jakkoli nezastřeně nebo rafinovaně prosazované, mohlo ovlivnit mladíka, jenţ není na nikom závislý.

Zdůvodnila sestře svůj názor, jak nejpádněji uměla, a brzy s radostí viděla, ţe to na ni příznivě zaúčinkovalo. Jane neměla

sklon k malomyslnosti, a tak pomalu opět nabyla sebedůvěry, ačkoli občas ze skromnosti zapochybovala o jeho lásce a vzdávala se naděje, ţe se Bingley vrátí do Netherfieldu a její vroucí touha dojde splnění.

Smluvily se, ţe obeznámí paní Bennetovou s odjezdem netherfieldského panstva, ale zeji nepoplaší úvahami, jak se zachová pán domu; avšak i neúplná zpráva vyvolala velké starosti a lamentace, jaká je to škoda, ţe dámy musely odjet právě teď, kdyţ se všichni začali tak slibně sbliţovat. Naříkala hezkou dobu, ale pak se utěšila tím, ţe pan Bingley jistě co nevidět přijede a co nevidět bude v Longbournu obědvat, a skončila spokojeným prohlášením, ţe byl sice pozván jen k rodinné tabuli, ale ţe si na ní dá zvlášť záleţet a ţe budou mít rozhodně dva chody.

Bennetovi byli pozváni k Lucasovým a opět byla slečna Charlotte tak hodná, ţe se téměř celou dobu nechala bavit panem Collinsem. Elizabeth jí za to v příhodné chvíli poděkovala.

"Udrţuješ ho v dobré náladě," pravila, "a já jsem ti za to zavázána víc, neţ můţu vypovědět."

Charlotte ujistila přítelkyni, zejí s radostí prokáţe tu sluţbu a zejí to nic neudělá, kdyţ mu obětuje trochu času. To od ní bylo vskutku milé, avšak Charlotte hodlala zajít ve své laskavosti dál, neţ mohla Elizabeth tušit: chránila ji proti případným obnoveným galantnostem pana Collinse tím, ţe se snaţila upoutat jeho pozornost sama. Takový zájem tedy na tom měla slečna Lu-casová a všechno se vyvíjelo tak příznivě, ţe by si bývala večer při loučení byla téměř jista úspěchem, kdyby nebyl muse! odjet z Hertfordshiru tak zakrátko.

To však podceňovala ohnivost jeho temperamentu a jeho nezávislou rozhodnost, neboť se s obdivuhodnou šikovností vyplíţil nazítří ráno z domu Bennetových a spěchal do Lucasova,

aby sejí vrhl k nohám. Vyvinul velké úsilí, aby si ho sestřenice nevšimly, neboť byl přesvědčen, ţe by nezapochybovaly o cíli jeho cesty, kdyby ho spatřily, a on neměl chuť je zasvětit do svých úmyslů, dokud jim nebude moci zároveň oznámit, ţe uspěl: nepochyboval o tom sice příliš, a právem, neboť Charlotte se k němu chovala dost povzbudivě, avšak středeční dobrodruţství přece jen otřáslo jeho sebedůvěrou.

Dostalo se mu však velmi lichotivého přijetí. Slečna Lucasová ho spatřila z okna v prvním patře kráčet k domu a okamţitě se mu vydala naproti, aby ho jako náhodou potkala na pěšince. Sotva se však nadálá, zeji tam čeká tolik lásky a tolik řečí.

Tak rychle, jak jen to bylo při výřečnosti páně Collinsově moţné, se dohodli k oboustranné spokojenosti; a kdyţ vcházeli do domu, naléhal na ni se vší váţností, aby určila den, jenţ ho učiní nejšťastnějším člověkem pod sluncem, a třebaţe se neslušelo, aby dáma v této chvíli jeho prosbě vyhověla, neměla v úmyslu zahrávat si lehkomyslně s jeho štěstím. Jelikoţ ho příroda obdařila nadměrnou dávkou hlouposti, nedalo se předpokládat, ţe by zasnoubení s ním bylo tak čarovné, aby si je nevěsta přála protahovat; a Charlotte, jeţ ho vyslyšela jedině z čisté a nezištné touhy po zaopatření, nebylo proti mysli dosáhnout tohoto zaopatření co nejdříve.

Pan Collins poţádal okamţitě sira Williama a lady Lucaso-vou o ruku jejich dcery a byl ochotně a radostně vyslyšen. Měl uţ nyní takové ţivobytí, ţe byl pro jejich dceru nanejvýš ţádoucí partií, neboť jí mohli dát jen nepatrné věno, a nadto tu byla naděje na budoucí majetek. Lady Lucasová ihned projevila dříve nevídaný zájem, jak je na tom pan Bennet se zdravím, a sir William s rozhodností prohlásil, ţe jakmile pan Collins převezme longbournské panství, bude se slušet, aby byl i s chotí představen u dvora. Zkrátka a dobře, celá rodina se nad touto událostí hluboce zaradovala. Mladší dcery se těšily, ţe budou uvedeny do společnosti o rok o dva dříve, neţ dosud mohly doufat, bratři se zbavili strachu, ţe Charlotte zůstane starou pannou. Charlotte sama byla docela klidná. Dosáhla svého a nyní měla čas všechno si rozváţit. A její úvahy ji celkem vzato uspokojovaly. Pan Collins samozřejmě nebyl ani rozumný, ani milý člověk, jeho společnost jí nebyla dvakrát příjemná a jeho vřelé city k ní jistě víc neţ pomyslné. Bude však mít manţela. Charlotte nestála valně ani o muţe, ani o manţelství, ale přesto by se byla ráda vdala: vţdyť to bylo jediné počestné zaopatření pro vzdělané mladé dámy s nepatrným jměním; a třebaţe jí s ním asi nekyne závratné štěstí, přece ji uchrání před nouzí. Tuto záruku nyní měla, a jelikoţ jí uţ bylo sedmadvacet a krásy nikomu nepobrala, povaţovala to za velké štěstí. Jen ji mrzelo, ţe svým počinem asi překvapí Elizabeth Bennetovou, neboť si své přítelkyně váţila víc neţ kohokoli jiného. Elizabeth se bude divit, snad jí to vyčte, a třebaţe ji v jejím rozhodnutí nemůţe zviklat, bude ji bolet vědomí, zejí to neschvaluje. Rozhodla se, zeji o tom zpraví sama, a proto uloţila panu Collinsovi, aby se u Benne-tových o ničem ani slůvkem nezmínil, aţ se vrátí na oběd. Slíbil jí ovšem poslušně, ţe zachová vše v tajnosti, ale dalo mu to velkou práci, neboť jeho dlouhá nepřítomnost vzbudila zvědavost, vyjádřenou řadou velmi přímočarých otázek, z nichţ

vykličkoval jen s vynaloţením velké obratnosti a usilovného sebezapření, neboť hořel touhou rozhlásit zvěst o svém úspěšném milování.

Jelikoţ se měl ráno vydat na cestu příliš časně, aby se ještě s někým s rodiny setkal, odehrálo se obřadné loučení večer, neţ se dámy odebraly na loţe. Paní Bennetová ho s velkou zdvořilostí a srdečností ujistila, ţe ho v Longbournu vţdy rádi uvítají, jakmile mu ostatní povinnosti dovolí, aby je znovu navštívil.

"Drahá madam," pravil, "přijímám vděčně vaše pozvání. V hloubi srdce jsem doufal, ţe se mi ho dostane, a buďte ujištěna, ţe ho vyuţiji, jak nejdříve budu moci."

Všichni strnuli údivem a pan Bennet, jenţ vůbec netouţil po brzkém shledání, rychle pravil:

"Neobáváte se však, drahý pane, ţe se to lady Catherine nemusí zamlouvat? Raději zanedbávejte své příbuzné, neţ abyste si proti sobě popudil svou paní."

"Jsem vám ze srdce zavázán za vaše přátelské varování, váţený pane," odvětil pan Collins.

"Buďte však ujištěn, ţe bych nepodnikl nic závaţného bez svolení Její Jasnosti."

"člověk ani nemůţe být dost opatrný. Obětujte vše, jen abyste v ní nevzbudil nelibost, a shledáte-li, ţe byste se vystavoval takovému nebezpečí, kdybyste nás opět navštívil, coţ

pokládám za velmi pravděpodobné, zůstaňte raději pěkně doma a budte si jist, ţe my se neurazíme."

"Srdce mi překypuje vděčností nad vaší přátelskou pozorností, veleváţený pane, a ubezpečuji vás, ţe ode mne co nejdříve obdrţíte děkovný list za tento projev ohleduplnosti, jakoţ i za všechny ostatní, jichţ se mi dostalo během mého pobytu v Hertfordshiru. Mé krásné sestřenky, neloučím se s vámi sice na tak dlouho, aby toho bylo zapotřebí, přesto však si dovolím popřát vám hodně zdraví a spokojenosti, sestřenku Elizabeth nevyjímaje."

Dámy mu patřičně oplatily jeho zdvořilosti a vzdálily se, všechny stejně udiveny nad tím, ţe je hodlá zakrátko opět navštívit. Paní Bennetová by tomu byla ráda rozuměla tak, ţe se chce dvořit některé z mladších děvčat, a uvaţovala, zda by se Mary dala přemluvit, aby ho vyslyšela. Měla o něm mnohem lepší mínění neţ ostatní, některé jeho monology ji zaujaly svou rozšafností, a třebaţe sejí nevyrovnal inteligencí, měla dojem, ţe by se mohl vyvinout v příjemného společníka, kdyby byl přidrţován k četbě a měl před očima její světlý příklad.

Avšak nazítří dopoledne všechny takovéto naděje padly. Hned po snídani se dostavila slečna Lucasová a mezi čtyřma očima sdělila Elizabeth, co se včera přihodilo.

Elizabeth v posledních dnech uţ také napadlo, jestli si pan Collins nenamlouvá, ţe miluje její přítelkyni, ale ţe by nalezl u Charlotte pochopení, to sejí zdálo téměř stejně vyloučené, jako ţe by ho vyslyšela sama, a byla proto tak ohromena, ţe v první chvíli zvolala snad trochu netaktně:

"Ty ţe ses zasnoubila s panem Collinsem? Ale, Charlottko, to přece nemyslíš váţně !"

Kdyţ se jí slečna Lucasová svěřovala, nutila se do klidu, ale takováto nezaobalená výčitka jí na okamţik přece jen otřásla, ačkoli vlastně něco podobného očekávala. Hned se však vzpamatovala a chladně odpověděla:

"Proč tě to tak překvapuje, drahá Elizo? Povaţuješ za vyloučené, aby některá ţena měla o panu Collinsovi dobré mínění, jen proto, ţe se u tebe nesetkal s úspěchem?"

Avšak Elizabeth se uţ ovládla a s vynaloţením velkého úsilí dokázala jakţtakţ věrohodně ujistit přítelkyni, ţe se raduje z budoucího příbuzenského svazku a zejí přeje, aby byla hodně šťastná.

"Chápu tvé pocity," odvětila Charlotte. "Jistě tě to překvapuje, a hodně překvapuje - vţdyť zcela nedávno nabídl pan Collins ruku tobě. Ale aţ si v klidu všechno uváţíš, pak doufám moje jednání pochopíš. Nejsem romantická, jak víš, a nikdy jsem nebyla. Nechci nic jiného neţ slušné zaopatření, a kdyţ se vezme v úvahu povaha pana Collinse, jeho postavení a styky, pak se domnívám, ţe mám větší naději na spokojený ţivot po jeho boku neţ valná většina lidí před vstupem do stavu manţelského."

Elizabeth odvětila tichounce "zajisté," a po trapné odmlce se vrátily k ostatním. Charlotte se dlouho nezdrţela a zanechala Elizabeth úvahám o tom, co právě zvěděla. Trvalo jí dlouho, neţ se dokázala aspoň trochu smířit s představou tak nesourodého manţelství. Ţe pan Collins během tří dnů nabídne ruku dvěma paním svého srdce, to ji neudivovalo ani zdaleka tak jako skutečnost, ţe byl nyní vyslyšen. Uvědomovala si uţ dávno, ţe Charlotte pohlíţí na manţelství jinak neţ ona, avšak nebyla by pokládala za moţné, ţe v rozhodující chvíli obětuje všechny ušlechtilé city hmotnému prospěchu. Charlotte jako manţelka pana Collinse - jaká poniţující představa! A k bolestnému zklamání, ţe se její přítelkyně tak zaprodala, se přidruţila neodbytná obava, ţe je vyloučené, aby jí vyvolený úděl přinesl aspoň jakous takous spokojenost.

Elizabeth seděla v salóně s matkou a sestrami, hlavu plnou toho, co se právě dozvěděla, a uvaţovala, smí-li to sdělit ostatním, kdyţ tu se dostavil sám sir William Lucas, aby na přání své dcery oznámil její zasnoubení Bennetovým. Zahájil četnými komplimenty a projevy radosti nad budoucími svazky mezi oběma rodinami, a pak sdělil svou novinu poslu-chačstvu nejen uţaslému, ale zcela nevěřícímu: paní Bennew

tová spíše vytrvale neţ zdvořile prohlašovala, ţe se jistě mýlí, a Lydia, jako vţdy bezohledná a prostořeká, mu vpadla do řeči:

"Jeţíšku na kříţku! Copak to plácáte, sire Williame? To nevíte, ţe si pan Collins chce namluvit naši Lízu?"

Nic neţ trpělivost šlechtice ode dvora by nebylo dokázalo překonat takové přijetí bez roztrţky, avšak sir William díky dobrému vychování všechno vydrţel; poţádal je sice, aby nepochybovaly o pravdivosti jeho zprávy, ale jinak vyslechl jejich netaktnosti s obdivuhodným sebeovládáním.

Elizabeth si uvědomila, ţe je na ní, aby ho vysvobodila z této nepříjemné situace; zasáhla tedy, potvrdila jeho slova a dodala, ţe se jí uţ předtím Charlotte sama svěřila; snaţila se zarazit matku a sestru v jejich projevech tím, ţe siru Williamovi se vší váţností blahopřála, v čemţ ji duchapří-tomně podpořila Jane, a ţe se rozhovořila o dobrých stránkách tohoto sňatku, o tom, jaký je pan Collins hodný člověk, a ţe Hunsford leţí tak příhodně blízko Londýna.

Dokud se sir William zdrţel, byla paní Bennetová z toho překvapení vlastně sotva mocna souvislého slova, avšak jakmile se odporoučel, dala svým citům průchod. Předně trvala na tom, ţe tomu všemu vůbec nevěří, za druhé dokazovala, ţe pan Collins upadl do léčky, za třetí vyjádřila přesvědčení, ţe spolu nebudou šťastni a ţe - za čtvrté - z toho mračna ještě nemusí pršet. Hlavně však si nedala vymluvit dvě věci: předně, ţe příčinou všech trampot je Elizabeth, a za druhé, ţe se k ní všichni zachovali zcela bezohledně. Tyto dva závěry rozváděla aţ do večera. Nemohli ji nijak upokojit, nijak usmířit. Trvalo týden, neţ dokázala promluvit na Elizabeth, aby ji nehubovala, musel uplynout měsíc, neţ si zas mohla popovídat

se sirem Williamem nebo jeho ţenou a neuráţet je přitom, a neţ trochu odpustila jejich dceři, na to potřebovala těch měsíců několik.

Pan Bennet reagoval na tuto událost mnohem klidněji, a pokud v něm nějaké pocity vyvolala, pak to byly, jak tvrdil, pocity vysoce příjemné: těší ho prý, kdyţ vidí, ţe Charlotte Lucasová, kterou povaţoval za jakţtakţ rozumnou ţenskou, je stejně hloupá jako jeho choť a hloupější neţ jeho dcera!

Jane přiznala, zeji Charlottiny zásnuby trochu překvapují, avšak spíš neţ údiv vyjádřila upřímné přání, aby spolu byli šťastni, a na rozdíl od Elizabeth to nepokládala za vyloučené.

Kitty s Lydií ani ve snu nenapadlo slečně Lucasové závidět, vţdyť pan Collins nebyl neţ

farář; pro ně to byla pouze novinka, kterou mohou vykládat po Merytonu.

Lady Lucasová nemohla potlačit triumfální pocit, ţe nyní ona můţe rozvíjet před paní Bennetovou příjemné úvahy, jakou dcera udělá partii; jezdila do Longbournu častěji neţ dříve sdílet s ní svou radost, třebaţe kyselé pohledy paní Bennetové a její zlé poznámky by byly komukoli jinému zkazily náladu.

Mezi Elizabeth a Charlottou panovala jistá odměřenost, takţe spolu o sňatku nehovořily; a Elizabeth byla přesvědčena, ţe uţ mezi nimi nezavládne bývalá důvěra. Zklamána Charlottou, upjala se s větší láskou k nejstarší sestře, bezelstné ajemné, o níţ byla přesvědčena, zeji nemůţe zklamat, a o jejíţ štěstí si dělala den ze dne větší starosti, neboť Bingley uţ byl týden pryč a nic nenasvědčovalo tomu, ţe by se měl vrátit.

Jane ihned Caroline odepsala a počítala dny, kdy asi můţe čekat odpověď. V úterý přišel na adresu otce rodiny slíbený děkovný dopis od pana Collinse; bylo v něm tolik zavázanosti a vděčnosti, ţe by to bylo odpovídalo spíš ročnímu pobytu v jejich domě. A kdyţ učinil zadost tomuto bodu, sdělil jim dále s převýmluvným nadšením, jaké štěstí ho potkalo v podobě opětované náklonnosti jejich roztomilé sousedky slečny Lucasové, a vysvětlil, ţe z touhy po její milé společnosti ochotně vyhoví laskavému pozvání, aby opět zavítal do Longbournu: doufá, zeje všechny znovu spatří od pondělka za čtrnáct dní. Lady Catherine mu prý vřele schvaluje jeho úmysly a přeje si, aby se svatba konala co nejdříve, kteréţto přání zajisté bude pro jeho drahou Charlotte rozkazem, takţe brzy určí onen den, kdy se stane nejšťastnějším člověkem pod sluncem.

Zprávu o návratu páně Collinsově však paní Bennetová nepřijala milostivě. Ba právě naopak, jala se před manţelem dlouze lamentovat. Jak to prý, ţe se usadí v Longbournu, a ne na Lucasově? Jí se to nehodí, aby se kvůli němu obtěţovala.

Nestojí o návštěvy vzhledem k svému chatrnému zdraví, a zamilovaní bývají vůbec nesnesitelní. Takto paní Bennetová tiše hořekovala a přestávala jen proto, aby mohla dát průchod zoufalství nad pokračující nepřítomností pana Bingleyho.

I Jane s Elizabeth zneklidňoval tento stav věcí. Ubíhal den za dnem a stále nic nevěděly, ledaţe se po Merytonu jeden čas říkalo, ţe Bingley se uţ v zimě do Netherfieldu nevrátí, kteréţto zvěsti paní Bennetovou velmi pobuřovaly, a neopomněla je nikdy vyvracet jako ohavnou pomluvu.

Dokonce i Elizabeth se počala obávat - nikoli jeho nezájmu - ale toho, ţe se jeho sestrám přece jen povede nepustit ho z Londýna. Jakkoli nerada by byla připustila, ţe Janino štěstí je

ohroţeno a ţe se její milý ukázal proradný a nestálý, přece se toho podezření nemohla zbavit.

Obávala se, ţe společné úsilí jeho necitelných sester a panovačného přítele spolu s půvaby slečny Darcyové a londýnskými radovánkami nakonec zvítězí nad jeho náklonností.

Jane ovšem těmito obavami a napětím trpěla hůř neţ Elizabeth, ať se však trápila sebevíc, snaţila se nedat to na sobě znát, a proto se mezi sebou o tom ani nezmínily. Takovým jemnocitem se však nevyznačovala paní Bennetová a málokdy uběhla hodinka, aby si na Bingleyho nevzpomněla, aby nevykládala, jak netrpělivě čeká na jeho příjezd, a nedotírala na Jane, zeji tedy pěkně oklamal, jestli se uţ nevrátí. Jen díky své svaté trpělivosti dokázala Jane tyto útoky klidně snášet.

Pan Collins se objevil, přesný jako hodiny, od pondělka za čtrnáct dní, avšak v Longbournu se mu nedostalo ani zdaleka tak milostivého přijetí, jako kdyţ přijel poprvé. Ve svém blaţeném rozpoloţení však nevyţadoval příliš pozornosti a naštěstí pro všechny ho láska zaneprazdňovala natolik, ţe příbuzné zanedbával. Ve dne pobýval většinou na Lucasově a někdy se vrátil do Longbournu právě včas, aby se omluvil za svou nepřítomnost, neţ se rodina odebrala na loţe.

Paní Bennetová se octla skutečně v politováníhodné situaci. Sebemenší zmínka o chystané svatbě ji uvrhala do bezedného zoufalství, a kam se vrtla, tam se o ní určitě mluvilo. Hnusil se jí pohled na slečnu Lucasovou. Patřila na ni s ţárlivostí a odporem jakoţto na budoucí paní svého domu. Kdykoli je

Charlotte přišla navštívit, viděla v tom záměrné odhadování kdy uţ to tu převezme, kdykoli řekla něco po straně panu CoUinsovi, uţ byla přesvědčena, ţe hovoří o longbournském panství a chystá se, jak ji i s dcerami vyţene z domu, jen co pan Bennet zavře oči. Stěţovala si na to trpce svému choti.

"Věřte mi, manţeli," pravila, "nemohu a nemohu se smířit s pomyšlením, ţe Charlotte Lucasová bude jednoho dne paní tohoto domu, iejá budu nucena ustoupit jí z cesty, ţe se doţiji toho, aby taková převzala moje místo!"

"Ale, drahá, netrapte se těmito chmurnými myšlenkami. Musíme doufat v nejlepší. Snad nám bude dopřáno, ţe já přeţiji vás."

Tím paní Bennetovou vůbec neutěšil, a tudíţ místo odpovědi naříkala dál.

"Nemohu na to ani pomyslet, ţe celé tohle panství bude jejich. Nebýt té poslední vůle, vůbec by mi to nevadilo."

"Co by vám nevadilo?"

"Nic by mi nevadilo."

"Buďme tedy rádi, ţe jste neupadla do takové flegmatičnosti."

"Jak mám být ráda při takovéhle poslední vůli, pane manţeli? Ţe můţe mít někdo to svědomí a vydědit vlastní dcery, to nepochopím, a všechno kvůli panu CoUinsovi! Proč by to ze všech lidí měl dostat právě on?"

"Odpověď na tuto otázku přenechám vám," pravil pan Bennet.

Slečna Bingleyová odepsala, a tím byl konec všem dohadům. Hned první věta obsahovala sdělení, ţe se všichni usadili na zimu v Londýně, a v závěru vyřizovala bratrovu omluvu, ţe se neměl čas osobně rozloučit s přáteli, neţ opustil Hertfordshire.

Naděje tedy nadobro pohasly, a kdyţ Jane dokázala pokračovat ve čtení, nenalezla v dopise krom ujišťování o vřelých

sympatiích pisatelčiných nic, co by ji bylo mohlo potěšit. Hlavním obsahem bylo velebení slečny Darcyové. Caroline opět popsala její přečetné půvaby, radostně se chvástala, jak se sblíţily, a neváhala předpovědět, ţe se splní přání, s nímţ se Jane svěřila v minulém dopise. S

potěšením jí rovněţ sdělovala, ţe se bratr usídlil u pana Darcyho, a uchvácena probrala úmysly onoho pána ohledně nového zařízení.

Jane sdělila Elizabeth v hlavních rysech obsah dopisu a ta jej vyslechla s tichým rozhořčením.

Kolísala ve svém nitru mezi starostí o sestru a hněvem vůči ostatním. Nevěřila ani na okamţik Carolininu ujišťování, ţe se její bratr zakoukal do slečny Darcyové. Ţe má upřímně rád Jane, o tom byla přesvědčena stejně jako dříve, ale jakkoli jí býval vţdy sympatický, musela se na něho hněvat, ba téměř jím opovrhovat pro jeho poddajnou povahu, pro nedostatek rozhodnosti, která umoţňuje vypočítavým přátelům, aby si s ním dělali, co jim libo, a jeho doţene k tomu, ţe obětuje vlastní štěstí jejich rozmarům. Kdyby bylo v sázce jen jeho štěstí, mohl by si s ním koneckonců zahrávat, jak by uznal za dobré, ale šlo i o její sestru, a toho si přece musel být i on sám vědom. Zkrátka a dobře, na toto téma by byla mohla rozvíjet dalekosáhlé úvahy, jenţe ty by stejně nikam nevedly. Nalámala si s tím hlavu dost a dost, ale ať uţ Bingleyho láska vyprchala nebo ustoupila nátlaku přátel, ať si byl vědom Janiných citů nebo je nepostřehl - mohlo to sice podstatně ovlivnit její mínění o něm, avšak sestra na tom byla v tom či onom případě stejně, její klid byl ten tam.

Den dva musel uplynout, neţ Jane sebrala odvahu pohovořit si s Elizabeth o svém souţení; aţ

jednou, kdyţ je paní Bennetová opustila po delší tirádě o Netherfieldu a jeho pánu neţ

obvykle, Jane uţ nemohla mlčet:

"Ach, kéţ by se drahá matinka dokázala lépe ovládat! Rozpřádá o něm stále dlouhé úvahy a netuší, jak mě tím trápí. Ale nesmím si stěţovat. Nemůţe to dlouho trvat. Zapomeneme na něho a všechno bude jako dřív."

Elizabeth se zadívala na sestru pochybovačně a starostlivě, ale neříkala nic.

"Nevěříš mi," pravila Jane a lehce zrudla, "ale nemáš proč.

Budu na něho moţná vzpomínat, protoţe to byl nejmilejší muţ, s kterým jsem se kdy setkala, ale to je vše. Nemám od něho co očekávat, ani se čeho obávat, nemám mu co vyčítat.

Chválabohu! Aspoň kvůli tomu se nemusím trápit. Potřebuji jen trochu času - jistě se budu snaţit ze všech sil, abych se z toho vymanila."

Vyrovnanějším hlasem dodala: "Uţ nyní mi můţe být útěchou, ţe jsem si pouze něco mylně namlouvala a ţe jsem tím neublíţila nikomu neţ sobě."

"Drahá Jane!" zvolala Elizabeth. "Ty jsi příliš ušlechtilá. Máš v sobě andělskou snášenlivost a nesobeckost, nevím, co ti mám na to říct. Připadá mi, ţe jsem tě nikdy dost nedocenila, ani tě nemilovala tak, jak by sis byla zasluhovala."

Jane vehementně popírala, ţe by jí patřila taková chvála, a sváděla všechno na vřelý sesterský cit.

"Nikoli," pravila Elizabeth, "to by nebylo spravedlivé. Ty se snaţíš připisovat kaţdému nejlepší úmysly a mrzí tě, řeknu-li o někom něco nepěkného. A kdyţ prohlásím, ţe jsi jediný dokonalý člověk, tak se tomu bráníš. Jen se neobávej, ţe to přeţenu, ţe si přisvojím tvou výsadu, obhlíţet celý svět růţovými brýlemi. Není toho třeba. Mám opravdu ráda jen málo lidí, a ještě méně je těch, o nichţ smýšlím s úctou, čím víc poznávám svět, tím méně se mi zamlouvá: den ze dne se mi znovu potvrzuje, ţe lidská povaha je nestálá a ţe se sotva mohu spolehnout na zdánlivé hodnoty a moudrost. Nedávno jsem se s tím znovu setkala ve dvou případech; o prvním pomlčím a druhým jsou Charlottiny vdavky. Je to nepochopitelné! Ať se na to díváš z té či oné stránky, je to nepochopitelné."

"Nesmíš to brát takhle, drahá Lízinko. Vţdyť by ses utrápila. Musíš vzít v úvahu, ţe Charlotte má pro to jiné předpoklady i jinou povahu, a to je důleţité. Povaţ, jaký je pan Collins čestný člověk a Charlotte rozváţná, vyrovnaná povaha. Nezapomeň, zeje z početné rodiny, zeje to pro ni skutečně výhodná partie, a snaţ se doufat - v zájmu všech zúčastněných - ţe k bratranci cítí aspoň trochu úcty a oddanosti."

"Kvůli tobě jsem ochotna vynasnaţit se doufat v holé nemoţnosti, ale nevím, komu taková víra prospěje. Kdybych si měla myslet, zeje mu Charlotte oddána, získala bych jenom horší mínění o jejím rozumu, neţ mám teď o jejím charakteru. Přece víš zrovna tak dobře jako já, milá Jane, ţe pan Collins je nafoukaný, škrobený, omezený, pošetilý osel, a musíš si myslet stejně jako já, ţe děvče, které si ho dokáţe vzít, nejedná bez postranních úmyslů. Neměla bys ji hájit, třebaţe je to Charlotte Lucasová. Přece nemůţeš kvůli jediné osobě změnit pojmy jako zásadovost a poctivost a nezkusíš namluvit'sobě nebo mně, ţe sobectví je rozšafnost a strčit hlavu do písku znamená zajištěnou spokojenost."

"Musím ti vytknout, ţe uţíváš o obou příliš silných výrazů," odvětilajane. "Uznáš to doufám sama, aţ uvidíš, ţe jsou spolu šťastni. Ale nechme toho. Mělajsi na mysli ještě něco. Zmínila ses přece o dvou případech. Nemohu předstírat, ţe ti nerozumím, ale snaţně tě prosím, drahá Lízinko, jenom jemu nic nevyčítej a neříkej, ţe uţ o něm dobře nesmýšlíš, to by mě hrozně bolelo. Člověk nesmí vţdycky honem předpokládat, ţe mu druhý ublíţil úmyslně. Nemůţeme chtít, aby se temperamentní mládenec choval vţdy obezřetně a zdrţenlivě. Často nás mylně zavádí vlastní domýšlivost. Ţeny připisují někdy dvornosti větší význam, neţ ve skutečnosti má." "A muţi se starají, aby se to tak jevilo." "Klamou-li úmyslně, nelze je ospravedlňovat, avšak mám pocit, ţe na světě ani nemůţe být tolik úmyslných nástrah, jak si někteří lidé představují."

"Nepředpokládám, ţe by ti byl Bingley úmyslně kladl nástrahy," pravila Elizabeth, "avšak i kdyţ člověk nezamýšlí nic zlého a nechce nikomu ublíţit, můţe dojít k nedorozumění, můţe z toho vzniknout trápení. Stačí k tomu lehkováţnost, málo ohledů na city druhých, nedostatek rozhodnosti."

"A ty mu přičítáš některou tuto vlastnost?" "Ano, všechny dohromady. Kdybych to však měla rozvádět, řekla bych, co si myslím o lidech, které ctíš, a ty se na mne rozhněváš. Přeruš mě proto, dokud je čas."

"Stále si tedy myslíš, zeje to dílo jeho sester?" "Ano, sester podporovaných přítelem."

"Nemohu tomu uvěřit. Proč by ho k něčemu nutili? Jistě jim jde jen o jeho budoucí štěstí, a má-li rád mě, nemůţe být šťasten s jinou."

"Vycházíš z falešného předpokladu. Můţe jim jít ještě o mnoho jiných věcí neţ o jeho budoucí štěstí, například o rozmnoţení majetku a výhodné styky, o to, aby získal nevěstu bohatší, vznešenější a pyšnější, neţ jsi ty."

"Přejí "i bezpochyby, aby se jeho vyvolenou stala slečna Darcyová," odvětilajane, "ale třeba z lepších pohnutek, neţ jim připisuješ. Znají ji mnohem déle neţ mne, není tedy divu, ţe je jim bliţší. Ať uţ by však samy chtěly cokoli, není pravděpodobné, ţe by odporovaly bratrovu přání. Která sestra by si něco takového dovolila, pokud by k tomu neměla skutečně váţné důvody? Kdyby se domnívaly, ţe mě má rád, nesnaţily by se nás rozloučit, a ani by se jim to v tomto případě nezdařilo. Říkáš, ţe mě miluje, ale pak by se byli všichni zachovali divně a nepěkně, a já bych z toho musela být velmi nešťastná. Netrap mě takovým výkladem.

Nestydím se, ţe jsem se zmýlila - aspoň mě to zdaleka tak nebolí, jako kdybych si měla myslet něco ošklivého o něm a o jeho sestrách. Dovol mi, abych si to vyloţila způsobem co nejpříznivějším a nejsnáze pochopitelným."

Elizabeth jí nemohla nevyhovět, a od této chvíle mezi nimi o Bingleym téměř nepadla zmínka.

Jen paní Bennetová se stále podivovala a lamentovala nad tím, ţe se nenavrací, a třebaţe jí to Elizabeth den co den znovu jasně vysvětlovala, nebyla zřejmě naděje, ţe by si tím přestala lámat hlavu. Dcera se ji snaţila přesvědčit o tom, Čemu sama nevěřila, totiţ ţe v něm Jane vzbudila jen nehlu-boký, přelétavý zájem, a proto se jí dvořil, a ţe mu sešla z mysli, jakmile mu sešla z očí. Paní Bennetová sice pokaţdé připustila pravděpodobnost takového výkladu, ale stejně jí to Elizabeth musela opakovat kaţdý den. Paní Bennetovou utěšovalo jen pomyšlení, ţe v létě musí pan Bingley znovu přijet.

Pan Bennet posuzoval tuto záleţitost zcela jinak. "Nu, Lízinko," pravil jí jednoho dne, "tvá sestra je nešťastně zamilovaná, jak koukám. Vyřid, zejí blahopřeji. Děvčata nic na světě tak netěší - tedy krom vdavek - neţ se tu a tam nešťastně zamilovat. Má aspoň o čem dumat a v očích jejích druţek jí to dodává na zajímavosti. Kdypak přijdeš na řadu ty? Přece si nenecháš dlouho líbit, ţe tě Jane trumfla. Teďje k tomu výborná příleţitost. V Merytonu je dost oficírů, aby mohly být nešťastné všechny zdejší slečny. Vyber si Wickhama. Je to pohledný chlapík, ten by tě ošálil jaksepatří."

"Děkuji vám, tatíčku, ale mně postačí menší fešák. Nemůţe mít kaţdá takové štěstí jako Jane."

"To je pravda," pravil pan Bennet, "neţ útěchou nám budiţ, ţe máte milující matku, která kaţdé takové příleţitosti vyuţije do krajnosti."

Nejúčinnějším lékem na chmurnou náladu, kterou nedávná protivenství u některých členů rodiny Bennetovy vyvolala, byla přítomnost pana Wickhama. Vídali se s ním často a k jeho ostatním přednostem přistoupila nyní i skutečnost, ţe se těšil obecné oblibě. Všechno, co Elizabeth vyprávěl o svých nárocích vůči panu Darcymu, o tom, jak mu ublíţil, bylo uţ všude známo a veřejně přetřásáno, a sousedé s potěšením vzpomínali, jak jim byl pan Darcy odjakţiva protivný, ještě dávno předtím, neţ se tohle dozvěděli.

Jediná nejstarší slečna Bennetová stále ještě předpokládala, ţe se tu mohou vyskytovat nějaké polehčující okolnosti, jeţ hertfordshirská společnost nezná, a ve své mírnosti a nepřed-pojatosti vţdy prosila o pochopení, zdůrazňovala moţnost omylu - ale všichni ostatní odsoudili Darcyhojako nejhoršího vyvrhela.

Po týdenních hodech lásky a blaţených plánů do budoucna nadešla sobota a vyrvala pana Collinse z náručí jeho líbezné Charlotty. Bolest z rozloučení však mohla být aspoň u něho zmírněna pilnými přípravami na nevěstin příjezd, neboť měl odůvodněnou naději, ţe krátce po jeho příští návštěvě v Hert-fordshiru nadejde onen den, kdy se stane nejšťastnějším člověkem pod sluncem. Se svými příbuznými v Longbournu se rozloučil právě tak obřadně jako předtím, opět popřál svým půvabným sestřenkám hodně zdraví a spokojenosti a jejich otci slíbil děkovný dopis.

Příští pondělí měla paní Bennetová to potěšení uvítat svého bratra a švagrovou, kteří přijeli jako obvykle do Longbournu na vánoce. Pan Gardiner byl rozumný, chytrý a ušlechtilý muţ, jenţ značně převyšoval svou sestru vrozenou inteligencí i vzděláním. Netherfieldské dámy by byly sotva svým očím uvěřily, ţe člověk, který se ţiví obchodem a bydlí na dohled svých skladišť, se umí chovat ve společnosti tak vybraně a být tak příjemným společníkem. Paní Gardinerová, která byla mnohem mladší neţ paní Bennetová s paní Philipsovou, byla milá, bystrá, elegantní dáma a všechny její longbournské neteře ji měly moc rády. Zvlášť s oběma staršími ji poutala upřímná vzájemná náklonnost. Často uţ ji v Londýně navštívily.

Po svém příjezdu se paní Gardinerová především musela věnovat předávání dárků a zpráv o poslední módě. Kdyţ toto absolvovala, připadla jí méně činorodá úloha. Bylo na ní, aby poslouchala. Paní Bennetová jí potřebovala vylíčit své trampoty a postěţovat si na četná bezpráví. Stala se jim všem řada křivd od té doby, co se neviděli. Kolem dvou děvčat se uţ

točili ţeniši, ale nakonec z toho nic nebylo.

"Na Jane se nezlobím," pokračovala, "Jane by byla pana Bingleyho ulovila, kdyby to bylo šlo, ale Lízá! Ach, drahá švegruše, jen si představte, ţe mohla být touhle dobou paní Collinsovou, kdyby nebyla tak umíněná. Tu v té místnosti ji poţádal o ruku a ona mu dala košem.

Následkem toho bude mít lady Lucasová dřív vdanou dceru neţ já, a naše děvčata jsou z longbournského panství stejně vyděděna jako předtím. Lucasovi kují ohavné pikle. Snaţí se urvat, co se dá. Nerada to o nich říkám, aleje to tak. Jsem z toho celá pryč, upadla jsem do nemoci, protoţe mi vlastní rodina kazí mé záměry a protoţe mám takové sousedy, ţe myslí v první řadě na sebe, a ne na druhé. Jsem ale moc ráda, ţe jste nás právě v tomhle čase přijeli navštívit, a udělala jste mi velkou radost tím, co jste vykládala o dlouhých rukávech."

Paní Gardinerová byla uţ s těmito událostmi v hlavních rysech obeznámena z dopisů vyměňovaných mezi ní a Jane i Elizabeth, a tak švagrové jen něco zběţně odpověděla a ze soucitu s neteřemi zavedla rozhovor jinam. Kdyţ se pak octla s Elizabeth o samotě, vrátila se k tomu znovu. "Zdá se, ţe by to bývala pro Jane dobrá partie," pravila. "Škoda, ţe se to rozešlo. Ale to se často stává. Takový mladík, jak Bingleyho líčíte, se zamiluje na pár týdnů

do hezkého děvčete, pak je náhoda rozloučí a on na ni zapomene. Podobných případů je na tucty."

"Toje svým způsobem výborná útěcha," pravila Elizabeth, "jenţe nám bude sotva co platná.

Naše trápení nezpůsobila náhoda. Nestává se přece často, ţe by předpojatí přátelé dokázali, aby nezávislý mladý muţ zapomněl na děvče, které ještě před několika dny vášnivě miloval."

"Jenţe výraz jako ,vášnivě miloval' je tak otřepaný, pochybný a neurčitý, ţe si z něho nemohu utvořit jasnou představu. Charakterizujeme jím právě tak často sympatie, které vypučí půl hodiny po seznámení, jako skutečný, silný cit.. Prosím té, jak vášnivé ji pan Bingley miloval?"

"Neviděla jsem ještě v ţivotě výraznější náklonnost, začal zanedbávat ostatní lidi a od ní se nemohl odtrhnout. Pokaţdé, kdyţ se setkali, to bylo nápadnější a zřetelnější. Na plese, který sám uspořádal, se dvě tři slečny urazily, zeje neprovedl, a já sama jsem ho dvakrát oslovila a vůbec mi neodpověděl. Coţ mohly být nadějnější příznaky? Nebývá nezdvořilost projevem mocného milostného zaujetí?"

"Ale ano - takového milostného zaujetí, o jaké v tomto případě asi šlo. Chudák Jane! Je mi jí líto, protoţe jí při její povaze můţe chvíli trvat, neţ se přes to přenese. Mělo to raději postihnout tebe, Lízinko, ty bys přitom dokázala ţertovat, a tak by tě to přebolelo dřív.

Myslíš, ţe by se dala přemluvit, aby se s námi rozjela do Londýna? Třeba by jí prospělo, kdyby změnila prostředí - snad si právě potřebuje odpočinout od domova."

Elizabeth se tento nápad velice zamlouval a byla přesvědčena, ţe sestra ochotně svolí.

"Jen bych nerada," dodala paní Gardinerová, "aby s tím spojovala tajné naděje ohledně onoho mladého muţe. Bydlíme na druhém konci města, stýkáme se s docela jinými lidmi, a jak víš, chodíme málokdy do společnosti; je tedy velmi nepravděpodobné, ţe by se setkali, leda by ji přímo přišel navštívit."

"Toje zcela vyloučeno, neboťje pod dozorem svého přítele, a pan Darcy mu rozhodně nedovolí, aby vyhledal Jane na takovéto adrese. Drahá tetinko, jak si to vůbec představujete?

Pan Darcy moţná někde zaslechl, ţe existují taková místa jako Gracechurch Street, ale jistě by mu nestačily desítky očistných lázní, aby ze sebe smyl tu pohanu, kdyby tam vkročil, a pan Bingley se bez něho nikam nehne."

"Tím lépe. Doufám, ţe se uţ nesetkají. Ale nepíše si Jane s jeho sestrou? Ta bude nucena ji navštívit."

"Uvidíte, ţe s ní přeruší veškeré styky."

A třebaţe si dávala záleţet, aby toto tvrzení vyznělo hodně přesvědčivě, právě tak jako její zajímavá teorie o tom, ţe se Bingley s Jane nebude smět setkat, leţel jí tento případ tolik na srdci, aţ nakonec po dlouhých úvahách dospěla k názoru, ţe to přece jen není zcela vyloučeno. Bylo by moţné - a někdy to dokonce povaţovala za pravděpodobné - ţe Bingley opět vzplane a ţe vliv jeho přátel úspěšně zastíní mnohem přirozenější vliv Janina půvabu.

Jane Bennetová přijala tetiččino pozvání s radostí a nemyslela přitom na Bingleyovy v jiném smyslu, neţ ţe by snad mohla tu a tam strávit dopoledne s Carolinou, kdyţ s nimi bratr nebydlí pod jednou střechou a není tedy nebezpečí, ţe by se setkali.

Gardinerovi pobyli v Longbournu týden a Philipsovi, Lucasovi a důstojníci se postarali o to, aby neuplynul ani den bez společenských událostí. Paní Bennetová se tak obětavě starala bratrovi a švagrové o zábavu, ţe ani jednou nezasedli v klidu k rodinnému obědu. A pokud večer zůstali doma, určitě přišli nějací důstojníci - a mezi těmito důstojníky nikdy nechyběl pan Wickham, jehoţ Elizabeth před tetičkou tak vychválila, aţ jí to bylo podezřelé, a při těchto příleţitostech oba bedlivě pozorovala. Z toho, co viděla, usoudila, ţe nejde ani u jednoho, ani u druhého o váţný cit, ale ţe jsou si

zřejmě navzájem sympatičtí, a to do té míry, zeji to zneklidnilo, a umínila si, ţe si o tom s Elizabeth pohovoří, neţ odjede z Hertfordshiru, a zejí domluví, aby zanechala tak nevýhodné známosti.

Wickham si však naklonil paní Gardinerovou ze zcela zvláštního důvodu, nezávislého na jeho osobním šarmu. Před deseti nebo dvanácti lety, ještě neţ se vdala, ţila delší čas právě v onom derbyshirském kraji, odkud pocházel i on. Objevili tudíţ mnoho společných známých, a třebaţe tam Wickham málokdy zavítal za posledních pět let, to jest od smrti starého pana Darcyho, přece jí mohl poskytnout čerstvější zprávy o jejích bývalých přátelích.

Paní Gardinerová viděla Pemberley a znala dobře neboţtíka pana Darcyho podle vyprávění.

Měli proto nevyčerpatelný zdroj rozhovoru. Porovnávala své vzpomínky na Pemberley s detaily, jeţ jí popsal on, a kdyţ skládala svůj hold charakteru zesnulého majitele, potěšila jeho i své srdce. Kdyţ se obeznámila s historkou o tom, jak se k němu nynější pan Darcy zachoval, snaţila se rozpomenout, co se vykládalo o onom pánovi, dokud byl ještě malý, a nakonec sejí zdálo, ţe ho určitě slýchávala líčit jako velmi pyšného, nevlídného chlapce.

Paní Gardinerová promluvila Elizabeth do duše zcela otevřeně a laskavě při první vhodné příleţitosti, kdy ji zastala samotnou. Nejprve jí poctivě sdělila, co si o tom myslí, a pak takto pokračovala:

"Jsi příliš rozumná, Lízinko, aby ses zamilovala jen z toho dů-vodu, ţe ti k tomu neradím, a proto neváhám mluvit otevřeně. Na tvém místě bych si skutečně dala pozor. Nezapleť se a neusiluj zaplést jeho do citového vztahu, který by byl v dané situaci - bez finančního zabezpečení - tak velice nemoudrý. Nemám proti nému osobné ani to nejmenší - je to zajímavý mladý muţ, a kdyby měl to jmění, které by mít měl, nevím, koho bych ti mohla přát lepšího. Takto se však nemůţeš řídit jen svými romantickými představami. Máš dost rozumu a všichni věříme, ţe ho budeš umět vyuţít. Vím, ţe tvůj otec skálopevně spoléhá na tvou rozvahu a vzorné chování. Nesmíš ho zklamat."

"To jsou váţná slova, drahá tetinko."

"Ano, a doufám, zeje také váţně vezmeš."

"Nemáte se čeho obávat. Dám na sebe pozor a na pana Wickhama také. Nezamiluje se do mne, dokáţi-li mu v tom zabránit."

"Uţ zase ţertuješ, Elizabeth!"

"Odpusťte, řeknu to tedy jinak. Zatím jsem se do pana Wickhama nezamilovala, ne, určitě ne.

Aleje to beze vší pochyby nejpříjemnější muţ, jakého jsem kdy poznala, a kdyby se do mne opravdu zakoukal - myslím, ţe bude lépe, kdyţ se tak nestane. Vidím, ţe by to byla nerozváţnost. Ach, ten odporný Darcy! Velice si váţím tatíčkova dobrého mínění a zdrtilo by mě, kdybych ho měla zklamat. Tatíčkovi se však pan Wickham líbí. Krátce a dobře, drahá tetinko, bylo by mi moc líto, kdybych vám někomu způsobila starosti, vidíme však denně, ţe zamilovaným mladým lidem málokdy zabrání nedostatek peněz ve vytváření hlubších vztahů

- jak vám tedy mohu slíbit, ţe budu moudřejší neţ moji vrstevníci, upadnu-li do pokušení, ajak vůbec mohu vědět, zeje moudré se mu bránit? Mohla bych vám slíbit jedině to, ţe nebudu pospíchat. Neuvěřím překotně, ţe já jsem ta ze všech vyvolená. Aţ se setkáme, nebudu si nic přát. Udělám prostě, co je v mých silách."

"Snad by bylo dobře, aby sem tak často nechodil. Aspoň mámě nepřipomínej, aby ho pozvala."

"Jako onehdy," pravila Elizabeth s provinilým úsměvem. "Ale nemyslete si, ţe sem stále dochází tak často. To kvůli vám byl tento týden tolikrát zván. Maminka má utkvělou představu, jak víte, ţe musí svým přátelům neustále předhazovat nějaké návštěvy. Ale váţně -

na mou čest se zkusím chovat tak, jak to povaţuji za nejmoudřejší: stačí vám to?"

Tetička ji ujistila, ţe ano. Elizabeth poděkovala za dobře míněnou radu a s tím se rozešly, vzácný příklad toho, ţe i v těchto

věcech je moţno poradit, aniţ to dotyčný rádci zazlívá.

Zakrátko po odjezdu Gardinerových a Jane přibyl do Hertfordshiru opět pan Collins, jelikoţ

se však usadil u Luca-sových, nezpůsobil tím paní Bennetové ţádné velké těţkosti. Jeho sňatek se rychle blíţil a ona se s ním touto dobou uţ smířila natolik, ţe jej pokládala za nevyhnutelný, ba dokonce několikrát nevraţivě prohlásila, ţe by "jim přála, aby spolu dokázali být šťastni". Ve čtvrtek měla být svatba a ve středu se přišla slečna Lucasová rozloučit; kdyţ se zvedla k odchodu, Elizabeth, v trapných rozpacích z matčina nevlídného, kyselého blahopřání a sama upřímně dojata, ji doprovázela z pokoje. Kdyţ spolu sešly dolů, pravila Charlotte:

"Věřím, ţe mi často napíšeš, Elizo."

"Na to se můţeš spolehnout."

"Chtěla bych tě poprosit ještě o něco. Přijela bys mě navštívit?"

"Doufám, ţe se uvidíme hodně často v Hertfordshiru."

"Myslím, ţe si ted pobudu delší čas v Kentu. Slib mi tedy, ţe přijedeš do Hunsfordu."

Elizabeth nemohla odmítnout, ačkoli ji taková návštěva vůbec nelákala.

"Otec a Maria se za mnou mají vypravit v březnu," dodala Charlotte. "Byla bych ráda, kdyby ses k nim připojila. Víš, Elizo, ţe mi budeš stejně vítaná jako oni."

I byla svatba: nevěsta se ţenichem odjeli hned z kostela do Kentu a kaţdý toho mnoho napovídal a vyslechl o oné události, jak to tak bývá. Přítelkyně se Elizabeth brzy ozvala a psaly si tak často a pravidelně jako jindy: aby však psaly stejně důvěrně, to uţ nebylo moţné.

Elizabeth se nad dopisy nemohla zbavit pocitu, ţe je veta po věrném přátelství, a třebaţe si umínila nezanedbávat písemný styk, dělala to spíš kvůli minulým neţ přítomným vztahům.

Zprvu všichni dychtivě očekávali Charlottiny dopisy, byli pochopitelně zvědaví, co bude psát o novém domově, zda se jí bude zamlouvat lady Catherine, odváţí-li se tvrdit, ţe je šťastna; kdyţ pak byly její dopisy předčítány, měla Elizabeth dojem, ţe se Charlotte o všem vyjadřuje přesně tak, jak se dalo předpokládat. Psala optimisticky, zdálo se, zeje obklopěna vším pohodlím, nezmiňovala se o ničem, co by nebyla mohla pochválit. Dům, zařízení, okolí, cesty

- všechno jí vyhovovalo a lady Catherine se k ní chovala, velmi přátelsky a blahovolně. Byl to páně Collinsův Hunsford a zámek Rosings v střízlivějším podání. Elizabeth pochopila, ţe musí počkat, aţ se tam sama vypraví, chce-li se dozvědět plnou pravdu.

Jane uţ napsala sestře z Londýna několik řádků, ţe šťastně dojeli, a Elizabeth doufala, ţe příští dopis uţ bude obsahovat nějakou zprávu o Bingleyových.

Netrpělivost, s jakou očekávala další dopis, byla po zásluze odměněna, jak uţ netrpělivost obvykle bývá. Jane strávila ve městě týden a Caroline se ještě neohlásila ani osobně, ani písemně. Vysvětlovala si to však tím, ţe se asi poslední dopis přítelkyni z Longbournu nešťastnou náhodou ztratil.

Tetinka má zítra cestu nikam poblíţ Grosvenor Street, psala dál. Vyuţiji tedy té příleţitosti a navštívím je.Napsala znovu, kdyţ zamýšlenou návštěvu vykonala a mluvila se slečnou Bingleyovou. Caroline mi připadala trochu nesvá, psala doslova, ale byla ráda, ţe mě vidí, a vyčítala mi, ţe jsem jí svůj příjezd neoznámila. Měla jsem tedy pravdu: můj poslední dopis nedostala. Vyptávala jsem se ovšem, co dělá její bratr. Daří se mu dobře, aleje tak zaneprázdněn u pana Darcyho, ţe ho ani příliš často nevidí. Zjistila jsem, ţe čekají slečnu Darcyovou k obědu. Byla bych ji ráda poznala. Nezdrţelajsem se dlouho, protoţe se Caroline a paní Hurstová někam chystaly. Jistě se tu brzy zastaví.

Elizabeth nad tím dopisem kroutila hlavou. Utvrdil ji v přesvědčení, ţe přítomnost sestry ve městě by mohl Bingley odhalit jen čirou náhodou.

Uběhly čtyři týdny, a Jane se s ním dosud nesetkala. Snaţila se namluvit sama sobě, ţe jí na tom nezáleţí, avšak nemohla si uţ zastírat nezájem slečny Bingleyové. čtrnáct dní byla kvůli ní kaţdé dopoledne doma a kaţdý večer si pro ni vymyslela novou omluvu; pak se konečně návštěvnice objevila, ale zdrţela se jen krátce a byla vůbec jako vyměněná, takţe Jane uţ

nemohla setrvat ve svém sebeklamu. Dopis, který při této příleţitosti napsala sestře, je dostatečným důkazem jejího rozpoloţení.

Má rozmilá Lízinko,

musím se Ti přiznat, ţe jsem byla hloupá, kdyţ jsem véřila v přátelství slečny Bingleyové, ale Ty se jisté nebudeš vítézoslavné naparovat svým bystrozrakem. Ačkoli Ti tedy události daly za pravdu, nesmíš mé, drahá sestřičko, pokládat za nepolepšitelnou, tvrdím-li i nadále, Ţe její chování opravňovalo stejné mou důvěru jako tvé podezírání. Nedovedu pochopit, proč vlastně usilovala o to, abychom se sblíţily, a kdyby se všechno opakovalo, vím, ţe bych se dala znovu ošálit. Caro-line mi oplatila návštěvu aţ včera, a za celou tu dobu se neozvala ani

lístečkem, ani řádečkem. Kdyţ se konečně objevila, bylo na ní znát, ţe ji to netěší; omluvila se zběţně, jen aby se neřeklo, ţe nepřišla dřív, nezmínila se ani slůvkem, ţe by mě ráda zase viděla, a byla po všech stránkách tak změněná, ţe jsem si po jejím odchodu umínila ji více nevyhledávat. Je to její vina, ale přesto ji lituji. Vyznamenávala mě svou pozorností zřejmě z nedobrého úmyslu; mohu právem říci, ţe jsme se spřátelily z jejího popudu. Lituji ji, neboť si musí být vědoma, ţe se zachovala nepěkně, a jsem přesvědčena, ţe to udělala jen ze starosti o bratra. Nechci se o tom rozepisovat: ty i já víme, ţe si dělá starosti zbytečně, nemůţe-li však jinak, pak to vysvětluje její chování ke mně; je po zásluze drahý jejímu srdci a veškeré její obavy o něj jsou přirozené a chvályhodné. Přesto mě udivuje, ţe ji tyto obavy dosud neopustily, neboi kdyby o mne aspoň trochu stál, byl by mě uţ dávno a dávno vyhledal. Jistě ví, ţe jsem v Londýně, ona mi to mezi řečí naznačila, a přitom, kdyţ ji poslouchám, mám takový dojem, jako by se snaţila sama sebe ubezpečit, ţe je okouzlen slečnou Darcyovou.

Nemohu se v tom vyznat. Kdybych se neobávala ukvapených závěrů, byla bych téměř v pokušení říct, ţe to ve mně vzbuzuje podezření z nějakého uskoku. Ale pokusím se zapudit všechny bolestné úvahy a budu myslet jen na to, z čeho se mohu radovat - z tvé příchylnosti a z velké dobroty drahého strýčka a tetičky. Napiš mi brzy. Slečna Bingleyová říkala něco o tom, ţe se uţ do Netherfieldu nevrátí, ţe dům pustí, ale netvrdila to s určitostí. Snad abychom se o tom raději nezmiňovaly. Jsem velmi ráda, ţe přišly tak dobré zprávy od přátel z Hunsfordu. Jen se k nim rozjed se sirem Williamem a s Marií. Jistě se Ti tam bude líbit.

Líbá Tě atd.

Elizabeth ten dopis zabolel, ale pak sejí vrátila dobrá nálada, kdyţ si uvědomila, ţe se Jane uţ

nedá klamat, aspoň

sestrou ne. Všechny naděje ohledně Bingleyho padly. Ani by si nepřála, aby se začal sestře opět dvořit. Čím déle o tom uvaţovala, tím horší mínění nabývala o jeho charakteru; a za trest mu přála, aby se skutečně brzy oţenil se sestrou pana Darcyho, protoţe by to tak bylo i pro Jane nejlepší a protoţe by podle líčení pana Wickhama musel brzy z hloubi duše litovat, čeho se vzdal.

Zároveň připomněla i paní Gardinerová Elizabeth její slib ohledně tohoto pána a dotazovala se, co je nového, a Elizabeth pro ni měla zprávy, které se zamlouvaly spíše tetičce neţ jí. Jeho zjevný zájem ochladí, uţ sejí nedvořil, točil se kolem jiné. Elizabeth to neušlo, ale pozorovala a popisovala to bez velkého utrpení. Hloub do srdce sejí nezapsal a její marnivosti stačilo vědomí, ţe by ona bývala jeho vyvolená, kdyby to byly majetkové poměry dovolily.

Uplatňoval nyní svůj šarm na mladé dámě, jeţ ho okouzlila především nedávno získanými deseti tisíci librami; avšak Elizabeth, v tomto případě snad méně jasnozřivá, neţ kdyţ šlo o Charlottu, ho nezatratila kvůli jeho touze po nezávislosti. Ba právě naopak, připadalo jí to jako nejpřirozenější věc na světě, a jelikoţ mohla předpokládat, ţe ho to stálo jisté úsilí, neţ

sejí dokázal vzdát, byla ochotna uznat, ţe jednal moudře a v zájmu jich obou, a upřímně mu přála, aby došel štěstí.

Všechno také zcela otevřeně sdělila paní Gardinerové a po vylíčení okolností připsala do dopisu: Jsem si ted jista, drahá tetinko, ţe jsem ho doopravdy nemilovala, neboť kdybych byla poznala ten čistý a povznášející cit, musela bych si nyní hnusit i jeho jméno a přát mu jen to nejhorší. Avšak já nejen vzpomínám na něho v dobrém, ale dokonce ani nic nevyčítám slečně Kingové. Vůbec kní necítím nenávist a dokáţu uznat, ţe to můţe být velmi slušné děvče.

Láska v tom nehraje roli. Má opatrnost přinesla ovoce, a třebaţe bych jako zoufalá zhrzená milenka získala v očích svých známých na zajímavosti, nelituji toho, Ţe na sebe

neupozorním. Za proslulost se někdy musí zaplatit příliš vysoká cena. Kitty a Lydia si berou jeho zradu mnohem víc k srdci neţ já. Jsou mladé a světa neznalé a neobjevily ještě zdrcující skutečnost, Ţefešáci musí mít právě tak z čeho ţít jako obyčejní muţští.

Bez větších vzrušení, neţ byla tato, a bez zajímavějších rozptýlení neţ procházky do Merytonu - někdy blátivé, jindy mrazivé - uběhl v Longbournu leden a únor. Březen přichystal Elizabeth návštěvu v Hunsfordu. Zprvu vlastně ani nechtěla jet, ale shledala, ţe Charlotte na tom nápadu lpí, a postupně se i jí začal jevit lákavější a přijatelnější. Odloučení podnítilo touhu vidět opět Charlottu a zmírnilo její averzi vůči panu Collinsovi. Celý záměr měl půvab neotřelosti, nadto doma vzhledem k pošetilé matce a málo druţným sestrám nebylo všechno ideální, a tak byla změna vítána uţ sama o sobě. Cestou se také bude moci stavit u Jane a zkrátka a dobře, kdyţ se přiblíţila doba odjezdu, byla by jej velmi nerada odkládala.

Nenaskytly se však ţádné překáţky a pouť probíhala podle původního Charlottina návrhu.

Elizabeth se přidruţila k siru Williamovi a jeho druhé dceři. Cestovní program se zavčas vylepšil jedním přenocováním v Londýně, takţe mu teď k dokonalosti uţ nechybělo nic.

Jedinou stinnou stránkou bylo rozloučení s otcem, který ji bude jistě postrádat; vţdyť byl nakonec tak smutný, zeji poţádal, aby mu psala, a dokonce jí téměř slíbil, zejí také odepíše. S

panem Wickhamem se rozloučili jako přátelé - on ještě o poznání vřeleji. Jeho nynější námluvy mu nevymazaly z paměti, ţe Elizabeth byla první dívka, která ho zaujala a vzrušila, která vyslechla jeho příběh a politovala ho, které se dvořil; při loučení jí přál šťastnou cestu, připomněl jí, co asi můţe očekávat od lady Catherine de Bourghové, a vyjádřil naději, ţe se v názoru na ni - jakoţ i v názoru na kohokoli jiného - vţdy a všude shodnou, a projevoval o ni přitom takovou starostlivost a zájem, ţe se k němu cítila navţdy poutána hlubokými sympatiemi a opouštěla ho v přesvědčení, ţe ať svobodný, ať ţenatý, vţdycky to pro ni bude člověk navýsost milý a příjemný.

Nazítří se neocitla ve společnosti, která by ho byla nějak zastínila. Sir William Lucas ani jeho dcera Maria, dobro-srdečná, ale po otci nepříliš bystrá, nemluvili o ničem, co by stálo za pozornost, a Elizabeth jim naslouchala asi s takovým potěšením jako skřípotu kočárových per. Milovala komické figurky, ale sira Williama znala uţ příliš dlouho. Nemohl jí sdělit nic o svém povýšení do Šlechtického stavu ani o svém přijetí u dvora, co by uţ nebyla slyšela, a jeho galantnosti byly stejně otřepané jako jeho informace.

Do Londýna to bylo pouhých čtyřiadvacet mil a vyjeli brzy, aby tam byli před polednem.

Kdyţ předjeli před dům Gardi-nerových, stála Jane v salónu u okna a vyhlíţela je, a jak vkročili do chodby, uţ je tam vítala. Elizabeth šiji pátravě prohlíţela a s potěšením viděla, ţe vypadá stejně zdravě a půvabně jako vţdy. Nahoře na schodech stál houf chlapečků a holčiček, kteří se tolik těšili na sestřenku, ţe nevydrţeli čekat v salóně, ale jelikoţ ji delší dobu neviděli, styděli se jí běţet naproti. Všude vládla radost a pohoda. Celý den ubíhal velmi příjemně : zprvu v ruchu nákupů, večer v divadle.

Tam Elizabeth záměrně zaujala místo vedle tetičky. Nejprve se rozhovořily o sestře; zarmoutilo ji, třebas nepřekvapilo, kdyţ se při podrobném vyptávání dozvěděla, ţe Jane se sice všemoţně snaţí být dobré mysli, ale přesto občas propadá smutku. Lze však předpokládat, ţe sejí to zanedlouho podaří překonat docela. Paní Gardinerovájí rovněţ

podrobně vylíčila návštěvu slečny Bingleyové v Gracechurch Street a opakovala jí různé rozhovory s Jane během té doby, z nichţ vysvítalo, ţe s ní sestra sama přerušila styky.

Paní Gardinerová si rovněţ dobírala Elizabeth pro Wickha-movu zradu a blahopřála jí, ţe to tak srdnatě snáší.

"Ale co je to zač, ta slečna Kingová, milá Elizabeth?" dodala. "Nerada bych si o našem příteli myslela, ţe je pro-spěchář."

"Prosím vás, drahá tetinko, jaký je rozdíl mezi prospěchář-stvím a obezřetností při vstupu do manţelství? Kde končí uváţlivost a kde začíná ziskuchtivost? O vánocích jste se obávala, aby si nechtěl vzít mě, protoţe by to nebylo moudré, a teď, kdyţ se snaţí získat děvče, které má pouhých deset tisíc, uvaţujete, jestli není prospěchář."

"Jen mi pověz, jaká je ta slečna Kingová, a já uţ si o tom utvořím svůj názor."

"Je to velmi slušné děvče, pokud vím. Neslyšela jsem o ní nikdy nic špatného."

"Avšak on si jí ani nevšiml, dokud po dědečkově smrti nezdědila peníze."

"Ne - a proč také? Kdyţ nesměl dobýt mého srdce, protoţe nemám věno, z jakého důvodu by se byl ucházel o děvče stejně chudé, které se mu nelíbilo?"

"Připadá mi to beztaktní, začít sejí dvořit tak brzy po tom, co to vešlo ve známost."'

"Muţ v tíţivé situaci nemá čas na všechny obřadnosti, které ostatní zachovávají. Kdyţ to nevadí jí, proč by to mělo vadit nám?"

"Ţe to nevadí jí, to jeho neomlouvá. Ukazuje to jen, ţe sejí něčeho nedostává - rozumu nebo citu."

"Nu dobrá," prohlásila Elizabeth, "jak si přejete. On je tedy zištný a ona pošetilá."

"Ne, Lízinko, takhle si to nepřeji. Nerada bych si myslela něco špatného o mladíkovi, který ţil tak dlouho v Derbyshiru, chápeš."

" Ach, je-li tohle jediný důvod, pak se přiznám, ţe mám moc špatné mínění o derbyshirských mladých pánech, a jejich důvěrní přátelé z Hertfordshiru nejsou o mnoho lepší. Mám jich aţ

po krk. Chválabohu, kam zítra přijedu, tam se pán domu nemůţe chlubit ani jednou dobrou vlastností, neumí se chovat, hlavu má dutou, nic po něm není. Vlastnějen hlupáci stojí za to, abychom se s nimi stýkali."

"Dej si pozor, Lízinko, takové řeči by tě mohly usvědčit ze zklamání."

Neţ se po představení odloučily, zaţila radostné překvapení, neboťji tetička pozvala, aby strýce a ji doprovázela v létě na cestách, které hodlali podniknout pro své potěšení.

"Nejsme ještě zcela rozhodnuti, jak daleko dojedeme, ale snad aţ ke skotským jezerům,"

pravila paní Gardinerová.

Ţádným jiným návrhem nemohla padnout Elizabeth více do noty; přijala pozvání na místě a vděčně. "Milovaná tetičko," zvolala nadšeně, "jak jsem blaţená a přešťastná! Nalila jste mi

novou krev do ţil, dodala jste mi chuti do ţivota. Sbohem, zklamání a smutku! Co jsou muţi ve srovnání

se skalami a horami? Ach, jak dlouho budeme na cestě! A aţ se konečně vrátíme, nepřijedeme jako ostatní cestovatelé, kteří si vůbec nic nepamatují. Budeme vědět, kde jsme jezdili, budeme vyprávět, co jsme viděli. Jezera, hory a řeky se nám ve vzpomínkách nepopletou, a aţ

se pokusíme popsat nějakou scenérii, nezačneme tím, ţe se pohádáme, kde to vlastně je. Ať jsou první výlevy našich dojmů méně nesnesitelné neţ u většiny cestovatelů!"

S čímkoli se druhý den na své pouti setkali, všechno připadalo Elizabeth nové a zajímavé; měla výbornou náladu, neboť se přesvědčila na vlastní oči, ţe sestra dobře vypadá, přestala se tedy obávat o její zdraví, a zamýšlená cesta na sever jí byla trvalým zdrojem radosti.

Jakmile zahnuli ze silnice na odbočku k Hunsfordu, vyhlíţeli faru a očekávali ji za kaţdým zákrutem. Cesta byla z jedné strany ohraničena plotem rosingského parku. Elizabeth se usmála, kdyţ si vzpomněla, co všechno uţ slyšela o tamním panstvu.

Konečně faru poznali: zahrada svaţující se k cestě, v zahradě stavení, zelené kůly a ţivý plot -

všechno nasvědčovalo tomu, ţe budou co nevidět na místě. Pan Collins s Charlottou se objevili ve dveřích, povoz zastavil před nízkými vrátky, od nichţ vedla nedlouhá, štěrkem vysypaná cestička k domu. Honem vystoupili z kočáru a octli se na ní za všeobecné radosti ze shledání, úsměvů a úklon. Paní Collinsová přítelkyni vřele uvítala a Elizabeth byla čím dál tím raději, ţe se za ní vypravila, kdyţ viděla, jakou jí její návštěva způsobila radost. Postřehla okamţitě, ţe bratránek nezměnil ani v manţelství své způsoby: byl stále tak škrobeně přezdvořilý a zdrţel ji pár minut u vrátek, neţ sejí vyptal a vyslechl, jak se daří její rodině.

Pak uţ je bez dalších okolků - krom upozornění, jak je vchod hezky upraven - uvedl do stavení, a jakmile vstoupili do salónu, přivítal je s okázalou strojeností podruhé ve svém skromném obydlí a jako ozvěna opakoval po své ţeně všechny nabídky občerstvení.

Elizabeth byla připravena, ţe ho spatří na vrcholku slávy, a kdyţ jim předváděl rozlehlé místnosti, zařízení a nábytek, nemohla se zbýt dojmu, ţe se obrací především na ni, jako by si přál, aby pochopila, co ztratila svým odmítnutím. Ačkoli to tu všechno vypadalo útulně a pohodlně, přesto se mu nemohla zavděčit ani jediným kajícným povzdechem, a spíš hleděla s údivem, jak se její přítelkyně můţe tvářit vesele vedle takového partnera. Kdyţ pan Collins pronesl nějakou moudrost, která mohla být jeho ţeně trapná, bezděčně ji vyhledávala pohledem. Tu a tam postřehla lehký ruměnec, ale většinou Charlotte moudře dělala, ţe neslyší. Nejprve zůstali sedět v salóně, dokud se dost nenaobdivovali kaţdičkému kusu zařízení, od vitríny aţ po mříţ u krbu, načeţ vylíčili celou cestu a všechno, co se zběhlo v Londýně, a pak je pan Collins vyzval, aby se prošli po zahradě, velké a pěkně upravené, o jejíţ vzhled sám pečoval. Zahradničení bylo jednou z jeho nejpřijatelnějších zálib a Elizabeth oceňovala Charlottino sebeovládání, kdyţ vykládala, ţe je to činnost zdraví prospěšná a ţe ho v ní všemoţně podporuje. Vodil je po cestičkách sem i tam, sotva jim dovolil popadnout dech, aby mohli chválit tak, jak očekával, a předkládal jim kaţdý pohled s tak podrobnými komentáři, ţe se všechna krása vytratila. Vypočítával pole v různých směrech, věděl, kolik je stromů i v nejvzdálenějším hájku. Leč ze všech krás, jimiţ se mohla chlubit jeho zahrada, ba i širé okolí a celé království, nic se nevyrovnalo pohledu na Rosings, který se otvíral mezi stromy na kraji parku přímo proti faře. Byla to krásná nová budova, půvabně zasazená do svaţujícího se terénu.

Pan Collins je hodlal vést ze zahrady kolem svých dvou luk, ale dámy neměly střevíčky vhodné do jinovatky, a proto se vrátily, a jeho doprovázel dál pouze sir William. Charlotte zatím prováděla sestru a přítelkyni po domě a byla asi ráda, ţe má moţnost jim ho ukázat bez manţelova přispění. Nebyl velký, ale dobře stavěný a pohodlný, všechno bylo zařízeno útulně a příhodně, coţ Elizabeth povaţovala výlučně za Charlottinu zásluhu. Jakmile se z obrazu vytratil pan Collins,

bylo tu skutečně nadmíru příjemné prostředí a podle toho, s jakým neskrývaným potěšením se tu Charlotte pohybovala, vycítila Elizabeth, ţe se vytrácí často.

Byla uţ zpravena, ţe lady Catherine dosud dlí na venkově. Přišla na to řeč opět u večeře, kdy se k ní pan Collins přitočil se slovy:

"Ano, slečno Elizabeth, budete mít tu čest spatřit lady Catherine tuto neděli v kostele, a nemusím ani zdůrazňovat, ţe si vás zcela podmaní. Je vlídnost a blahosklonnost sama a nepochybně po bohosluţbě poctí i vás svou pozorností. Snad se nezmýlím, kdyţ řeknu, ţe všechna pozvání, jimiţ nás poctí během vašeho pobytu u nás, budou zahrnovat i vás a švegruši Marii. Vyznamenává drahou Charlottu svou přízní. Večeří-váme v Rosingsu dvakrát týdně a nikdy nám nedovolí odebrat se domů pěšky. Pravidelně se vracíváme v jejím kočáru, lépe řečeno v jednom z jejích kočárů, neboť jich vlastní několik."

"Lady Catherine je skutečně velmi úctyhodná a rozumná dáma," dodala Charlotte, "a ke svým sousedům nanejvýš pozorná."

"Máte svatou pravdu, má drahá, to říkám také. Ona je z těch vzácných ţen, které člověk ani nemůţe dost ctít."

V průběhu večera hovořili hlavně o tom, co je nového v Hertfordshiru, vyprávěli si znovu, co si uţ sdělili v dopisech, a kdyţ se rozešli a Elizabeth se octla o samotě ve svém pokoji, obírala se úvahami, do jaké míry je Charlotte spokojená, snaţila se pochopit, jakými prostředky ovlivňuje a kde sebere tu sílu snášet svého manţela, a musela uznat, ţe to všechno dělá obdivuhodně. Snaţila se rovněţ odhadnout, jak bude její návštěva probíhat, zda bude klidný průběh všedních dní často přerušován nevítanými zásahy pana Collinse a radovánkami s rosingským panstvem. Ţivá obrazotvornost jí to všechno brzy vykreslila.

Nazítří se právě ve svém pokoji vypravovala na procházku, kdyţ tu zničehonic zaslechla randál, jako by v domácnosti náhle propuklo zemětřesení; zpozorněla a po chvilce slyšela, ţe někdo letí po schodech a hlasitěji volá. Otevřela dveře a na odpočívadle se srazila s Marií, která rozčilením sotva dechu popadajíc ze sebe vyrazila:

"Jemináčku, Elizo, proboha tě prosím, utíkej dolů do jídelny, to něco uvidíš. Neřeknu ti co.

Pospěš si, rychle!"

Marně Elizabeth vyzvídala: Maria jí nechtěla nic prozradit, a tak utíkaly do jídelny, odkud vedla okna na zahradu, aby spatřily ten div divoucí, a sice faetón před vrátky a dvě dámy v něm.

"A to je všechno?" zvolala Elizabeth. "Já čekala, ţe nejmíň vepři vnikli do zahrady, a ona je tu jen lady Catherine s dcerou!"

"Kdepak, děvenko!" zhrozila se Maria jejího omylu, "to není lady Catherine. Ta starší je paní Jenkinsová, co u nich ţije, a ta druhá je slečna de Bourghová. Jen se na ni podívej! Taková nepatrná osůbka. Kdo by si to byl pomyslel, ţe můţe být tak malá a hubená!"

"To je od ní bezohledné, ţe zdrţuje Charlottu v tomhle větru venku. Pročpak nejde dál?"

"Ona Charlotte povídala, ţe se to stane jen málokdy. Kdyţ slečna de Bourghová zajde dovnitř, je to u ní důkaz zcela mimořádné přízně."

"Zamlouvá se mi," prohlásila Elizabeth, která si na něco vzpomněla. "Vypadá stonavá a hádavá. Ano, ta se k němu bude hodit. To bude pro něj ta pravá."

Pan Collins i Charlotte stáli oba u vrátek a bavili se s dámami ; sir William trčel v domovních dveřích, zcela překonán vznešeností před sebou, ukláněl se, jakmile slečna de Bourghová ráčila pohlédnout směrem k němu, kteráţto scéna Elizabeth náramně bavila.

Konečně si všechno pověděli, dámy odjely, ostatní se vrátili do domu. Jakmile pan Collins zahlédl obě děvčata, hned se jim jal blahopřát k jejich šťastnému údělu, coţ Charlotte vysvětlila oznámením, ţe jsou všichni pozváni nazítří do Rosingsu na oběd.

Tímto pozváním byl triumf páně Collinsův dovršen. Nic mu nemohlo přijít více vhod neţ

moţnost předvést ohromeným hostům vznešenost své paní a ukázat jim, jak si váţí jeho i jeho choti; a ţe mu k tomu dala příleţitost nečekaně brzy, to pokládal za takový dů-kaz její blahovůle, ţe pro to ani nenalézal dost obdivuhodných slov.

"Přiznávám se," pravil, "ţe by mě bylo vůbec nepřekvapilo, kdyby nás byla Její Jasnost pozvala v neděli na čaj a kdybychom byli směli strávit ten večer na rosingském zámku. Znám její dobrotu a tušil jsem tedy, ţe k něčemu takovému dojde. Avšak kdo by byl čekal takovouto pozornost? Kdo by si byl pomyslel, ţe nás pozve na oběd bezprostředně po vašem příjezdu a ţe to pozvání bude platit celé společnosti!"

"Mne tato okolnost tolik nepřekvapuje," odvětil sir William, "neboť jsem díky svému postavení měl uţ v ţivotě moţnost mnohokrát poznat mravy opravdové šlechty. U dvora nejsou případy takových vybraných způsobů nijak neobvyklé."Nazítří se nehovořilo o ničem jiném - aspoň během dopoledne - neţ o jejich návštěvě na zámku. Pan Collins je pečlivě poučoval, co je čeká, aby je pohled na nádherné sály, houfy sluţebnictva a vzácné pokrmy nevyvedl docela z míry.

Kdyţ se dámy odcházely upravit, pravil Elizabeth: "Nedělejte si starosti o svůj zevnějšek, drahá sestřenko, lady Catherine od nás vů-bec nevyţaduje, abychom chodili tak elegantně oblečeni, jak přísluší jí a její dceři. Radil bych vám, abyste si na sebe vzala prostě to, co máte nejlepšího - více není třeba. Lady Catherine si o vás nepomyslí nic špatného, přijdete-li v prostém úboru. Přeje si, aby jistý stavovský odstup zůstával zachován."

Zatímco se strojily, přiběhl dvakrát nebo třikrát k jednotlivým dveřím, vybízel je, aby si pospíšily, neboť lady Catherine nerada na někoho s obědem čeká. Tak velkolepý obraz Její Jasnosti a zámeckého ţivota docela vyděsil Marii Lucasovou, která nebyla zvyklá se pohybovat ve vznešené společnosti, takţe očekávala svůj výstup na Rosingsu s nemenší trémou neţ její otec své představení u královského dvora.

Počasí jim přálo, a tak se jim šlo tu půl míli přes park velmi příjemně. Kaţdý park má něco do sebe a vţdycky je nač se dívat; i Elizabeth se tu leccos líbilo, třebaţe nedokázala upadnout do takového vytrţení, jaké pan Collins nad tímto výjevem předpokládal, a sotva na ni příliš zapůsobilo, kdyţ se jal počítat okna v předním traktu a vyčíslil, co dal sir Lewis de Bourgh za sklenářské práce.

Jak stoupali po schodech do haly, zmocňovala se Marie čím dál tím větší panika a ani sir William nevypadal docela klidně. Elizabeth neztrácela odvahu. Neslyšela, ţe by lady Catherine vynikala tak geniálními schopnostmi nebo zázračnými ctnostmi, aby ji to vyvedlo z míry, a pouhé vznešenosti, zaloţené na penězích a urozeném původu, se troufala postavit bez zachvění.

Ze vstupní haly, kde je pan Collins s uchváceným výrazem upozornil na velkolepý prostor a dokončené ornamenty, je slouţící doprovodili předpokojem do salónu, kde dlela lady Catherine, její dcera a paní Jenkinsová. Její Jasnost ráčila vstát, aby je přivítala, a jelikoţ se paní Collinsová dohodla s manţelem, ţe hosty představí sama, odehrálo se to přijatelným způsobem, bez omlouvání a děkování, které by on byl pokládal za nezbytné.

Sir William pobýval sice uţ na královském dvoře, ale vznešenost, jeţ ho obklopovala, ho tak dokonale ohromila, ţe se sotva odváţil hluboce uklonit a pak mlčky přijal místo; jeho dcera, strachy polomrtvá, usedla na krajíček ţidle a nevěděla, co s očima. Elizabeth zjistila, ţe ji tento výjev nevyvedl z míry, takţe mohla klidně pozorovat tři dámy před sebou. Lady Catherine byla vysoká, statná paní s výraznými rysy, které kdysi mohly mít svůj půvab.

Neoplývala přívětivostí, ani neuvítala hosty tak, ţe by zapomněli na své podřadné postavení.

Její vznešenost se nevyznačovala ledovým mlčením, ale cokoli řekla, to bylo proneseno tak autoritativním tónem a s takovým vědomím vlastní důleţitosti, ţe si Elizabeth okamţitě vzpomněla na pana Wickhama, a z toho, co za ten

den zaţila, usoudila, zeje lady Catherine přesně taková, jak on ji líčil.

Jakmile si prohlédla matku, jejíţ tvář jí hned připomněla něco z Darcyho, zahleděla se na dceru a uţasla téměř stejně jako Maria, zeje tak malá a hubená. Ani postavou, ani tváří nebyla po matce. Slečna de Bourghová vypadala pobledle a nezdravě, její tvář nebyla ošklivá, ale docela bezvýrazná; téměř nemluvila, jen tu a tam něco zašeptala paní Jenkinsové, která se nevyznačovala ničím zvláštním a věnovala veškerou svou pozornost slečniným slovům a nařizování stínítka, aby jí nešlo světlo do očí.

Lady Catherine jim dopřála několik minut posezení, pak je odeslala k jednomu oknu, aby se mohli obdivovat výhledu, přičemţ je pan Collins v roli průvodce zvlášť upozorňoval na všechny krásy a lady Catherine jim laskavě sdělila, ţe aţ v létě bude ten pohled skutečně stát za to.

Oběd byl opravdu bohatý, podávalo ho tolik slouţících a měl tolik chodů, kolik jim pan Collins sliboval, a jak rovněţ předpokládal, usadila ho Její Jasnost proti sobě na opačném konci stolu a on se tam tvářil, jako by mu uţ ţivot nemohl poskytnout vzácnější dary.

Porcoval maso, jedl a velebil pohotově a z hloubi duše, kaţdý chod pochválil nejprve on a pak sir William, jenţ se uţ vzpamatoval natolik, ţe dokázal opakovat všechno po svém zeťovi, aţ

se Elizabeth divila, jak to lady Catherine snese. Ale lady Catherine se svým bezmezným obdivem zřejmě zavděčili, usmívala se milostivě, a zvláště tehdy, kdyţ říkali, ţe některý pokrm ještě nikdy nejedli. Společnost se příliš neoddávala konverzaci. Elizabeth byla hotova

se rozhovořit, jakmile by se k tomu naskytla příleţitost, ale seděla mezi Charlottou a slečnou de Bourghovou - jedna byla zaneprázdněna posloucháním lady Catherine a slečna de Bourghová na ni za celý oběd ani slůvko nepromluvila. Paní Jenkinsová se hlavně zaměstnávala pozorováním, jak málo slečna de Bourghová jí, nutila ji ochutnat to či ono a vyjadřovala starost, není-li indisponována. Maria by se nebyla odváţila špitnout ani za ţivý svět a pánové pouze jedli a chválili.

Kdyţ se dámy vrátily do salónu, nezbývalo jim nic jiného neţ naslouchat lady Catherine, která se neodmlčela ani na

okamţik, dokud nebyla podávána káva; pronášela své názory způsobem, z něhoţ vysvítalo, ţe není zvyklá, aby jí kdokoli v čemkoli odporoval. Vyptávala se Charlotty nezastřeně a do všech podrobností na její domácnost, dávala jí četné rady, jak si počínat a jak má vypadat ţivot tak malé rodiny jako její, poučila ji o chovu dobytka i drůbeţe. Elizabeth shledala, ţe ţádná maličkost není pod úrovní zájmu této dámy velkého světa, jen kdyţ jí poskytne příleţitost poroučet druhým. Během rozhovoru s paní Collinsovou se obracela s četnými dotazy i na Marii a Elizabeth, ale především na Elizabeth, o jejíţ rodině toho věděla nejméně a která jí, jak sdělila paní Col-linsové, připadala jako velmi jemná a půvabná dívka. Vyptala se jí v průběhu večera, kolik má sester, jsou-li mladší nebo starší, zda jsou všechny hezké, jakého se jim dostalo vzdělání, co má její otec za kočár a jak se jmenovala matka za svobodna. Elizabeth měla její otázky za velmi netaktní, ale odpovídala s chladným klidem.

Lady Catherine poté poznamenala:

"Panství vašeho pana otce má zdědit pan Collins, pokud vím. Kvůli vám," obrátila se na Charlottu, "jsem tomu ráda, ale jinak nevidím důvod, proč by dcery neměly dědit. V rodině sira Lewise de Bourgha proti tomu nebyly námitky. Umíte hrát a zpívat, slečno Bennetová?"

"Ano," trochu."

"Vskutku? Pak nás jistě oblaţíte - tedy, aţ se to bude hodit. Máme tu prvotřídní nástroj, určitě lepší neţ - Jednou jej vyzkoušíte. Umějí i vaše sestry hrát a zpívat?"

"Jedna ano."

"Proč se nenaučily všechny? Měly se tomu naučit. Slečny Webbsovy umějí všechny hrát a jejich otec není tak zámoţný jako váš. Umíte kreslit?"

"Ne, vůbec ne."

"Coţe, a vaše sestry?"

"Ani jedna."

"To je zvláštní. Zřejmě jste k tomu neměly příleţitost. Paní matka s vámi měla jezdit na jaře do Londýna a tam vás nechat učit."

"Matinka by to byla jistě ráda učinila, ale můj otec Londýn nesnáší."

"Máte ještě vychovatelku?"

"Nikdy jsme ţádnou neměly."

"Neměly jste vychovatelku! Jak je to moţné? Vychovávat doma pět dcer bez vychovatelky!

To jsem ještě neslyšela. Paní matka musela dřít jako otrokyně, neţ vás všechny vzdělala."

Elizabeth sotva dokázala potlačit úsměv, kdyţ ji ujišťovala, ţe tomu tak nebylo.

"Kdo vás tedy učil? Kdo se o vás staral? Vaše výchova musela být zanedbána, kdyţ jste neměly vychovatelku."

"Snad ano, ve srovnání s jinými rodinami, avšak ty z nás, které měly do učení chuť, nepostrádaly moţnosti. Byly jsme vedeny k tomu, abychom četly, a domácí učitelé nám dávali hodiny, jak bylo třeba. Ty, kterým se do učení nechtělo, nemusely dělat nic."

"Ano, jistě, ale tomu by byla právě vychovatelka zabránila, a kdybych byla znala vaši paní matku, byla bych jí důrazně poradila, aby šiji vzala. Říkávám odjakţiva, ţe nikdo nedosáhne vzdělání bez pravidelného a dlouhodobého vyučování, a na to je nejlepší vychovatelka. Je obdivuhodné, kolika rodinám jsem já uţ v této věci vypomohla. Těší mě, kdyţ mohu některou slečnu dobře umístit, čtyři neteře paní Jenkinsové mají mou zásluhou skvělá místa a tuhle nedávno jsem zase doporučila jednu slečnu, o níţ jsem se doslechla pouhou náhodou, a ta rodina je jí nadšena. Říkala jsem vám uţ, paní Collinsová, ţe mě včera navštívila lady Metcalfová, aby mi poděkovala? Slečna Popova prý je poklad. ,Našla jste mi hotový poklad, lady Catherine,' povídala. Chodí uţ vaše mladší sestry do společnosti, slečno Bennetová?"

"Ano, lady Catherine, všechny."

"Všechny! - Jakţe, všech pět najednou? To je divné. A vy jste druhorozená. - Mladší chodí do společnosti, neţ se starší vdají! - Vaše mladší sestry musí být přece velmi mladičké."

"Ano, nejmladší není ještě šestnáct. Taje skutečně asi příliš mladá na společenský ţivot. Ale já si myslím, ţe by to bylo vůči mladším sestrám nespravedlivé, kdyby jim měly být odepřeny zábavy a radovánky jen proto, ţe starší nemají

moţnost nebo chuť honem se vdávat. Ta poslední má přece stejné právo uţívat mládí jako ta první. A aby se jí v tom zabraňovalo jen z takového důvodu! To by sotva prospělo sesterským vztahům a ušlechtilým citům."

"Poslyšte," pravila Její Jasnost, "vy máte ale velmi vyhraněné názory na tak mladou dívku.

Kolikpak je vám?"

"Vzhledem k tomu, ţe má tři dospělé mladší sestry, můţe Vaše Jasnost stěţí očekávat, ţe bych se k tomu doznala."

Na lady Catherine byl znát úţas, ţe se jí nedostalo přímé odpovědi, a Elizabeth měla dojem, zeje první osoba, která se kdy odváţila uchýlit k ţertu před její urozenou beztaktností.

"Určitě vám není přes dvacet, takţe svůj věk nemusíte tajit."

"Bude mi jedenadvacet."

Přidruţili se k nim opět pánové a po čaji došlo na karetní stolky. Lady Catherine, sir William a manţelé Collinsovi zasedli k partii quadrilly, a jelikoţ slečna de Bourghová dostala chuť zahrát si cassino, měly obě dívky tu čest, ţe pomohly paní Jenkinsové doplnit počet hráčů.

Byla to zcela absolutně a dokonale nudná partie. Sotva padlo slovo, které by se netýkalo hry, ledaţe paní Jenkinsová vyjádřila obavy, aby slečně de Bourghové nebylo zima nebo horko, aby světlo nebylo příliš prudké nebo tlumené. Mnohem více se toho dělo u sousedního stolu.

Většinou bylo slyšet lady Catherine i- vytýkala svým třem partnerům chyby nebojím líčila nějakou veselou příhodu, kterou zaţila. Pan Collins byl zaneprázdněn přitakáváním ke všemu, co Její Jasnost řekla, děkoval za kaţdou dobrou kartu a omlouval se, kdyţ se mu zdálo, ţe těch dobrých karet dostal aţ moc. Sir William toho mnoho nenapovídal. Ukládal si do paměti ţertovné historky a vznešená jména.

Kdyţ si lady Catherine a její dcera po libosti zahrály, zvedli se všichni od stolků, paní Collinsové byl nabídnut kočár, coţ vděčně přijala, a sluha pro něj okamţitě odspěchal.

Společnost se shromáţdila u krbu, aby vyslechla, jaké počasí určila lady Catherine na zítřek.

Od tohoto zdroje poučení je odehnal příjezd kočáru; za četných projevů díků páně Collinsových a za neméně četných úklon sira Williama se rozloučili.

Jakmile se dal kočár do pohybu, uţ se vyptával bratránek Elizabeth, co tedy říká Rosingsu, a kvůli Charlottě se vyslovila o návštěvě příznivěji, neţ odpovídalo pravdě. Avšak její chvála, se sebezapřením pronesená, pana Collinse vůbec neuspokojila, a tak se musel ujmout velebení Její Jasnosti sám.

Sir William se zdrţel v Hunsfordu pouze týden, ale to stačilo, aby odjíţděl přesvědčen, ţe jeho dcera udělala skvělou partii a ţe takový manţel a takoví sousedé se hned tak nenajdou.

Dokud tu měl pan Collins sira Williama, trávil kaţdé dopoledne s ním, vozil ho na projíţďky ve dvoukolce, aby ho obeznámil s okolím, ale po jeho odjezdu se ţivot v rodině vrátil do všedních kolejí. K Elizabethině úlevě tato změna neznamenala, ţe by dlela častěji v bratránkově společnosti, neboť věnoval většinu času od snídaně do večeře práci na zahradě nebo četbě a psaní ve své pracovně, která měla okna na cestu před domem. Dámy vysedávaly v zadní místnosti. Elizabeth zprvu udivovalo, ţe Charlottě nedává přednost velkému salónu, neboť byl prostornější i pěkněji zařízený, ale brzy pochopila, ţe přítelkyně k tomu má moc dobré důvody, neboť pan Collins by se byl zdrţoval mnohem méně ve svém pokoji, kdyby si byly zvolily přitaţlivější prostředí, a velebila Char-lottu, jak to moudře zařídila.

Z tohoto salónku neviděly na cestu a vděčily jen panu Collinsovi za zprávy, které povozy projely kolem a hlavně kolikrát byl mezi nimi lehký kočárek slečny de Bourghové, coţ jim nikdy neopomněl hlásit, ač se to stávalo téměř denně. Dost často zastavila před farou a bavila se pár minut s Char-lottou, třebaţe se málokdy dala přemluvit, aby šla dál.

Sotva kdy uplynul den, aby pan Collins nezaběhl na Ro-sings, a zhusta povaţovala jeho choť za nutné, aby jej doprovázela; dokud si Elizabeth neuvědomila, ţe na panství lady Catherine by se našla ještě jiná teplá místečka, nechápala,

proč jí obětují tolik času. Občas je i Její Jasnost poctila návštěvou a při této příleţitosti jí neušlo ani to nejmenší, co se odehrávalo v místnosti. Prozkoumala, čím se zabývají, prohlédla si jejich ruční práce a poradila jim, aby to dělaly jinak, pohaněla rozmístění nábytku, nachytala sluţku, jak lelkuje, a přijala-li nějaké občerstvení, pak zřejmě jen proto, aby se ujistila, ţe paní Collinsová kupuje příliš velké kusy masa pro tak málo lidí.

Elizabeth brzy postřehla, ţe tato vznešená dáma sice nemá na starosti veřejné blaho v celém hrabství, nicméně ţe suverénně kraluje ve své farnosti, kde ji o kaţdé sebenepatrnější těţkosti informuje pan Collins: a kdykoli dal některý chalup-nik najevo přílišné kverulantství, nespokojenost nebo chudobu, vplula do vesnice, urovnala spory, umlčela stíţnosti a hubováním je dohnala k spokojenosti a blahobytu.

Radovánky na Rosingsu se opakovaly asi dvakrát týdně, a aţ na to, ţe nyní postrádali sira Williama a ţe se tedy karty hrály pouze u jediného stolku, probíhaly všechny tyto návštěvy přesně jako první. Jiných společenských událostí bylo pramálo, neboť většina sousedních rodin se pohybovala ve sféře nad poměry manţelů Collinsových. To však Elizabeth příliš nevadilo a celkem trávila čas dost příjemně: těšila se z chvilek, kdy si mohla nerušené povídat se Charlottou, a počasí bylo na tuto roční dobu nadobyčej pěkné, takţe si uţila i přírody.

Zatímco ostatní odešli na audienci k lady Catherine, vydávala se nejraději na procházku do aleje z jedné strany ohraničující park; byla tam pěkná chráněná stezka, kterou si zřejmě neoblíbil nikdo kromě jí a kde se cítila v bezpečí před zvídavostí lady Catherine.

Prvních čtrnáct dní jejího pobytu uběhlo v klidu a míru jako voda. Blíţily se velikonoce a po Květné neděli očekávali na zámku návštěvu, coţ byla v tak malém rodinném kruhu významná událost. Elizabeth se doslechla krátce po svém příjezdu, ţe za pár neděl má přibýt pan Darcy, a třebaţe by byla dala přednost komukoli jinému z okruhu svých známých, přece uvítala, ţe přibude nová tvář na zámeckých večírcích, a hodlala se pobavit tím, ţe bude pátrat, jsou-li úklady slečny Bingleyové skutečně beznadějné, coţ musí vysvitnout z jeho chování k sestřence, kterou mu lady Catherine zřejmě určila, neboť hovořila o jeho nastávající návštěvě s velikým zadostiučiněním, vylíčila jim ho v nejlepším světle a dočista ji popudilo, kdyţ zvěděla, ţe se s ním jak Elizabeth, tak slečna Lu-casová uţ mnohokrát setkaly.

Na faře byli o jeho příjezdu okamţitě zpraveni, neboť pan Collins se procházel celé dopoledne kolem vrátnice na huns-fordské cestě, aby mu nic neušlo, ajakrnile jim vysekl poklonu, kdyţ povoz zatáčel do parku, hned odspěchal sdělit tuto velezajímavou novinku doma. Nazítří se vydal bez prodlení na zámek přivítat návštěvu. A tam musel pozdravit synovce dva, neboť pan Darcy s sebou přivezl ještě plukovníka Fitzwilliama, mladšího syna svého strýce lorda -, a k údivu celé společnosti ho oba pánové doprovodili aţ domů. Charlotte zahlédla z okna manţelovy pracovny, jak přecházejí přes cestu, okamţitě letěla do druhé místnosti, aby oznámila děvčatům, jaká pocta je čeká a dodala:

"Za tuto pozornost mohu poděkovat tobě, Elizo. Mne by pan Darcy tak rychle nevyhledal."

Elizabeth měla sotva čas ji tuto lichotivou domněnku vyvrátit, a uţ oznamoval zvonek jejich příchod a krátce nato vstoupili všichni tři pánové do pokoje. Plukovník Fitzwilliam, který překročil práh první, byl asi třicetiletý muţ, ţádný krasavec, avšak postavou i vystupováním skutečný šlechtic. Pan Darcy byl stejný jako předtím v Hertfordshiru - pozdravil rezervovaně jako vţdy paní Collinsovou, a ať uţ v něm její přítelkyně vyvolávala jakékoli pocity, stanul jí tváří v tvář zřejmě s naprostým klidem. Elizabeth mu beze slova udělala pukrlátko.

Plukovník Fitzwilliam se okamţitě rozhovořil s ducha-plností a lehkostí světáckého kavalíra a bavil příjemně celou společnost; jeho bratranec prohodil něco o domě a o zahradě k pani Collinsové a pak seděl hezkou chvíli, aniţ na někoho promluvil. Teprve pak v něm slušné způsoby převládly natolik, ţe se dotázal Elizabeth, jak se daří její rodině. Odpověděla mu

případným způsobem a po chvilkovém odmlčení dodala: "Moje nejstarší sestra je teď uţ tři měsíce v Londýně. Nepotkal jste ji tam náhodou?"

Věděla moc dobře, ţe ne, ale byla zvědavá, jestli dá najevo, ţe je mu známo, jak se Bingleyovi zachovali k Jane, a měla dojem, ţe se zatvářil trochu rozpačitě, kdyţ jí odpovídal, ţe bohuţel neměl to štěstí a se slečnou Bennetovou se nesetkal. Víc o tom nehovořili a pánové se krátce nato rozloučili.

Plukovník Fitzwilliam vzbudil svým vystupováním na faře velký obdiv a všechny dámy se domnívaly, ţe díky jemu budou návštěvy na zámku mnohem zábavnější. Uplynulo však několik dní, neţ jim odtamtud přišlo další pozvání, neboť pokud měli na Rosingsu hosty, nikdoje nepotřeboval, a teprve na velikonoční neděli, téměř týden po příjezdu obou pánů, se jim dostalo té cti, a to je lady Catherine pouze v kostele vyzvala, aby se u nich večer ukázali.

Celý ten týden ji i její dceru sotva zahlédli. Plukovník Fitzwilliam zašel během té doby na faru několikrát, ale pana Darcyho viděli jen v kostele.

Pozvání samozřejmě přijali a ve vhodném čase se přidruţili k panstvu v zámeckém salónu.

Její Jasnost je přijala milostivě, ale bylo zřejmé, ţe uţ jí jejich společnost není tak vítaná, jako kdyţ tu nemá nikoho jiného; byla skutečně zcela zaujata svými synovci a bavila se s nimi, zvláště s Darcym, mnohem víc neţ s ostatními.

Na plukovníku Fitzwilliamovi bylo vidět, ţe má z jejich přítomnosti upřímnou radost; na Rosingsu mu bylo kaţdé rozptýlení vítané, a krom toho se mu velice líbila roztomilá přítelkyně paní Collinsové. Usadil se vedle ní a vykládal jí tak mile o Kentu a Hertfordshiru,-

o cestování i o pobytu doma, o nových knihách i o hudbě, ţe se Elizabeth v tomto salónu ještě nikdy ani zpola tak nepobavila. Hovořili ţivě a zaujatě, aţ to vzbudilo pozornost lady Catherine i pana Darcyho. Ten na ně zakrátko vrhal časté zvědavé pohledy a po chvíli dala i Její Jasnost najevo stejný zájem, kdyţ bez dlouhých okolků zvolala:

"Co jste to povídal, Fitzwilliame? O čem se to bavíte? Co to vykládáte slečně Bennetové?

Řekněte mi to taky."

"Hovořili jsme o hudbě, drahá tetinko," odpověděl, kdyţ uţ nebylo vyhnutí.

"O hudbě! Račte tedy mluvit hlasitěji. Hudba je ze všech námětů mému srdci nejbliţší.

Rozhovoru o hudbě se nemohu nezúčastnit. V celé Anglii by se myslím našlo málo lidí, kteří by se dokázali z hudby tak těšit a projevovali větší přirozené nadání neţ já. Kdybych se byla učila, bývala bych v hudbě vynikla. A právě tak Anně, kdyby jí křehké zdraví nebránilo mít hodiny. Věřím, ţe by hrála dokonale. Jak pokračuje Georgiana, Darcy?"

Pan Darcy chválil sestřino umění s láskyplným zaujetím.

"To ráda slyším, ţe se tak činí," řekla lady Catherine. "Vyřiďte jí ode mne prosím, ţe to rozhodně nikam nepřivede, nebude-li pořádně cvičit."

"Ujišťuji vás, tetinko, zejí té rady není třeba. Cvičí velmi pravidelně."

"Tím lépe. Přehnat to rozhodně nemůţe, a aţ jí budu příště psát, tak jí ještě zvlášť domluvím, aby cvičení na ţádný pád nezanedbávala. Říkávám často mladým slečnám, ţe bez pravidelného cvičení to v hudbě nikam nedotáhnou. Uţ kolikrát jsem to říkala i tuhle slečně

Bennetové, ţe nebude hrát dokonale, dokud nebude víc cvičit; u Collinsových sice není klavír, ale nemám nic proti tomu, a to jsem jí také říkala, aby chodila sem a cvičila na klavíru v pokoji paní Jenkinsové. Tam v tom křídle by přece nikomu nepřekáţela."

Pan Darcy se zatvářil rozpačitě nad tetinou nevychovaností a neodpověděl.

Po kávě připomněl plukovník Fitzwilliam Elizabeth, ţe mu slíbila zahrát, a ona bez váhání zasedla ke klavíru. Přitáhl si k ní ţidli. Lady Catherine vyslechla první píseň do půli a pak se začala opět bavit se svým druhým synovcem, ten se však po chvíli zvedl, zamířil rozváţným krokem, jako obvykle, ke klavíru a postavil se tak, ţe hleděl půvabné pianistce přímo do tváře. Elizabeth zpozorovala jeho počínání a při první vhodné pauze se k němu obrátila se šelmovským úsměvem.

"Hodláte mě polekat, pane Darcy, ţe jste sem tak slavnostně přišel? Ale já se vás nebojím, třebaţe vaše sestra hraje tak dokonale. Jsem strašně paličatá, a kdyţ na mne někdo za-dupe, schválně neuteču. Zkusí-li mě někdo vyděsit, dodá mi tím odvahy."

"Nebudu vyvracet vaši domněnku," odpověděl, "protoţe ve skutečnosti jistě nevěříte, ţe mám v úmyslu vás děsit, a měl jsem to potěšení vás uţ natolik poznat, abych věděl, ţe občas ráda ze ţertu prohlašujete věci, které si vůbec nemyslíte."

Elizabeth se upřímně rozesmála nad tím, jak ji vystihl, a pravila plukovníku Fitzwilliamovi:

"Váš bratránek mě představil v pěkném světle a díky jemu mi teď uţ neuvěříte ani slůvko.

Mám velkou smůlu, ţe jsem se tu setkala s někým, kdo můţe tak dokonale odhalit mou pravou tvář, a to právě v prostředí, kde jsem doufala se ctí obstát. Je to od vás skutečně velmi nekavalírské, pane Darcy, vyzrazovat všechny mé prohřešky z Hertfordshiru - a dovolte, abych dodala, ţe také velmi nemoudré t- neboť mě to ponouká k protiútoku a mohou vyjít najevo takové věci, ţe vaše příbuzenstvo bude otřeseno do hloubi duše."

"Nebojím se vás," pravil s úsměvem.

"Jen povězte, pěkně prosím, co má na svědomí," zvolal plukovník Fitzwilliam, "tak rád bych věděl, jak se chová u cizích lidí."

"Zvíte to tedy, ale připravte se na něco strašlivého. Musím vám sdělit, ţe jsem ho poprvé spatřila v Hertfordshiru na plese, a na tomto plese - co byste tomu řekl? Odtančil jen čtyři kousky. Přináším nerada špatné zprávy - ale je tomu tak. Odtančil jen čtyři kousky, ačkoli byl nedostatek pánů a hodně dívek zůstalo sedět, protoţe neměly partnery. To nemůţete popřít, pane Darcy."

"Neměl jsem tenkrát tu čest znát jiné dámy neţ Bingleyho sestry."

"Pravda, a na plese nebyl ještě nikdy nikdo nikomu představen. A copak byste chtěl slyšet teď, plukovníku ? Mé prsty očekávají vaše rozkazy."

"Snad bych byl učinil lépe," pravil Darcy, "kdybych se byl vynasnaţil s někým seznámit, ale nejsem z těch, kdo vzbuzují zájem cizích lidí."

"Zeptáme se vašeho bratránka, proč tomu tak je?" obrátila se Elizabeth na plukovníka Fitzwilliama. "Zeptáme se ho, proč rozumný a vzdělaný muţ, který viděl svět, nevzbuzuje zájem cizích lidí?"

"Na to vám dokáţu odpovědět sám," pravil Fitzwilliam, "a nemusíme se ptát jeho. Pravý důvod je ten, ţe se mu nechce tak dalece namáhat."

"Postrádám jistou schopnost, jiţ si leckdo osvojil," pravil Darcy, "totiţ bavit se nenucené s lidmi, které vidím prvně v ţivotě. Přijde mi zatěţko zapadnout do jejich nálady a vzbudit v sobě dostatečný zájem o jejich starosti, jak to Často vídám."

"Mé prsty," pravila Elizabeth, "se nepohybují po této klávesnici tak bravurně, jak to často vídám u jiných ţen. Nejsem tak pilná ani tak hbitá, nemám tak výrazný úhoz. Jenţe jsem odjakţiva předpokládala, ţe jsem tím sama vinna, protoţe se nenamáhám cvičit. Ale nemyslím si, ţe bych měla nešikovnější prsty a ţe bych nebyla schopna se naučit stejně krásně hrát jako kaţdá druhá."

Darcy se usmál a řekl: "Máte úplně pravdu. Vyuţíváte svého času mnohem lépe. Kdo měl to potěšení vás slyšet, ten vám nemůţe nic vytýkat. Ani vy, ani já se nepřetvařujeme před cizími lidmi."

Tu je vyrušila lady Catherine a přála si vědět, o čem hovoří. Elizabeth se okamţitě rozehrála.

Lady Catherine přistoupila blíţ, pár minut naslouchala a pak pravila Darcymu:

"Slečna Bennetová by nehrála špatně, kdyby víc cvičila a kdyby měla moţnost brát hodiny u některého londýnského profesora. Má docela slušný prstoklad, třebaţe se nadáním nevyrovná Anně. Anně by hrála skvěle, kdyby jí byl její zdravotní stav dovolil brát hodiny."

Elizabeth pohlédla na Darcyho, aby viděla, jak vřele se připojí k vychvalování své sestřenky, ale ani v této chvíli, ani jindy u něho nespatřila ţádné příznaky lásky a z jeho chování k slečně de Bourghové vyvodila tu útěchu pro slečnu Bingleyo-vou, ţe by si vzal právě tak dobře ji, kdyby byla jeho příbuzná.

Lady Catherine se i nadále zaobírala Elizabethinou hrou

a udělovala jí mnohá poučení o pravidelném cvičení a vrozeném nadání. Elizabeth to všechno zdvořile snášela a na přání pánů setrvala u klavíru aţ do té chvíle, neţ pro ně předjel kočár Její Jasnosti, aby je dopravil domů.

Nazítří dopoledne odešla paní Collinsová s Marií zařídit cosi do vesnice a Elizabeth zůstala sama doma; právě psala Jane, kdyţ tuji překvapil domovní zvonek, neomylná známka toho, ţe se blíţí návštěva. Jelikoţ neslyšela kočár, nevylučovala moţnost, ţe by to mohla být lady Catherine, a tak raději schovala rozepsaný dopis, aby se nemusela obávat dotěrného vyptávání; tu se však otevřely dveře a k jejímu úţasu vstoupil do pokoje pan Darcy, a to sám.

I on byl zřejmě udiven, zeji zastal samotnou, a omlouval své nečekané přepadení: prý mu bylo řečeno, ţe jsou všechny dámy doma.

Posadili se, a kdyţ zodpověděl její zdvořilostní dotazy po rosingském panstvu, hrozilo zřejmé nebezpečí, ţe zavládne smrtelné ticho. Bylo naprosto nutné o něčem začít, a v této kritické

chvíli si vzpomněla, kdy ho spatřila v Hertfordshiru naposled, a zvědavá, co jí poví o jejich spěšném odjezdu, poznamenala:

"Jak nečekaně jste všichni opustili Netherfield loni v listopadu, pane Darcy! Pan Bingley musel být velmi příjemně překvapen, ţe se s vámi tak brzy shledal, vţdyť pokud si vzpomínám, odjel pouze den před vámi. Doufám, ţe se jemu i jeho sestrám dařilo dobře, kdyţ

jste se s ním v Londýně loučil?"

"Ano, mají se výborně, děkuji vám."

Viděla, ţe se s touto stručnou odpovědí bude muset spokojit, a tak po malé chvíli dodala:

"Zaslechla jsem něco, ţe pan Bingley nemá velkou chuť se vů-bec ještě někdy do Netherfieldu vrátit; je tomu tak?"

"Mně nic takového neříkal, aleje dost pravděpodobné, ţe tam bude pobývat jen zřídkakdy. Má mnoho přátel a je právě v těch letech, kdy člověk mívá čím dál tím víc přátel i různých zájmů."

",Hodlá-li trávit na Netherfieldu tak málo času, pak by jeho sousedé spíš uvítali, kdyby panství pustil, protoţe by se tam mohla usadit nějaká rodina natrvalo. Jenţe pan Bingley se tam jistě nenastěhoval kvůli sousedům, ale kvůli sobě, a tak musíme právem očekávat, ţe si Netherfield ponechá nebo pustí ze stejného důvodu."

"Nepřekvapilo by mě, kdyby se odstěhoval, jakmile se mu naskytne jiná příhodná koupě,"

pravil Darcy.

Elizabeth neodpověděla. Neodvaţovala se hovořit dál o jeho příteli, a protoţe ji nic jiného nenapadalo, nechala na něm, o čem se budou bavit dál.

Pochopil a zakrátko začal: "Tohle je zřejmě velmi příhodný dům. Slyšel jsem, ţe jej lady Catherine dala celý do pořádku, neţ se pan Collins přistěhoval do Hunsfordu."

"Ano, a jsem si jista, ţe by jí tento dobrý skutek nikdo neoplatil hlubší vděčností."

"Pan Collins měl při volbě ţivotní druţky zřejmě šťastnou ruku."

"Ano, to máte pravdu; jeho přátelé se mohou radovat, ţe potkal jednu z mála rozumných ţen, které by byly ochotné si ho vzít a navíc schopné připravit mu spokojený ţivot. Moje přítelkyně má pro něho velké pochopení - i kdyţ nevím, je-li její sňatek s panem Collinsem to nejmoudřejší, co mohla udělat. Zdá se však, ţe je úplně spokojena, a posuzováno z hlediska rozumu, udělala jistě dobrou partii."

"Musí to být pro ni velmi příjemné, ţe ţije tak blízko svých rodičů a přátel."

"Tomu říkáte blízko? Vţdyťje to téměř padesát mil."

"A co je padesát mil na dobré silnici ? Sotva půldenní výlet. Ano, tomu říkám dost blízko."

"Nikdy mě dosud nenapadlo povaţovat tuto vzdálenost za jednu z výhod jejich sňatku,"

zvolala Elizabeth. "Vůbec by mě nenapadlo tvrdit, ţe paní Collinsová má rodiče blízko."

"Tím jen dokazujete svůj vřelý vztah k Hertfordshiru. Pak vám všechno kromě nejbliţšího okolí Longbournu musí připadat daleko."

Při těchto slovech mu pohrával na rtech zvláštní úsměv a Elizabeth se domnívala, ţe chápe proě: asi předpokládá, ţe myslí na Jane a Netherfield. Zrudla tedy a odpověděla:

"Netvrdím přece, ţe je nejmoudřejší, usadí-li se mladí manţelé blízko jejích rodiěů. Velké nebo malé vzdálenosti jsou relativní a závisí na mnoha okolnostech. V zámoţné rodině, kde cestovní výlohy nehrají roli, není počet mil na překáţku. Jenţe tohle není ten případ.

Collinsovi mají slušné příjmy, ale zas ne takové, aby mohli často cestovat - a aby moje přítelkyně měla pocit, ţe její rodiče ţijí blízko, musela by se ta vzdálenost scvrknout na polovinu, o tom jsem přesvědčena."

Pan Darcy si přitáhl ţidli o kousek k ní a řekl: "Vy sama přece nemáte důvod k tak vřelým lokálním vztahům. Je vyloučeno, ţe byste byla celý ţivot nevytáhla paty z Longbournu."

Elizabeth se zatvářila překvapeně. Její návštěvník se vzpamatoval, odsedí si, vzal ze stolu noviny, přelétl je očima a zeptal se lhostejnějším hlasem:

"Jak se vám líbí v Kentu?"

Rozhovořili se o zdejším okolí, oba v klidných, stručných větách, dokud je zakrátko nepřerušil příchod Charlotty a její sestry, které se vrátily z procházky. Nečekané téte á téte je překvapilo. Pan Darcyjim sdělil, jakým omylem takto přepadl slečnu Bennetovou, zdrţel se ještě několik minut, ale mnoho toho nikomu nepověděl, a pak se rozloučil.

"Co to má znamenat?" řekla Charlotte, jakmile za ním zapadly dveře. "Musí být do tebe zamilovaný, milá Elizo, jinak by sem nechodil jako domů."

Kdyţ jim však Elizabeth vylíčila, s jakou námahou udrţovali rozhovor v proudu, nezdálo se to Charlotte ani při nejlepší vůli pravděpodobné, a po různých úvahách nakonec dospěly k závěru, ţe přišel, protoţe nemá nic lepšího na práci, coţ jim připadalo i vzhledem k roční době jako nejpřijatelnější vysvětlení. Příroda dosud neskýtala mnoho moţností k povyraţení.

Na zámku se jim nabízela lady Catherine,

knihy a biliár, ale páni nevydrţí sedět stále doma, a protoţe faru měli blízko, vedla k ní příjemná cesta a snad i kvůli jejím obyvatelům se oběma bratrancům od té doby zlíbilo zajít tam téměř denně. Přicházeli v různých dopoledních hodinách, někdy kaţdý zvlášť, jindy spolu a tu a tam i v doprovodu paní tetinky. Všem bylo zřejmé, zeje plukovník Fitzwilliam navštěvuje, protoţe se u nich cítí dobře, a z tohoto důvodu jim byl samozřejmě ještě sympatičtější. Elizabeth připomínal jejího dřívějšího ctitele George Wickhama tím, ţe také ráda dlela v jeho společnosti a ţe se mu tak nepokrytě líbila; kdyţ je oba srovnávala, shledávala, ţe plukovník Fitzwilliam sice nemá tak jemné a okouzlující způsoby, ale uznávala, ţe je pravděpodobně inteligentnější.

Proč se tu však tak často objevuje pan Darcy, to bylo obtíţnější uhádnout. Jistě ne proto, ţe by touţil po jejich společnosti, vţdyť často seděl deset minut a ani ústa neotevřel, a kdyţ

konečně promluvil, pak zřejmě spíš z nezbytnosti neţ z vlastní vůle ~ aby vyhověl poţadavkům slušnosti, a ne pro potěšení. Zřídkakdy dělal dojem, ţe se dobře baví. Paní Collinsová nevěděla, co si o tom myslet. Plukovník Fitzwilliam ho občas škádlil, ţe dělá hlouposti, a podle toho usoudila, ţe se obvykle chová jinak, coţ sama nemohla vědět, protoţe ho tak dobře neznala; byla by si přála, aby se tato změna dala vysvětlit milostným vzplanutím a předmětem tohoto vzplanutí aby byla její přítelkyně Eliza, a jala se proto usilovně pátrat, aby zjednala jasno. Pozorovala ho, kdykoli přišli na zámek nebo on zavítal na faru, ale bez valného úspěchu, často se na její přítelkyni díval, ale tvářil se přitom nevyzpytatelně. Upíral na ni váţný pohled, ale Charlotte zhusta zapochybovala, zda je v něm i zalíbení; spíš se jí někdy zdálo, ţe svědčí prostě o roztrţitosti.

Několikrát řekla Elizabeth, ţe se do ní asi zakoukal, ale ta se jí jen vysmála a paní Collinsová nepovaţovala za moudré ji v tom utvrzovat, aby v ní nevzbuzovala naděje, které by skončily zklamáním, neboť nezapochybovala ani na okamţik, ţe by antipatie její přítelkyně rázem vyprchaly, kdyby mohla předpokládat, ţe ho má v moci.

Ve své starostlivé oddanosti někdy přemítala, jak by dala

Elizabeth dohromady s plukovníkem Fitzwilliamem. Byl to rozhodně přitaţlivý muţ, v zajištěném postavení. Elizabeth se mu zřejmě líbila, ale tyto přednosti vyvaţovala skutečnost, ţe pan Darcy měl velký vliv v církvi a jeho bratranec vůbec ţádný.

Na svých toulkách parkem potkala Elizabeth nejednou zcela neočekávaně pana Darcyho.

Povaţovala to za zvláštní smůlu, ţe se objevuje tam, kam málokdo zajde, a hned poprvé mu přímo oznámila, ţe se právě tudy nejraději prochází. Jak se to tedy mohlo opakovat, to nechápala. A přece k tomu došlo, ba i potřetí. Jako by ho vedla vyslovená zlomyslnost nebo dobrovolné pokání, neboť mu při těchto příleţitostech nestačilo, aby se po několika zdvořilostních frázích a rozpačitém odmlčení rozloučil, nýbrţ povaţoval skutečně za nutné vrátit se a doprovodit ji. Přitom toho mnoho nenamluvil a ona se také příliš nenamáhala, aby ho bavila nebo pozorně naslouchala, avšak při třetím setkání si uvědomila, ţe jí klade občas dost zvláštní, nečekané otázky - jak sejí líbí v Hunsfordu, chodí-li ráda sama na procházku a co soudí o manţelství Collinsových; hovořili o zámku, a tují vysvětloval něco, s čím nebyla obeznalá, takovým způsobem, jako by předpokládal, ţe se tam i ona ubytuje, aţ příště přijede do Kentu. Vyplývalo to z jeho slov. Měl snad na mysli plukovníka Fitzwilliama? Elizabeth si to nedovedla vysvětlit jinak neţ jako naráţku na zájem z oné strany, jestli mu totiţ sama dobře porozuměla. Uvádělo ji to do trapných rozpaků a vítala s úlevou vrátka v plotě proti faře.

Jednou si na procházce znovu pročítala poslední Janin dopis a přemítala nad jedním odstavcem, který dokazoval, ţe jí při psaní asi nebylo do smíchu, kdyţ tu místo aby ji překvapil pan Darcy, vzhlédla a spatřila, ţe jí kráčí vstříc plukovník Fitzwilliam. Schovala okamţitě dopis a s nuceným úsměvem pravila:

"To jsem nevěděla, ţe někdy zajdete i sem."

"Obcházím celý park," odpověděl, "dělávám to obyčejně kaţdý rok a hodlal jsem skončit na faře. Půjdete ještě daleko?"

"Ne, chtěla jsem se právě vrátit."

A skutečně se také otočila a vydali se spolu k faře.

"Tak vy uţ s konečnou platností v sobotu odjíţdíte z Kentu?"

"Ano - pakliţe to Darcy opět neodloţí. Musím se mu podřídit. Rozloučíme se, aţ jemu bude libo."

"A kdyby mu i na celé věci příliš nezáleţelo, udělá mu velkou radost, kdyţ o ní rozhodne.

Neznám nikoho, koho by tak těšilo prosazovat svou, jako pana Darcyho."

"On skutečně rád rozhoduje," odvětil plukovník Fitzwilliam, "ale to není sám. Má jen k tomu lepší moţnosti, neboť je bohatý a ostatní jsou často chudí. Říkám to procítěně, neboť druhorozený syn, jak víte, si musí zvykat na odříkání a ústupky."

"Podle mého názoru si druhorozený hraběcí syn na nic takového zvykat nemusí. Ruku na srdce - kdyjste si musel něco odříci a kolikrát jste musel ustoupit? Stalo se vám někdy, ţe jste neměl dost peněz, abyste si mohl zajet, kam jste chtěl, nebo si opatřit, co se vám líbilo?"

"Strefila jste se do černého - nemohu skutečně tvrdit, ţe bych byl zhusta takto strádal. Ale otázka peněz by mohla být rozhodující ve váţných záleţitostech. Druhorození synové se nemohou oţenit, s kým se jim zlíbí."

"Ledaţe se jim zalíbí bohaté dcerušky, coţ se, pokud vím, často stává."

"Nároky, které jsme si zvykli mít, nám příliš svazují ruce, a málokdo z našeho společenského prostředí se můţe oţenit, aniţ pomyslí i na věno."

"To říká na mou adresu?" pomyslela si Elizabeth a zrudla, hned se však vzchopila a škádlivě se ho zeptala: "A co se tak obvykle platí za druhorozeného hraběcího syna, smím-li se ptát?

Asi byste se nespokojil s méně neţ padesáti tisíci, ledaţe by byl starší bratr hodně stonavý."

Odpověděl jí ve stejném duchu a brzy toto téma opustili. Aby se mu nezdálo, zeje zaraţená z toho, co se stalo, povídala okamţitě dál.

"Váš bratranec si vás vzal s sebou zřejmě hlavně proto, aby měl komu poroučet; divím se, ţe se neoţení, tím by si zajistil tuto vymoţenost natrvalo. Moţná však, ţe mu prozatím postačí jeho sestra; jelikoţ mu byla svěřena do ochrany, můţe si s ní počít, co se mu zachce."

"Mýlíte se," pravil plukovník Fitzwilliam, "o tuto výhodu se musí podělit se mnou. Jsme oba poručníky slečny Dar-cyové."

"Skutečně? A jakpak se staráte o svou svěřenku? Dá vám hodně práce ? Mladé dámy v jejím věku bývají někdy svéhlavé, a má-li v ţilách pravou darcyovskou krev, pak se asi nerada podřizuje."

Zpozorovala, ţe se na ni po těchto slovech váţně zahleděl, a zeptal sejí okamţitě, proč se domnívá, ţe by měli se slečnou Darcyovou starosti, a to způsobem, který dával tušit, ţe tak či onak nebude daleko od pravdy. Odvětila rychle:

"Nemějte obav. V ţivotě jsem o ní nic špatného neslyšela, co já vím, můţe to být nejmírnější stvoření na světě. Jedny moje známé, paní Hurstová a slečna Bingleyová, ji vychvalovaly aţ

do nebe. Zmínil jste se myslím o tom, ţe je také znáte."

"Znám je trochu. Jejich bratr je příjemný člověk, skutečný kavalír. S Darcym jsou důvěrní přátelé."

"Ano, pravda," podotkla Elizabeth suše. "Pan Darcy je vůči panu Bingleymu laskavost sama a úţasně starostlivě pečuje o jeho blaho."

"To pečuje! Ano, mám dojem, ţe o něho skutečně pečuje právě tenkrát, kdy je toho nejvíc třeba. Cestou sem mi vykládal cosi, z čeho jsem vyrozuměl, ţe by mu Bingley měl být skutečně dost zavázán. Ale měl bych se mu omluvit, neboť vlastně nevím, měl-li na mysli Bingleyho. Jsou to všechno pouze dohady."

"Jak to?"

"Šlo o jistý případ - ale Darcy by si jistě nepřál, aby se to rozkřiklo, protoţe by z toho mohly být nepříjemnosti, kdyby se to doneslo rodině té dámy."

"Můţete se spolehnout, ţe se nikomu ani slovem nezmíním."

"Nezapomeňte, ţe si vlastně vůbec nejsem jist, jde-li o Bingleyho. Řekl mi jen toto: ţe nedávno dokázal zachránit přítele před nepříjemnostmi plynoucími z nerozváţného sňatku, nejmenoval však nikoho a neuváděl ţádné podrobnosti, a mě jen tak napadlo, ţe to bude Bingley, protoţe ho pokládám za mladíka, který by se mohl do něčeho takového zaplést, a kromě toho spolu strávili celé léto, pokud vím."

"Řekl vám pan Darcy, z jakých důvodů zasáhl?"

"Vyrozuměl jsem, ţe rodina měla proti dotyčné slečně váţné námitky."

"A jakým rafinovaným způsobem ho od ní odloučil?"

"Nevylíčil mi ţádné své rafinované triky," pravil Fitzwilliam s úsměvem. "Svěřil mi jen to, cojsem vám právě řekl."

Elizabeth kráčela mlčky dál a srdce jí překypovalo rozhořčením. Fitzwilliam ji chvíli pozoroval a pak sejí zeptal, nad čím se tak hluboce zamyslela.

"Uvaţuji o tom, co jste mi vyprávěl," pravila. "Nemohu schválit počínání vašeho bratrance.

Jakým právem si tu zahrál na soudce?"

"Vy jste tedy spíše toho názoru, ţe jeho zákrok nebyl na místě?"

"Nechápu, co ho opravňovalo rozhodovat, zda se přítel zamiloval moudře či ne, a jak mohl on určit a stanovit, na čem závisí přítelovo ţivotní štěstí." Ovládla se však a dodala: "Jelikoţ ale neznáme všechny okolnosti, nebylo by spravedlivé ho odsuzovat. Jistě tu nešlo o ţádnou velkou lásku."

"To sice není neoprávněný předpoklad, ale bratránkův slavný čin by se tím jevil v mnohem méně lichotivém světle," pravil Fitzwilliam.

Ţertoval, alejí to připadalo tak typické pro pana Darcyho, ţe se na to ani neodvaţovala odpovědět; změnila tedy rázně předmět rozhovoru, a neţ došli na faru, bavili se jen o bezvýznamných věcech. Jakmile se návštěvník rozloučil, uchýlila se do samoty svého pokojíku, aby si mohla nerušeně promyslet všechno, co vyslechla. Sotva mohla předpokládat, ţe se to týkalo někoho jiného neţ lidí, k nimţ měla vztah. Přece nemohl na světě existovat ještě někdo, koho by Darcy tak dokonale ovládal. Nikdy nepochybovala, ţe se zúčastnil taţení proti

vztahu Bingleyho k Jane, ale vţdy pokládala za hlavního inspirátora a strůjce všeho slečnu Bingleyovou. Jestli si však z ješitnosti nepřisvojuje větší zásluhy, pak je on toho příčinou, jeho pýcha a rozmary jsou příčinou všeho, co Jane musela vytrpět a ještě vytrpí. Zničil -

aspoň dočasně - všechny vyhlídky, ţe by ta láskyplná, dobrotivá duše došla svého štěstí, a nikdo nemohl vědět, na jak dlouho jí tak hrozně ublíţil.

"Rodina měla proti dotyčné slečně váţné námitky," pravil plukovník Fitzwilliam, a tyto váţné námitky spočívaly pravděpodobně na tom, ţe jeden její strýček je venkovský advokát a druhý obchodník v Londýně.

"Proti Jane samé by přece nikdo nemohl nic mít," říkala si, "vţdyťje roztomilost a dobrota sama! Cituplná, i dost vzdělaná, má dokonalé vystupování. A jaké výhrady můţe mít proti tatínkovi, je sice někdy trochu podivín, ale zná věci. které by ani pan Darcy nemusel přehlíţet, a je obecně*ctěn a váţen tak, jak on sám patrně jakţiv nebude." Na matku uţ nemohla pomyslet s takovou sebedůvěrou, ale nevěřila, ţe by námitky proti ní byly rozhodující, neboť hrdopýškovi Darcymu jistě spíš vadilo majetkové postavení Janiných příbuzných neţ jejich pošetilosti, a nakonec dospěla k skálopevnému přesvědčení, ţe ho k tomu vedla zčásti zlá pýcha a zčásti přání uchovat si Bingleyho pro sestru.

Rozrušení a slzy, v které tyto úvahy vyústily, způsobily, ţe ji rozbolela hlava; k večeru se to vystupňovalo do té míry, zeji to - spolu s nechutí prodlévat ve společnosti pana Darcyho -

přivedlo k rozhodnutí nezúčastnit se návštěvy na zámku, kam byli všichni pozváni na čaj.

Kdyţ paní Collinsová seznala, ţe se skutečně necítí dobře, nenutila ji, aby šla, a pokoušela se ze všech sil zabránit manţelovi, aby ji nutil, avšak pan Collins nedokázal potlačit obavy, co tomu řekne lady Catherine.

Jakmile odešli, Elizabeth, jako by chtěla co nejvíc rozjitřit svůj hněv proti Darcymu, jala se znovu pročítat všechny dopisy, které jí Jane napsala do Kentu. Nestěţovala si v nich na nic, ani se nevracela k minulým událostem, ani sejí nesvěřovala, ţe trpí. Ale kaţdičká řádka kaţdého dopisu vytvářela celkový dojem, ţe pisatelka ztratila veselost a přívětivost, jimiţ se dříve vyznačovala, onu duševní rovnováhu, plynoucí z vlastní spokojenosti i láskyplnosti vůči ostatním, která ji nikdy neopouštěla. Elizabeth napovídala kaţdá věta, ţe Jane není ve své kůţi, a to mnohem výrazněji neţ při prvním čtení. Po ohavném Darcyho vychloubání, jaké zlo dokázal způsobit, vnímala s větším pochopením sestřino utrpení. Trochu ji utěšovalo vědomí, ţe jeho návštěva na Rosingsu pozítří skončí, a ještě víc ji uklidňovalo, ţe za necelých čtrnáct dní se s Jane opět shledají a ţe udělá všechno, co sesterská láska zmůţe, aby se brzy vzpamatovala.

Nemohla pomyslet na Darcyho odjezd z Kentu, aniţ si uvědomila, ţe se bude muset zároveň rozloučit i s jeho bratrancem, ale plukovník Fitzwilliam jí dal jasně najevo, ţe nechová váţnější úmysly, a ona se pro něho nehodlala trápit.

Z těchto úvah ji náhle vytrhlo zazvonění u domovních dveří; příjemněji vzrušila představa, ţe by to mohl být sám plukovník Fitzwilliam, neboť uţ jednou se ukázal tak pozdě večer a nyní sem mohl zajít jen a jen kvůli ní. Tento předpoklad se však nepotvrdil a její vzrušení nabylo zcela jiné podoby, kdyţ k svému překvapení spatřila na prahu pokoje pana Darcyho. Začal se jí překotně poptávat po zdraví, jako by přišel jen proto, aby se ujistil, ţe uţ je jí lépe.

Odpovídala mu s chladnou zdvořilostí. Usedl na okamţik, pak vstal a jal se přecházet po místnosti. Elizabeth to překvapilo, ale neříkala nic. Po několikaminutovém odmlčení k ní rozčileně přistoupil a takto začal:

"Marně jsem se bránil. Nemám sil. Nemohu přemoci svůj cit. Musíte mi dovolit, abych vám vyjevil, jak hluboce vás obdivuji a miluji."

Elizabeth nebyla úţasem mocna slova. Vykulila na něho oči, zrudla, zarazila se a mlčela. To pokládal za dostatečnou pobídku a hned následovalo vyznání, co k ní cítí a co uţ k ní cítil odedávna. Mluvil krásně, avšak neprodléval jen u citů, které chová ve svém srdci, a hovořil stejně výmluvně o něze jako o hrdosti. Vylíčil jí procítěně, co je to pro něho za poníţení, jak se mu ona nemůţe rovnat, ţe zdravým rozumem musí uznat námitky jeho rodiny proti jeho lásce, coţ všechno snad mělo své oprávnění vzhledem k závaţnosti tohoto kroku, ale sotva mu mohlo prospět v jejích očích.

Přes svou hlubokou antipatii k němu si uvědomovala, jak je pro ni lichotivé, ţe si podmanila srdce takového muţe, a třebaţe ani na okamţik nezaváhala, co mu odpoví, bylo jí zprvu líto, ţe mu způsobí bolest, aţ v ní jeho další slova vyvolala takový hněv, ţe všechen její soucit pominul. Snaţila se však obrnit trpělivostí, aby mu dokázala klidně odpovědět, aţ domluví.

Na závěr zdůraznil, jak silný musí být cit, který se mu přes všechnu snahu nepodařilo přemoci, a vyjádřil naději, ţe se mu nyní za to dostane odměny a ona přijme ruku, kterou jí nabízí. Viděla na něm jasně při těchto slovech, ţe ani na okamţik nezapochyboval o příznivé odpovědi. Mluvil sice o úzkosti a pochybnostech, ale jeho tvář vyzařovala dokonalou sebejistotu. Tato okolnost ji ještě více rozhořčila, a kdyţ se odmlčel, odpověděla s planoucími tvářemi:

"Je, pokud vím, ustáleným zvykem, vyjádřit za těchto okolností vděčnost za vyznané city, ať jsou či nejsou opětovány. Vyznání přirozeně zavazuje k vděčnosti, a kdybych vděčnost cítila, poděkovala bych vám nyní. Nemohu to však učinit - nikdy jsem nestála o vaši náklonnost a vy jste jí podlehl proti své vůli. Velmi nerada působím někomu bolest. Stalo se to však naprosto neúmyslně, a jsem si jista, ţe nebude mít dlouhého trvání. Úvahy, které vám tak dlouho bránily vyznat se ze svých citů, vám jistě pomohou je po tomto rozhovoru překonat."

Pan Darcy se opíral o římsu u krbu a očima jí visel na tváři; zdálo se, ţe ho její slova stejným dílem překvapila jako zdrtila. Pobledl hněvem a duševní rozrušení se mu zračilo v kaţdém rysu. Sváděl těţký boj, aby zachoval zdání klidu,

a neotevřel rty, dokud si nebyl jist, ţe se mu to podaří. Tu chvíli bylo Elizabeth strašně.

Konečně pravil nucené vyrovnaným hlasem:

"A to je všechno, co budu mít tu čest vyslechnout od vás v odpověď! Snad bych mohl chtít zvědět, proč jsem byl s tak nepatrným úsilím o ohleduplnost takto odmrštěn. Ale na tom nezáleţí."

"A snad bych se já směla zeptat," odpověděla, "proč jste s tak zřejmým úmyslem mě pobouřit a urazit mi přišel sdělit, ţe mě milujete proti své vůli, navzdory zdravému rozumu, dokonce v rozporu se svou ctí? Není tohle dostatečnou omluvou za bezohlednost, jestliţe jsem sejí vůbec dopustila? Jsou tu však i jiné důvody. Sám je dobře znáte. I kdyby mi city nebránily -

kdybyste mi byl lhostejný nebo kdybych vám i byla nakloněna - myslíte, ţe bych za jakýchkoli okolností byla v pokušení vyslyšet muţe, který svým počínáním zničil - snad navţdy - štěstí draze milované sestry?"

Kdyţ vyslovila tuto větu, pan Darcy zrudl, ale trvalo to jen okamţik a naslouchal jí dál, aniţ

se pokusil ji přerušit.

"Kdeco mluví proti vám. Ţádný záměr nemůţe ospravedlnit váš neoprávněný a krutý zásah v tomto případě. Neodváţíte se, nemůţete popřít, ţe hlavně vaší nebo jedině vaší vinou byli od sebe odloučeni, ţe kvůli vám lidé jeho odsoudili pro lehkováţnost a ji stíhají posměchem pro zklamané naděje a ţe jste oběma připravil váţné trápení."

Odmlčela se a pozorovala s nemalým rozhořčením, ţe jí naslouchá s výrazem na hony vzdáleným jakékoli známky kajícnosti. Dokonce se na ni usmíval, jako by nevěřil svému sluchu.

"Můţete popřít, ţe jste to zavinil?" opakovala.

S předstíraným klidem jí na to odvětil: "Nemám vůbec v úmyslu popírat, ţe jsem učinil všechno, co bylo v mých silách, abych odloučil přítele od vaší sestry, a ţe se raduji ze svého úspěchu. Jemu jsem poslouţil lépe neţ sobě."

Elizabeth pokládala pod svou důstojnost dát najevo, ţe slyšela tuto dvornou úvahu, ale její smysl jí neunikl a sotva ji mohl naladit smířlivěji.

"Ale nejsem proti vám zaujata jen kvůli téhle záleţitosti.

Uţ dlouho předtím jsem si o vás utvořila nepříznivé mínění. Před mnoha měsíci mi odhalil vaši pravou tvář pan Wickham, kdyţ mi vylíčil svůj případ. Co na to řeknete? Jaký pomyslný přátelský zájem uvedete zde na svou obhajobu? Nebo jaké omyly hodláte předstírat před ostatními?"

"Projevujete zvláštní zájem o osudy onoho pána," řekl Darcy celý rudý a mnohem méně klidným tónem.

"Kdo zná jeho neštěstí, tomu nemůţe být jeho osud lhostejný."

"Jeho neštěstí!" opakoval Darcy pohrdavě. "Ano, skutečně ho potkalo velké neštěstí."

"A vaší vinou!" zvolala Elizabeth procítěně. "Vy jste ho uvrhl do chudoby - do stísněných poměrů. Vy jste ho připravil o to, co mu bylo přislíbeno, jakjste věděl. Vaším přispěním přišel

v nejlepších letech ţivota o nezávislost, jaká mu nejen patřila, ale jakou si i zaslouţil. To všechno jste způsobil. A přitom reagujete na zmínku o jeho neštěstí pohrdáním a ironií!"

"Takové tedy o mně máte mínění!" zvolal Darcy, který stále přecházel rychlými kroky po místnosti. "Natolik si mne tedy ceníte. Děkuji vám, ţe jste mi to tak upřímně vyjevila. Z

vašeho výpočtu mi skutečně vycházejí těţké hříchy. Ale snad," dodal, přestal přecházet a obrátil se k ní, "byste byla moje prohřešky přehlédla, kdybych byl neurazil vaši hrdost tím, ţe jsem se vám poctivě přiznal, jaké výhrady mi dlouho bránily uvaţovat o váţné známosti. Byla byste potlačila ty hořké výčitky, kdybych vám byl takticky zamlčel, jak jsem se pral sám se sebou, a kdybych vám byl polichotil ujišťováním, ţe mě k vyznání vede bezmezná, čirá vášeň i rozum i rozvaha, zkrátka všechno. Ale já si ošklivím jakoukoli přetvářku. A nestydím se za pocity, které jsem vám vyjevil. Jsou pochopitelné a oprávněné. Coţ jste mohla očekávat, ţe přijmu s radostí vaše pochybné prostředí, ţe mě potěší vyhlídka na příbuzenstvo, které ţije tak hluboko pod úrovní, na jakou jsem zvyklý já?"

Elizabeth cítila, ţe její hněv stoupá kaţdým okamţikem, avšak snaţila se ze všech sil ovládnout, kdyţ mu odpovídala :

"Mýlíte se, pane Darcy, kdyţ se domníváte, ţe způsob vašeho vyznání na mne zapůsobil jinak, neţ ţe mne ušetřil politování, které by bylo provázelo mé odmítnutí, kdybyste se byl přitom choval jako pravý kavalír."

Viděla, ţe sebou trhl, ale neodpovídal, a tak pokračovala:

"Neuvaţovala bych o vaší nabídce za ţádných okolností."

Jeho úţas byl opět naprosto nelíčený, pohlíţel na ni s výrazem, který vyjadřoval jak nedůvěru, tak pokoření. Hovořila dál:

"Od samého začátku - snad od první chvíle, kdy jsem vás poznala, jste mě svým chováním utvrdil v přesvědčení, ţe jste arogantní, samolibý člověk, ţe sobecky přehlíţíte city ostatních, a na základě této antipatie vyrostl v průběhu dalších událostí nepřekonatelný odpor, takţe jsem uţ měsíc nato věděla, ţe jste poslední člověk na světě, kterého by mně kdy mohli vnutit za muţe."

"To postačí, slečno. Pochopil jsem uţ dokonale vaše pocity a nezbývá mi, neţ se hanbit za to, co jsem k vám cítil já. Promiňte mi, ţe jsem vás připravil o tolik času, a dovolte, abych vám na rozloučenou ze srdce popřál zdraví a štěstí."

S těmito slovy ji spěšně opustil a v příštím okamţiku slyšela Elizabeth, jak dole zaklaply domovní dveře a on odchází.

V hlavě jí zavládl bolestný zmatek. Nemohla se udrţet na nohou a skutečně ze slabosti sklesla na ţidli a dobrou půlhodinku proplakala. Jak uvaţovala o tom, co se zběhlo, rostl její úţas kaţdým okamţikem. Pan Darcy ji poţádal o ruku! Miluje ji uţ dlouhé měsíce! Tak ji miluje, ţe šiji chce vzít přes všechny výhrady, kvůli kterým zabránil sňatku svého přítele s její sestrou a které mu přece musely připadat nejméně stejně pádné v jeho vlastním případě. Bylo to téměř neuvěřitelné. Lichotilo jí, ţe bezděčně vyvolala tak mocný cit. Ale ta jeho pýcha, ta jeho ohavná pýcha - jeho nestoudné doznání, co učinil v Janině záleţitosti - jeho neomluvitelná sebejistota, s jakou se k tomu přiznal, třebaţe to nemohl ospravedlnit, necitelný

způsob, jakým vyslovil Wickhamovo jméno, zatímco se vůbec nepokoušel popřít, ţe se k němu zachoval krutě - to vše zapudilo soucit, který jeho náklonnost na okamţik vyvolala.

Tonula v rozčilujících úvahách, dokud jí hrčení zámeckého kočáru nepřipamatovalo, jak málo je s to čelit pátravému Charlottinu zraku, a nepřimělo ji utéci k sobě do pokoje.

Nazítří se Elizabeth probudila do stejných myšlenek a úvah, jaké jí v noci konečně uzavřely víčka. Ještě se nevzpamatovala z překvapujících událostí, nemohla myslet na nic jiného, nedokázala se soustředit na ţádnou práci, a tak se rozhodla dopřát si ihned po snídani vzduchu a pohybu. Zamířila přímo ke své oblíbené pěšince, ale odradilo ji pomyšlení, ţe tam chodívá i pan Darcy, a tak místo aby vešla do zámeckého parku, zašla k cestě, která odbočovala od mýtnice. Z jedné strany ji rovněţ ohraničoval plot kolem parku a brzy minula jeden ze zámeckých vchodů.

Prošla dvakrát třikrát tím úsekem a pak ji krásné ráno zlákalo, aby se zastavila u vrat a zahleděla do parku. Za těch pět týdnů, které uţ strávila v Kentu, prodělala příroda velkou změnu a kaţdým dnem se rané stromy víc a víc zelenaly. Právě se chystala pokračovat v cestě, kdyţ tu zahlédla muţskou postavu mezi keři na pokraji parku; blíţil se k ní a ona v obavě, ţe by to mohl být pan Darcy, se dala spěšně na ústup. Ale muţ se uţ přiblíţil natolik, ţe ji zahlédl, přidal rázně do kroku a zavolal na ni jménem. Poodešla uţ kousek, ale kdyţ

zaslechla, ţe ji volá, vrátila se opět k vratům, ač hlas prozrazoval, zeje to skutečně Darcy. On uţ k ní mezitím také dospěl, podal jí dopis, který od něho bez rozmýšlení přijala, a pravil s povzneseným klidem: "Chodím tu uţ hezkou dobu a doufám, ţe vás potkám. Prokáţete mi tu čest a přečtete si tento dopis?" Nato sejí lehce uklonil, otočil se a brzy jí zmizel mezi stromy.Elizabeth otevřela psaní bez radostného očekávání, ale s velkou zvědavostí, a podivila se ještě víc, kdyţ zjistila, ţe obálka obsahuje dva archy papíru úplně popsané drobným písmem. I obálka jich byla plná. Zašla po cestičce kousek dál a začala číst. Dopis byl datován toho dne ráno v osm hodin na rosingském zámku a stálo v něm: Ctěná slečno,

neznepokojujte se nad tímto dopisem a neobávejte se, ţe se rozhovořím o citech a zopakuji nabídku, která Vás včera večer tak rozhořčila. Nechci Vás trápit ani sebe pokořovat tím, ţe bych prodléval u tuţeb, které pro klid Vaší duše i mé nelze ani příliš brzy zapomenout; nebylo by třeba vynaloţit úsilí na sestavení tohoto listu ani na obeznámení s jeho obsahem, kdyby má čest nevyţadovala, aby byl napsán i pročten. Musíte mi proto prominout, ţe si činím nároky na Vaši pozornost, vím, Ţe mi nevyhovíte ráda, avšak odvolávám se na Váš smysl pro spravedlnost.

Vznesla jste proti mně včera večer dvě různá obvinění, zdaleka ne rovnocenná co do závaţnosti. Nejprve jste se zmínila o tom, ţe bez ohledu na city pana Bingleyho a Vaší slečny sestry jsem je od sebe odloučil - a za druhé, ţe jsem neuznal různé nároky pana Wickhama a nečestně jsem ho připravil o dobré bydlo a nelidsky mu zničil budoucnost. Odmrštit svévolně a zlomyslně kamaráda z dětství, uznávaného oblíbence mého otce, mladíka, který se sotva mohl spoléhat na něco jiného neţ na ochranu naší rodiny a který vyrůstal v očekávání, Ţe se mu jí dostane, to by byl skutečně těţký přečin, s nímţ by se odloučení dvou mladých lidí, jejichţ vzájemné sympatie spočívaly jen na několikátý denní známosti, sotva dalo srovnávat.

Doufám však, ţe budu napříště zproštěn přísného odsouzení, jehoţ se mi včera večer v tak hojné míře dostalo, aţ si přečtete mé zdůvodnění, proč jsem se tak zachoval a co mě k tomu

vedlo. Budu-li při tomto vysvětlení, které pokládám ve svém zájmu za nezbytné, nucen vyjevit názory, jeţ se Vás snad dotknou, pak nemohu neţ předem se omluvit. Není jiné zbytí a další ospravedlňování by bylo pošetilé.

Zakrátko nato, co jsem přibyl do Hertfordshiru, jsem postřehl - a nebyl jsem sám - ţe Bingleyho upoutala Vaše starší sestra víc neţ kterákoli jiná dívka z okolí. Ale teprve ten večer, kdy se v Netherjieldu konal ples, se mě zmocnily obavy, ţe svůj vztah pojímá váţně.

Viděl jsem ho uţ častokrát předtím zamilovaného. Na tom plese jsem si při náhodné poznámce sira Williama Lucase poprvé uvědomil - zatímco jsem měl tu čest tančit s Vámi, ţe Bingley svým zájmem o Vaši

sestru vzbudil obecně mínění, ţe se budou brát. Sir Lucas o tom hovořil s naprostou jistotou, jako by nezbývalo neţ stanovit datum. Od onoho okamţiku jsem si pozorně všímal přítelova počínání a dobře jsem viděl, Ţe jeho náklonnost k slečně B. je daleko hlubší neţ všechno, čeho jsem kdy byl u něho svědkem. I Vaši sestru jsem bedlivě pozoroval. Vypadala a chovala se volně, vesele a půvabně jako vţdy, ale nepostřehl jsem u ní ţádné známky zvláštní náklonnosti, a toto večerní pátrání mě přesvědčilo, ţe sice ráda přijímá jeho dvoření, ale ţe ho k němu nepodněcuje vlastní citovou spoluúčastí. Nezmýlila-li jste se v tom Vy, pak jsem chybně usuzoval já. Znáte svou sestru dokonaleji, a proto je ta druhá eventualita pravděpodobnější. Je-li tomu tak a já jsem jí pod vlivem mylného dojmu způsobil bolest, pak nejsou Vaše výtky nepochopitelné. Ale neváhám prohlásit, ţe váţná tvář Vaší sestry i její celkové vystupování musí v pečlivém pozorovateli vyvolat dojem, Zeje sice milá a přívětivá, avšak jejího srdce se hned tak něco nedotkne, /je jsem ochotně uvěřil v její lhostejnost, to nepopírám - ale troufám si tvrdit, ţe se obvykle ve svých pozorováních i závěrech nenechávám ovlivnit svými přáními nebo obavami; utvořil jsem si tento názor z nestranného přesvědčení, i kdyţ mi z rozumových důvodů vyhovoval.

Byl jsem proti tomu sňatku nejen z těch důvodů, které, jak jsem se Vám včera doznal, jen vášnivá láska dokázala přemoci v mém vlastním případě; postavení Vaší rodiny nemohlo ani tolik vadit mému příteli jako mně. Ale jsou tu ještě jiné neblahé okolnosti - okolnosti trvalého rázu, které platí stejnou měrou pro oba případy, jeţ jsem však dokázal pominout, protoţe jsem je neměl přímo před očima. Musím se o nich zmínit, aspoň krátce. Proti příbuzenstvu Vaší paní matky lze sice mít námitky, ale zdaleka ne takové jako proti nedůstojnému počínání, které ji tak často, ba téměř vţdy charakterizuje, právě tak jako Vaše tři mladší sestry a občas i Vašeho pana otce. Promiňte. Říkám Vám to s těţkým srdcem. Trápí-li Vás poklesky Vašich nejbliţších a mrzí tak neradostné jejich vypodobnění, nechť je Vám útěchou vědomí, ţe Vy dvě jste se svým chováním zcela vymkly podobnému odsouzení a ţe jste se svou starší sestrou všeobecně uznávány a chváleny. Dodám uţ jen to, ţe jsem si v prů-běhu onoho večera potvrdil své mínění o všech zúčastněných a uvědomil si závaţnost pohnutek, které mě uţ

předtím mohly vést k tomu, abych ochránil přítele před svazkem podle mého názoru velmi neblahým.

Nazítří pak Bingley odjel z Netherfieldu do Londýna, jak si zajisté vzpomenete, a měl v úmyslu se brzy vrátit.

Nyní Vám chci objasnit své počínání. Jeho sestry byly podobně znepokojeny jako já a brzy jsme se o tom dohovořili: všichni jsme si uvědomovali, zeje třeba bez prodlení zasáhnout, a tak jsme se rozhodli, Ţe se za Bingleym rozjedeme do Londýna. To jsme také učinili - a já jsem se okamţitě podjal úkolu objasnit příteli stinné stránky jeho volby. Vylíčil jsem mu je co nejdůrazněji a nejzávaţněji. Moje námitky sice mohly zviklat nebo oddálit jeho rozhodnutí,

nedomnívám se však, ţe by 'ho byly nakonec odradily od sňatku, kdybych ho nebyl zároveň ujišťoval, coţ jsem neváhal učinit, ţe k němu Vaše sestra nic necítí. Dosud se domníval, ţe mu jeho náklonnost upřímně oplácí, ač nikoli stejně vřele...

Bingley je od přírody velmi skromný a spoléhá spíš na můj neţ na svůj vlastní úsudek.

Nebylo tedy příliš obtíţné ho přesvědčit, ţe se zmýlil. Přimět ho, aby se uţ nevracel do Hertfordshiru, kdyţ tomu uvěřil, nebylo však dílem okamţiku. Nemohu si vyčítat, ţe jsem to všechno učinil. Jen na jednu okolnost si v této věci nevzpomínám se zadostiučiněním, a to, ţe jsem se sníţil k přetvářce a zamlčel mu, ţe Vaše sestra dlí v Londýně. Věděl jsem o tom právě tak jako slečna Bingleyová, její bratr však dodnes nic netuší. Moţná ţe by se byli mohli setkat bez nevítaných následků, avšak nezdálo se mi, ţe jeho cit vyhasl natolik, aby ji mohl bez nebezpečí opět spatřit. Snad takové tajnůstkářství není důstojné, uţ se však stalo a stalo se to s dobrým úmyslem. - To je vše, co Vám o tom mohu sdělit, a omlouvat se nehodlám. Dotkl-li jsem se nešetrně citů Vaší sestry, neučinil jsem to úmyslně, a třebaţe Vám mé pohnutky mohou připadat nedostačující, nemám dosud důvod je zatracovat.

Pokud jde o ono druhé, váţnější obvinění, ţe jsem ublíţil panu Wickhamovi, mohu je vyvrátit jen tím, ţe Vám předestřu jeho vztahy k naší rodině v plné šíři. Nemám tušení, z čeho mě konkrétně obvinil, avšak pravdivost toho, co Vám sdělím, Vám můţe dokázat řada nepochybně hodnověrných svědků.

Pan Wickhamje synem velmi úctyhodného člověka, který po mnoho let spravoval celé pemberleyské panství a vykonával svěřený úkol s takovou svědomitostí, ţe můj otec přirozeně nešetřil uznáním, a zvlášť laskavě pečoval o George Wickhama, který byl jeho kmotřencem.

Otec ho vydrţoval na školách a později na universitě v Cambridgi - coţ

byla velmi vítaná pomoc, neboi pana Wickhama staršího připravila rozmařilá ţena o všechno, a nebyl by tedy mohl poskytnout synovi slušné vzdělání. Můj otec nejen rád trávil čas ve společnosti tohoto mladíka, jenţ si svým vystupováním umel odjakţiva lidi získávat, ale mél o ném i velmi dobré mínění, doufal, ţe se stane pastorem, a hodlal ho v tom podporovat. Já sám jsem uţ před mnoha lety na něho začal pohlíţet jinak. Jeho nepěkné sklony, bezzásadovost, kterou pečlivě skrýval před zraky svého dobrodince, nemohly uniknout mladíku přibliţně stejně starému, který míval příleţitost pozorovat ho v nestřeţených okamţicích, jakou můj otec mít nemohl. 2jde vyvolám opět Vaši nelibost - do jaké míry, to víte nejlépe sama. Aiuţ však ve Vás pan Wickham vzbudil jakékoli city - i kdybych vytušil jejich hloubku, neodvrátilo by mě to od úmyslu odhalit Vám jeho pravou povahu, ba spíše by mě to k tomu ještě podnítilo.

Můj předobrý otec zemřel asi před pěti lety a jeho sympatie k panu Wickhamovi přetrvaly aţ

do konce, takţe mě ve své poslední vůli Zvlášť nabádal, abych ho podporoval tak, jak si to jeho povolání vyţádá - a bude-li vysvěcen, pak si přál, aby mu připadla bohatá fara na našem panství, jakmile se uvolní. Odkázal mu rovněţ tisíc liber na hotovosti. Jeho otec mého dlouho nepřeţil, a za půl roku po těchto událostech mi pan Wickham napsal a oznámil mi, ţe se s konečnou platností rozhodl nestat se knězem a ţe to snad nebudu pokládat za neskromné, poţádá-li o další okamţitou finanční podporu namísto odkazu, jehoţ nebude moci vyuţít.

Dodal, ţe má v úmyslu studovat práva, a jistě prý pochopím, ţe se sotva můţe vydrţovat na studiích z úroků tisíci liber. Doufal jsem spíš, neţ věřil, ţe to myslí váţně, a byl jsem ochoten přistoupit na jeho návrh. Domníval jsem se, ţe se pan Wickham na kněze nehodí, a tak jsme se hladce dohodli - on se vzdal nároků na podporu v kněţském povolání, kdyby někdy nastaly ty okolnosti a mohl se o ni ucházet, a místo toho přijal částku tří tisíc liber. Od té chvíle jsem

se s ním uţ nestýkal. Měl jsem o něm tak nevalné mínění, Ţe jsem ho nezval do Pemberley, ani jsem nevyhledával jeho společnost v Londýně. Domnívám se, ţe ţil převáţně tam, avšak studium práv byla pouhá záminka, a jelikoţ si nyní nemusel nic odpírat, vedl za-hálčivý, rozmařilý ţivot. Po tři léta jsem o něm téměř neměl zpráv, ale pak zesnul obročník z fary, která mu byla kdysi přislíbena, a on mě o ni dopisem poţádal. Ujišťoval mě, a to jsem mu ochotně uvěřil, ţe je v tísnivé finanční situaci. Zjistil prý, ţe práva jsou příliš nevýnosná, a byl skálopevně odhodlán, ţe se dá vysvětit, přislíbím-li mu dotyčnou faru - o čemţ, jak se vyjádřil, vůbec nepochybuje, neboť si je jist, ţe nemám závazky k jinému kandidátu a ţe jsem nezapomněl na přání svého ctěného otce. Sotva mi můţete mít za zlé, ţe jsem odmítl jeho ţádost a ţe jsem zamezil, aby se opakovala. Jeho rozhořčení bylo úměrné neutěšenosti jeho poměrů - a patrně mě hanobil před lidmi s takovou vehemencí., $ jakou dělal výčitky mně. Po této události jsme se vůbec přestali znát. ^čeho ţil, to nevím. Avšak loni v létě jsem ho musel vzít na vědomí <" velmi trapných okolností.

Musím se nyní zmínit o události, kterou si sám ze srdce přeji zapomenout a s níţ bych se nikomu nesvěřil z ţádných méně závaţných důvodů, neţ mám nyní. Říkám to proto, ţe nepochybuji o Vaší mlčenlivosti. Sestra, která je o více neţ o deset let mladší, byla svěřena do ochrany synovci mé matky, plukovníku Fitzwilliamovi, a mně. Asi před rokem jsme ji vzali ze školy a usídlili jsme ji v Londýně; loni v létě odjela se svou vychovatelkou do Ramsgate a tam se také odebral pan Wickham, bezpochyby záměrně, neboť se ukázalo, ţe se zná z dřívějška s paní Youngeovou, v níţ jsme se bohuţel ošklivě zklamali; s jejím vědomím a pomocí se vetřel v přízeň Georgiany, jeţ si ho ve své bezelstnosti pamatovala jako dobrotivého přítele z dětství, aţ se dala přesvědčit, ţe se do něho zamilovala, a svolila, ţe s ním uprchne. Bylo jí tehdy sotva patnáct, coţ ji poněkud omlouvá, a kdyţ jsem Vám led vyjevil její nemoudré počínání, dodávám s radostí, ţe jsem se o tom dozvěděl od ní samé.

Přijel jsem za nimi nečekaně den nebo dva před Zamýšleným útěkem a Georgiana, která nemohla snést pomyšlení, ţe by mě zarmoutila a rozhněvala, neboť ke mně vzhlíţí téměř s takovou úctou jako k otci, se mi ke všemu přiznala. Umíte si jistě představit, jak mi při tom bylo a jak jsem se zachoval. S ohledem na sestřinu pověst a její city jsem pana Wickhama nepohnal k odpovědnosti veřejně; ale napsal jsem mu, on okamţitě odjel a paní Youngeová byla samozřejmě propuštěna. Pan Wickham usiloval bezesporu hlavně o věno mé sestry, které obnáší třicet tisíc liber, avšak musím předpokládat, ţe silnou pohnutkou byla i touha vyřídit si se mnou účty. Pomsta by to bývala skutečně dokonalá.

Vypsal jsem Vám, slečno, po pravdě všechny události, které se nás obou týkají, a neodvrhnete-li to jako smyšlenku, doufám, ţe mě uţ napříště nebudete obviňovat z krutosti vůči panu Wickhamovi. .Nevím, jakým způsobem a za jakých okolností Vás obelhal, avšak není se

patrné co divit, ţe se mu to podařilo, neboi jste nebyla o dotyčných událostech informována.

Nemela jste moţnost odhalit pravdu, podezíravost Vám není vlastní.

Snad Vás překvapí, ţe jsem Vám toto vše neřekl včera večer, avšak nebyl jsem svým pánem, nedokázal jsem se rozhodnout, co Vám mohu odhalit a co ne. Ovéřte si pravdivost všeho, co jsem Vám sdělil, u plukovníka Fitzwilliama, který je mým blízkým příbuzným i důvěrným přítelem a navíc jako vykonavatel otcovy poslední vůle je do podrobností obeznámen se všemi těmito dohodami. Kdybyste z odporu ke mně nepřikládala mým tvrzením víry, nemůţe Vám stejná příčina bránit, abyste se nesvěřila mému bratranci; vynasnaţím se najít způsob,

jak Vám tento list odevzdat do vlastních rukou během dopoledne, abyste ještě měla moţnost se na něho obrátit.

Končím přáním, Bůh Vás ochraňuj.

Váš Fitzwilliam Dany

Elizabeth neočekávala, ţe by Darcy v listě, který jí podal, znovu opakoval nabídnutí k sňatku; nedovedla si vůbec představit, co by jí mohl sdělovat. Dychtivě pročítala stránky a jejich obsah v ní pochopitelně vyvolal řadu protichůdných pocitů. Sotva by je byla dokázala definovat slovy. Především ţasla, ţe se vůbec cítí s to své počínání něčím omlouvat; neboť byla pevně přesvědčena, ţe nemůţe uvést na svou omluvu nic, aby se při tom nepropadl studem. Předem znechucena vším, co by jí mohl sdělit, začala číst jeho výklad netherfieldských událostí. Četla s tak dychtivou překotností, ţe sotva chápala smysl, a z nedočkavosti, co přinese další věta, nevěnovala pozornost té, na níţ právě spočívala zrakem.

Jeho mínění o sestřině lhostejnosti okamţitě odsoudila jako leţ a jeho líčení skutečných, nejzávaţnějších výhrad proti onomu sňatku ji tak rozhněvalo, ţe neměla vůbec chuť jeho důvody nestranně posoudit. Nepsal, ţe by litoval svého činu, a to jí stačilo, nevyjadřoval se kajícně, ale povýšeně. Vedla ho jen pýcha a nestoudnost.

Jakmile však tento námět vystřídala výpověď o panu Wickhamovi a ona sledovala s poněkud soustředěnější pozorností události, které, měla-li jim přikláďat víru, musely vyvrátit ochotně přijaté mínění o jeho charakteru a které se tak nebezpečné blíţily Wickhamově vlastní verzi jeho ţivotních osuďů - probouzely se v ní ještě bolestnější a zmatenější pocity. Zmocnil sejí úţas, zlé tušení, snaď i hrůza. Byla by to ráda všechno rázně odmítla, znovu a znovu si říkala:

"To není pravďa. To ani nemůţe být. Určitě lţe, jako kdyţ tiskne." A kdyţ dočetla ďo konce, sloţila honem ďopis, ačkoli posleďní stránku nebo ďvě vůbec nevnímala, a umiňo-vala si, ţe jej nebuďe brát váţně, ţe se na něj uţ ani nepodívá.

V tomto rozrušení, kdy sejí myšlenky divoce honily hlavou, opět vykročila; nedokázala však setrvat při svém úmyslu; za pár vteřin uţ měla dopis opět rozloţený, a kďyţ se ukliďnila a ovláďla, jak nejvíc dokázala, jala se opět probírat zdrcující vylíčení událostí okolo Wickhama.

Snaţila se přitom zváţit kaţďou větu a její smysl. Jeho vztahy k pemberleyskému panstvu se jevily stejně, jak jí je vylíčil on sám, a třebaţe přeď-tím neměla úplně jasnou přeďstavu o ďobrotivosti neboţtíka pana Darcyho, odpovídalo to docela dobře jeho vlastním slovům. Aţ

potud potvrzovalajedna výpověď ďruhou, jakmile však dospěla k poslední vůli, začaly se od sebe náramně lišit. Pamatovala si ještě úplně přesně, co jí Wickham vykládal o té faře, a kdyţ

si v duchu vybavovala, jak jí to doslova říkal, nemohla si neuvědomit, ţe jeden nebo druhý hrozitánsky lţe, a na chvíli sama sebe uchlácholila, ţe se věci mají tak, jak by si přála. Avšak kdyţ si pročetla a znovu se s bedlivou pozorností vrátila k podrobnostem týkajícím se toho, jak se Wickham vzdal všech nároků na faru a místo toho přijal ďosti poďstatnou sumu tří tisíc liber, nemohla nezaváhat. Odloţila dopis, zváţila všechny okolnosti nestranně, jak se domnívala, a uvaţovala o pravděpodobnosti obou výpovědí - a nedospěla k ničemu.

Stálo tu jedno slovo proti druhému. Pročetla list znovu, avšak kaţdá řádka se zdála čím dál tím jasněji nasvědčovat tomu, ţe tento případ, který se zdál aţ dosud vylučovat jakýkoli výklad zprošťující postup pana Darcyho veliké hanebnosti, se můţe jevit i v takovém světle, ţe by se mu nedalo vytknout vůbec nic.

Neváhal obvinit pana Wickhama z výstřednosti a trvalé rozmařilosti, coţ jí hluboce otřáslo, neboť neměla po ruce důkaz, kterým by to vyvrátila. Neznala nic z jeho minulosti, neţ se objevil u domobraneckého regimentu, kam ho zlákal jistý mladík, který se s ním setkal náhodou v Londýně a tam prohloubil předchozí povrchní přátelství. O tom, jak ţil dříve, nevěděl nikdo v Hertfordshiru nic neţ to, co sám o sobě vykládal. Nikdy jí ani na mysl nepřišlo informovat se o jeho charakteru, i kdyby byla měla tu moţnost. Jeho tvář, hlas i způsoby dokazovaly na první pohled jeho všemoţné přednosti. Snaţila se rozpomenout na nějaký jeho dobrý skutek, na nějaký přesvědčivý důkaz jeho ušlechtilosti nebo dobrosrdečnosti, který by odvrátil útoky pana Darcyho a vzhledem k převaţujícím ctnostem by nasvědčoval spíš o příleţitostných prohřešcích, jak se snaţila nazývat to, co pan Darcy vylíčil jako nechuť k práci a dlouholeté nepravosti. Ţádná taková vzpomínka jí však nepřišla na pomoc. Měla v ţivé paměti, jak šararnantně se choval a promlouval, avšak její paměť mu nemohla přičíst k dobru nic podstatnějšího, neţ ţe se všem sousedům zamlouval a ţe mu jeho společenská uhlazenost získala úctu v důstojnické jídelně. U tohoto bodu prodlela dlouho a pak opět pokračovala ve čtení. Leč běda: následující pasáţ o tom, jaké úklady nastrojil slečně Darcyové, do jisté mír) potvrzovalo to, co se odehrálo mezi ní a plukovníkem FitzwiHiamem právě včera dopoledne; a nakonec byla vyzvána, aby si všechny, podrobnosti ověřila u samého plukovníka Fitzwilliama, který jí předtím sdělil, ţe je zasvěcen do všech bratrancových záleţitostí a o jehoţ věrohodnosti neměla důvod pochybovat. Jednu chvíli uţ

byla téměř rozhodnuta, ţe se na něho obrátí, avšak zaváhala, kdyţ si představila, jak by byl takový rozhovor trapný, a nakonec ten nápad vůbec zavrhla, kdyţ si. uvědomila, ţe pan Darcy by nikdy neriskoval lakový návrh, kdyby si nebyl naprosto jist, ţe mu bratranec jeho vývody potvrdí.

Pamatovala si úplně přesně, o čem hovořila s Wickhamem ten první večer u Philipsových.

Mnohé výrazy se jí vryly do

paměti doslova. Teprve nyní si uvědomila, ţe se vůbec neslušelo, aby tohle všechno vykládal někomu, koho viděl prvně v ţivotě, a divila se, ţe ji to dříve nenapadlo. Připadalo jí netaktní upozorňovat na sebe takovým způsobem jako on, a viděla nesoulad jeho výroků s jeho činy.

Vzpomínala, jak se vychloubal, ţe se nebojí setkat s Darcym - ať si Darcy odjede, ale on ţe nemá, proč by utíkal; a přitom si to hned příští týden zařídil, aby nemusel být na netherfieldském plese. Uvědomila si také, ţe svůj příběh nevykládal nikomu neţ jí, dokud netherfieldské panstvo neodjelo, avšak hned potom se to rozkřiklo, a ţádné zábrany, ţádné výhrady mu nebránily očernit Darcyho co nejvíce, ačkoli ji předtím ujišťoval, ţe z úcty k otci nemůţe nikdy odhalit pravou tvář syna.

Jak jinak sejí nyní jevilo všechno, co se ho týkalo! Dvořil se teď slečně Kingovéjen a jen z ohavné zištnosti, a její nikterak závratné věno uţ nyní nedokazovalo skromnost jeho tuţeb, ale dychtivost vyuţít první příleţitosti. Jeho chování vůči sobě nedokázala uţ uspokojivě zdůvodnit: buď se mu dostalo mylných informací o jejím věnu, anebo vyhovovalo jeho marnivosti podněcovat sympatie, které mu snad neuváţeně dala najevo. Váhavé pokusy o jeho očistu slábly a slábly, zato pro Darcyho mluvilo čím dál tím víc věcí: nemohla popřít, ţe Bingley Jane na její otázky uţ dávno ujistil, ţe je v této věci bez viny; ţe přes jeho povýšenost a odpudivé způsoby za celou tu dobu, co ho znala - a v posledním čase se s ním shodou okolností stýkala tak často, ţe se v jistém smyslu obeznámila s jeho povahou - nepostřehla, ţe by byl bezzása-dový nebo nespravedlivě zaujatý - ţe by se oddával volným a nevázaným choutkám; mezi svými přáteli byl ctěn a váţen - i Wickham hovořil s uznáním o jeho vztahu k sestře a sama ho často slyšela vyprávět o ní s takovou vřelostí, jaké by bez-citný člověk nebyl schopen; a kdyby byl učinil to, co mu připisoval Wickham, kdyby byl tak hrubě pošlapal

právo, sotva by to byl dokázal utajit před světem; kromě toho bylo nepředstavitelné, aby se člověk toho všeho schopný mohl přátelit s dobrosrdečným panem Bingleym.

Najednou se sama za sebe strašně zastyděla. Nedokázala pomyslet ani na Darcyho, ani na Wickhama bez výčitek, ţe

se chovala zaslepeně, nespravedlivě, předpojatě, nesmyslně.

"Jak ohavně jsem si počínala!" zvolala. "A přitom si tak zakládám na svém bystrozraku! Tak vyzdvihuji své schopnosti! Jak často jsem zavrhla Janinu nepředpojatou dobrotivost a řídila se sebevědomě zbytečnou nedůvěrou! Je to vskutku pokořující objev! A přitom si to pokoření zasluhuji. Ani zamilovaný by nebyl tak uboze zaslepený. Mne však zavedla na scestí marnivá pošetilost, nikoli láska. Lichotilo mi, ţe mě jeden vyznamenává svou přízní, urazilo mě, ţe mě druhý při prvním seznámení přehlíţí, a protojsem ve všem, co se jich týkalo, dala přednost předsudkům a hlouposti a zahnala zdravý rozum. Vţdyť jsem aţ do této chvíle byla sama proti sobě."

Bloudila v myšlenkách od sebe k Jane - od Jane k Bin-gleymu, a tu si připamatovala, ţe vysvětlení, jeţ jí pan Darcy poskytl v tomto případě, se jí zdálo velmi nedostatečné: i četla znovu. Tentokrát na ni jeho slova zapůsobila velmi odlišným dojmem. Jak také mohla v tomto případě odmrštit jeho důvody, kdyţ jim v jiném uvěřila? Prohlašoval, ţe si vůbec nebyl vědom Janina citového zaujetí, a ona si nemohla nevzpomenout, jak se na to dívala Charlotte.

Musela rovněţ přiznat, ţe jeho dojem o Jane má své oprávnění. Věděla, ţe Janina láskaje hluboká, ale zeji málo dává znát a ţe se tváří i chová stále vyrovnaně, coţ nesvědčívá o hlubokém citovém zaloţení.

Kdyţ dospěla k onomu odstavci, kde se zmiňoval o svých pokořujících, leč oprávněných výhradách vůči její rodině, zaplavil ji hluboký stud. Popisoval je příliš výstiţně, aby je mohla vyvrátit, a prů-běh netherfieldského plesu, jemuţ věnoval zvláštní pozornost, neboť tehdy se v něm utvrdily jeho předchozí špatné dojmy, měla ona ještě v ţivější paměti neţ on.

Uznání, jehoţ se dostalo sestře a jí, se neminulo účinkem. Zmírnilo, avšak nemohlo vyváţit skutečnost, ţe se ostatní z její rodiny vystavili oprávněnému odsouzení; a kdyţ si pomyslela, jaké zklamání zaţila Jane kvůli svým blízkým, a uvaţovala, jak podstatně jim oběma takové nepatřičné chování škodí, pocítila sklíčenost, jakou dosud nepoznala.

Dvě hodiny chodila onou pěšinkou a oddávala se všemoţným úvahám - zvaţovala opět a opět různé události, odhadovala moţnosti a smiřovala se, jak nejlépe dovedla, s tak nečekanou a významnou změnou, aţ si uvědomila, jak je unavená a jak dlouho je uţ pryč, a zamířila zpátky; kdyţ vcházela do stavení, umiňovala si, ţe se bude tvářit vesele jako jindy a ţe potlačí všechny myšlenky, které by jí bránily v hovorech.

Okamţitě jí bylo zvěstováno, ţe tu během její nepřítomnosti byli oba pánové z Rosingsu; pan Darcy se zdrţel jen pár minut, aby se rozloučil, avšak plukovník Fitzwilliam s nimi poseděl dobrou hodinu a čekal na ni, dokonce se uţ téměř také vydal na procházku, aby ji objevil.

Elizabeth jen taktak dokázala předstírat lítost, ţe se minuli, ale ve skutečnosti byla ráda.

Plukovník Fitzwilliam uţ ji nezajímal, nemohla myslet na nic neţ na svůj dopis.

Oba pánové opustili Rosings nazítří dopoledne a pan Col-lins, jenţ vyčkával u vrátnice, aby jim mohl na rozloučení sloţit svou poklonu, byl s to odspěchat domů s potěšujícím sdělením,

ţe se oba zdáli vynacházet při dobrém zdraví a tak dobré mysli, jak jen lze očekávat po smutném výjevu, jehoţ byli právě účastni na zámku. Tamtéţ pak odspěchal utěšovat lady Catherine a její dceru a přinesl domů s velkým zadostiučiněním poselství od Její Jasnosti, ţe se nudí a ţe zatouţila, aby všichni přišli a poobědvali s ní.

Elizabeth nemohla popatřit na lady Catherine a neuvědomit si přitom, ţe kdyby byla chtěla, mohla před ni nyní předstoupit jako její budoucí neteř, a rovněţ si nevesele uvědomovala, jak by to bylo Její Jasnost asi pobouřilo. Co by na to byla řekla? Jak by se byla zachovala?

Těmito otázkami si krátila čas.

Nejprve se hovořilo o tom, ţe se scházejí ve zmenšeném počtu. "Víte, ţe mi to rozdírá srdce?"

pravila lady Catherine.

"Nikdo neproţívá ztrátu přátel tak bolestně jako já. A tyhle mládence jsem si zvlášť oblíbila a vím, ţe i oni mne mají v oblibě. - Byli hluboce nešťastni, ţe uţ musí odjet. Ale to jsou vţdycky. Drahý plukovník se ještě jakţtakţ drţel aţ do-posledka, avšak Darcy poci-ťoval loučení skutečně tíţivě, snad ještě tíţivěji neţ loni. Má k Rosingsu čím dál tím vřelejší vztah."

Pan Collins měl ovšem pohotově kompliment i naráţku, která vyvolala blahosklonný úsměv na matčině i dceřině tváři.

Po večeři poznamenala lady Catherine, ţe slečna Bennetová se jí dnes zdá nějaká zaraţená, a okamţitě si to sama vysvětlila předpokladem, ţe sejí asi nechce ještě domů, a dodala:

"Je-li tomu tak, musíte napsat paní matce a poprosit ji, aby vám dovolila ještě tu zůstat. Jsem přesvědčená, ţe paní Collinsová bude vaší společnosti ráda."

"Jsem Vaší Jasnosti velice zavázána za laskavé pozvání," odvětila Elizabeth, "není však bohuţel v mé moci, abych je vyuţila. Tuto sobotu musím být v Londýně."

"Ale vţdyť si tu takhle pobudete pouhých šest týdnů. Očekávala jsem, ţe se tu zdrţíte dva měsíce. Říkala jsem to přece paní Collinsové, ještě neţ jste přijeli. Co byste tak pospíchala?

Paní Bennetová vás jistě můţe ještě čtrnáct dní postrádat."

"Ale otec nemůţe. Psal mi minulý týden, abych se co nejdříve vrátila."

"Jděte! Kdyţ vás můţe matka postrádat, můţe i otec. Otcům na dcerách nikdy moc nezáleţí.

Kdybyste zůstala ještě celý měsíc, mohla bych jednu z vás dovézt aţ do Londýna, hodlám se tam totiţ počátkem června na týden vypravit, a jelikoţ Dawsonovi nevadí zavazadla na kozlíku, bylo by tam krásně pro jednu místo - ba, kdyby nastalo chladné počasí, nevadilo by mi vzít obě, protoţe nejste ani jedna tlustá."

"Jste nanejvýš laskavá, Vaše Jasnosti, avšak obávám se, ţe musíme dodrţet předchozí úmluvu."

Lady Catherine se zřejmě vzdala. "Musíte s nimi poslat sluhu, paní Collinsová. Víte, ţe vám vţdycky řeknu otevřeně, co si myslím, a nelíbilo by se mi, kdyby dvě dívky cestovaly poštovním dostavníkem bez doprovodu. Odporuje to vší slušnosti. Musíte to zařídit a někoho s nimi poslat. Takové

věci mě dokáţou rozhořčit na nejvyšší míru. Mladé dívky mají mít vţdy patřičnou ochranu a doprovod, odpovídající jejich společenskému postavení. Kdyţ má neteř Georgiana odjíţděla loni v létě do Ramsgate, vymínila jsem si, ţe s ní pojedou dva sluhové. Nesluší se, aby se slečna Darcyová, dcera pana Darcyho z pemberleyského panství a lady Anně, někde objevila jinak. Já kladu na tyhle věci velký důraz. Musíte poslat se slečnami Johna, paní Collinsová.

Jsem ráda, ţe jsem na to přivedla řeč, protoţe by vám to neslouţilo ke cti, kdybyste je nechala odjet samotné."

"Můj strýček pro nás pošle lokaje."

"Tak? - Váš strýček! Drţí si tedy lokaje? Jsem ráda, ţe máte někoho, kdo na tyhle věci myslí.

Kde budete měnit koně? - Aha, no ovšem, v Bromley. - Řekněte U zvonu mé jméno a ochotně vás obslouţí."

Lady Catherine měla ještě mnoho otázek v souvislosti s jejich cestou, a jelikoţ na všechny sama neodpověděla, bylo nutné ji sledovat, za coţ jí Elizabeth byla vděčná, neboť by jinak bývala tak zabraná do svých myšlenek, ţe by byla mohla pozapomenout, kde je. Musela odloţit úvahy na chvíle samoty; jakmile se octla někde nerušena, oddávala se jim s velkou úlevou a neminul den, aby se nevydala sama na procházku a nedopřála si po libosti trapných vzpomínek.

List pana Darcyho uměla brzy nazpaměť. Dumala nad kaţdou větou a její vztahy k pisateli doznávaly kaţdou chvíli podstatných změn. Kdyţ si vzpomněla, jakým způsobem k ní hovořil, probouzelo to v ní stále velké pobouření; kdyţ však uváţila, jak nespravedlivě ho odsuzovala a co mu vytýkala, hněvala se sama na sebe a bylo jí líto, ţe musela zklamat jeho city.

Jeho láska zasluhovala vděčnost, jeho celkový charakter úctu, avšak nemohla se ztotoţnit s jeho touhami, ani na okamţik nezalitovala, ţe ho odmítla, a vůbec si nepřála, aby se ještě někdy v ţivotě shledali. Sama se v minulosti zachovala tak, ţe ji to mrzelo a trápilo, a neblahé přestupky matky a sester byly důvodem ještě hlubšího zármutku. Bylo to všechno beznadějné.

Otec se jim vysmíval, ale nikdy se natolik nenamáhal, aby zkrotil neukázněnost a lehkomyslnost mladších

dcer, a matka, která sama nevěděla, co se patří, neviděla v jejich chování nic špatného.

Elizabeth s Jane se často spojenými silami pokoušely zabránit Catherine a Lydii v nerozváţnostech, avšak jak mohlo dojít k nápravě, dokud to matka trpěla a podporovala?

Poddajná a nedůtklivá Catherine, která zcela podléhala Lydiinu vlivu, se cítila jejich radami vţdy dotčena, kdeţto svéhlavá a lehkováţná Lydia je pouštěla jedním uchem tam a druhým ven. Byly obě hloupé, líné a marnivé. Dokud bude v Merytonu jediný důstojník, nepřestanou flirtovat, a jelikoţ je z Longbournu do Merytonu jen co by kamenem dohodil, nepřestanou tam běhat.

Těţce na ni doléhaly i starosti ohledně Jane; vysvětlení pana Darcyho sice očistilo Bingleyho od všeho, co mu vyčítala, ale uvědomovala si tím výrazněji, co Jane ztratila. Ukázalo se, ţe ji měl upřímně rád a ţe se nezachoval špatně; leda se mu dala snad vytknout přílišná závislost na úsudku přítele. Věru, kruté bylo pomyšlení, ţe Jane se musela vzdát svazku po všech stránkách tak ţádoucího, s tolika výhodami, slibujícího takové štěstí, a to jen kvůli pošetilému a nedůstojnému počínání vlastní rodiny.

Kdyţ k těmto úvahám ještě připočteme odhalení Wickha-movy povahy, je nabíledni, ţe dobrá nálada, která ji dříve málokdy opouštěla, utrpěla vlivem těchto okolností natolik, ţe sotva dokázala zachovat aspoň její zdání.

Za onen poslední týden vykonali tolik návštěv na Rosingsu jako během prvního. Strávili tam i poslední večer a Její Jasnost se znovu dopodrobna vyptala na všechno ohledně jejich cesty, poučovala je, jak nejlépe sbalit zavazadla, a kladla jim na srdce jediný správný způsob, jak sloţit toalety, s takovým důrazem, ţe Maria povaţovala za nezbytné po návratu bez ohledu na dopolední práci všechny kufry přerovnat.

Při loučení jim lady Catherine velmi blahosklonně popřála šťastnou cestu a pozvala je, aby za rok opět zavítaly do Hunsfordu; a slečna de Bourghová nelitovala námahy, udělala jim pukrle a oběma podala ruku.

V sobotu ráno se Elizabeth á pan Collins sešli u snídaně několik minut před příchodem ostatních a on vyuţil té příleţitosti, aby ji na rozloučenou zahrnul zdvořilostmi, které pokládal za nutné.

"Není mi známo, slečno Elizabeth," pravil, "zda vám jiţ moje choť vyjevila, jak velice je vám zavázána, ţe jste nás ráčila navštívit; avšak jsem skálopevně přesvědčen, ţe neopustíte tento dům, aniţ se vám za vaši laskavost dostalo díků. Ujišťuji vás, ţe jsme si velmi váţili vaší milé společnosti. Jsme si vědomi, ţe náš skromný příbytek můţe málokoho lákat. Ţijeme prostě, naše pokoje jsou malé a sluţebnictvo nepočetné, neoddáváme se světským radovánkám, takţe mladé dámě, jako jste vy, musí Hunsford připadat nudný, avšak věřte mi, ţe jsme vám vděčni za vaši blahovůli a ţe jsme učinili vše, co bylo v našich silách, abyste svůj čas u nás netrávila nepříjemně."

Elizabeth neváhala vyjádřit své díky a ujistila ho, ţe sejí tu líbilo. Strávila šest týdnů velmi příjemně, byla šťastná, ţe viděla Charlottu, a dostalo se jí tolik laskavé pozornosti, ţe ona je dluţnicí. Pan Collins byl spokojen a se slavnostním úsměvem odvětil:

"To slyším s velkou radostí, ţe svůj pobyt u nás nepokládáte za nepříjemný. My jsme se zajisté vynasnaţili, seč jsme, a naštěstí jsme byli s to uvést vás do velmi vznešené společnosti a vzhledem k našim stykům s rosingským panstvem jsme vám mohli dopřát často příjemnou změnu oproti našemu skromnému domácímu prostředí. Smíme tedy doufat, ţe vám návštěva v Hunsfordu nebyla proti mysli. Díky lady Catherine a její rodině obnáší naše postavení takové výhody a přednosti, jakými se můţe honosit málokdo. Viděla jste, jaké jsou naše vztahy. Viděla jste, ţe jsme na zámek pravidelně zváni. Po pravdě řečeno, troufám si prohlásit, ţe při všech nedostatcích této skromné fary ţádný její obyvatel nezasluhuje soucit, pokud se můţe těšit z přátelství zámeckého panstva jako my."

Slova jen nedostatečně vyjadřovala, čím mu srdce přetékalo, musel se procházet po pokoji, zatímco Elizabeth se snaţila sloučit zdvořilost a pravdu do několika stručných vět.

"Jistě o nás budete moci podat příznivé zprávy v Hertford-shiru, drahá sestřenko. Aspoň se odvaţuji doufat, ţe tomu nic nestojí v cestě. Denně jste byla svědkem, jak lady Catherine zahrnuje paní Collinsovou přízní; a neodnášíte si tedy, jak věřím, ten dojem, ţe vaše přítelkyně prohloupila, kdyţ -avšak o tom raději pomlčíme. Dovolte jen, abych vás ujistil, drahá slečno Elizabeth, ţe vám ze srdce přeji, abyste byla v manţelství tak šťastná jako my.

Drahá Charlotte a já jsme jedno srdce, jedna duše. Panuje mezi námi podivuhodná shoda v povaze i názorech, jako bychom si byli předurčeni."

Elizabeth mohla s klidným svědomím poznamenat, ţe šťastní jsou ti manţelé, kteří to o sobě mohou prohlásit, a stejně upřímně mohla dodat, ţe je pevně přesvědčena o jeho spokojenosti a raduje se z toho. Nelitovala však, ţe další litanie přerušil příchod ţeny, jeţ je inspirovala.

Chudinka Charlotte! Bylo to truchlivé, zanechat ji v takové společnosti. Avšak zvolila si svůj osud s očima otevřenýma, a třebaţe se očividně nerada loučila s návštěvou, nezdálo se, ţe by stála o soucit. Domácnost a hospodyňské starosti, její drůbeţ, farnost a všechno, co z toho plynulo, ještě pro ni neztratily přitaţlivost.

Konečně předjel kočár, kufry byly upevněny nahoře, balíčky umístěny vevnitř a vše bylo přichystáno k odjezdu. Přítelkyně se spolu vřele rozloučily a pak doprovázel Elizabeth ke kočáru pan Collins; neţ přešli zahradu, pověřil ji, aby vyřídila srdečné pozdravy celé své rodině, přičemţ neopomněl dodat, ţe jim ještě jednou děkuje za laskavé přijetí loni v zimě, a připojit poručení jemu neznámým manţelům Gardinerovým. Pomohl jí do vozu, pak nastoupila Maria a uţuţ by byli zabouchli dveře, kdyţ tu jim celý zděšený připomněl, ţe dosud nic nevzkázaly dámám z Rosingsu.

"Zajisté však," dodal, "si přejete, abych jim vyřídil vaše uctivé poručení a poděkoval jim za prokázané laskavosti během vašeho pobytu."

Elizabeth neměla námitek, takţe bylo moţno dveře přibouchnout, a vůz se rozjel.

"Dobrý boţe!" zvolala Maria po chvilkovém mlčení, "připadá mi, jako bychom přijeli včera nebo předevčírem - a přitom jsme toho tolik zaţily!"

"Udalo se opravdu hodně," přitakala její druţka s povzdechem.

"Devětkrát jsme obědvali na zámku, a kromě toho jsme tam byli dvakrát na čaj! To budu mít co vypravovat!"

Elizabeth v duchu dodala: "A kolik toho já budu mít co tajit!"

Jejich cesta proběhla bez klábosení i bez nesnází a za čtyři hodiny od té chvíle, co opustily Hunsford, zastavil kočár před domem pana Gardinera, kde se měly několik dní zdrţet.

Jane vypadala dobře a Elizabeth neměla mnoho příleţitostí rozvaţovat nad jejím rozpoloţením, protoţe pro ně tetinka ve své dobrotě nachystala bohatý program. Ale Jane se s ní měla vrátit domů a v Longbournu ji bude moci v klidu pozorovat.

Zatím ji to stálo dost velké sebezapření, aby vyčkala aţ do Longbournu, neţ poví sestře o Darcyho vyznání. Vědomí, ţe je s to jí sdělit novinu, nad níţ Jane uţasne a která zároveň tak lichotí těm marnivým představám, jeţ rozum ještě neza-pudil, ji velice nutilo k upřímnosti, takţe by ji nebylo zadrţelo nic neţ rozpaky, co všechno vlastně můţe vyzradit, a obavy, aby aţ o tom jednou začne, neopakovala neuváţeně něco o Bingleym, co by mohlo její sestru ještě víc zarmoutit.

Druhý týden v máji se tedy všechny tři dívky vypravily z londýnské Gracechurch Street do jistého hertfordshirského městečka, a kdyţ se blíţily k hostinci, kde na ně měl čekat kočár

pana Benneta, zpozorovaly, ţe díky dochvilnosti kočího uţ Kitty i Lydia vyhlíţejí z jídelny v prvním patře. Obě tam strávily asi hodinu, velmi příjemně zaměstnány nákupem u modistky přes ulici, pozorováním vojáka na stráţi a přípravou salátu s okurkami.

Nejprve přivítaly sestry a pak je vítězoslavně dovedly ke stolu, kde se skvěla studená pečeně, jakou obvykle skýtají spíţe zájezdních hostinců. "Ţe je to pěkné? Ţe jsme vás krásně překvapily?" volaly jedna přes druhou.

"Hodlaly jsme vás všechny pohostit," dodala Lydia, "ale musíte nám půjčit nějaké peníze, protoţe my jsme utratily, co jsme měly, támhle v tom krámě." Pak jim předestřela nákupy.

"Podívejte se, vzala jsem si tenhle čepec. Nezdál se mi ani moc hezký, ale říkala jsem si, co bych si ho nekoupila. Jakmile se vrátíme domů, rozpářu ho a uvidím, jestli bych z toho nedala dohromady něco slušného."

A kdyţ sestry čepec odsoudily, zeje ošklivý, opáčila zcela lhostejně: "Hm! Ale ta modistka tam měla ještě dva nebo tři mnohem horší, a aţ si koupím kousek saténu v hezčí barvě a ozdobím ho tím, bude docela ucházející. A krom toho na tom nesejde, co budeme nosit v létě, vţdyť v Merytonu uţ nebude -ský regiment, za čtrnáct dní odtáhnou."

"Opravdu?" zvolala Elizabeth s velkým uspokojením.

"Rozbijí tábor u Brightonu, a já bych tak chtěla, aby nás tam tatínek všechny zavezl na letní byt! Není to báječný nápad? Tvrdím, ţe by to skoro nic nestálo. Dokonce i maminka by ráda jela. Jen povaţte, jak se tu jinak budeme celé léto trápit."

"Ano," pomyslela si Elizabeth, "to by byl báječný nápad, nic jiného bychom si v této chvíli nemohli přát. Dobrotivé nebe! Lázeňský ţivot v Brightonu a k tomu vojenský tábor, jakpak by ne, aţ se zbavíme obleţení jednoho pluku domobrany a merytonských plesů kaţdý měsíc!"

"A teď vám povím novinku," prohlásila Lydia, jakmile zasedly k jídlu. "To budete koukat. Je to dobrá zpráva, báječná zpráva a týká se jistého pána, kterého všechny zboţňujeme." Jane a Elizabeth na sebe pohlédly a propustily číšníka od stolu. Lydia se zasmála a pravila:

"To jste celé vy, pořád samý takt a ohledy. Nechcete, aby to číšník slyšel, jako by mu to nebylo jedno! Hádám, ţe často vyslechne horší věci neţ to, co vám chci povědět. Ale je tak ošklivý! Jsem ráda, ţe zmizel. V ţivotě jsem neviděla takovou dlouhatánskou bradu. Ale teď uţ tu novinu: týká se to drahého Wickhama a bylo by jí škoda pro číšnické uši, ne?

Wickhamovi uţ nehrozí nebezpečí, ţe ho dostane Mary Ringová! To koukáte! Odjela k strýčkovi do Liverpoolu, odjela nadobro. Wickham je zachráněn."

"A Mary Kingováje zachráněna!" dodala Elizabeth. "Zachráněna před svazkem, který by nebyl zrovna moudrý vzhledem k její finanční situaci."

"Udělala velkou hloupost, ţe odjela, jestli ho měla ráda." "Doufám, ţe nešlo o váţné city ani z jedné, ani z druhé strany," pravila Jane.

"Z jeho určitě ne. Vzala bych na to jed, ţe o ni nestál, ani co by se za nehet vešlo - a kdo by taky stál o takovou hloupou pihovatou protivu?"

Elizabeth se zachvěla při pomyšlení, ţe by sice nebyla schopna vyjádřit to tak hrubými slovy, avšak ţe Lydiiny hrubé pocity se málo liší od těch, jeţ sama dříve chovala ve svém srdci a pokládala za nepředpojaté!

Jakmile se všechny najedly a starší sestry zaplatily, daly zavolat kočího a s vynaloţením jistého důvtipu se celá společnost se všemi krabicemi, brašnami a balíčky i s nevítaným přívaţkem Lydiiných a Kittyiných nákupů směstnala v kočáře.

"To jsme tu krásně nacpané," jásala Lydia. "Jsem ráda, ţe jsem si koupila ten čepec, kdyţ pro nic jiného tak pro tu legraci, ţe máme ještě jednu kulatou krabici! Tak, a teď se hezky pohodlně usadíme a budeme si povídat a smát se celou cestu aţ domů. Nejdřív nám musíte vylíčit, co jste všechno zaţily za tu dobu, kdy jste byly pryč. Seznámily jste se s nějakými fešáky? Koketovaly jste? Tolik jsem se těšila, ţe aspoň jedna ulovíte manţela, neţ se vrátíte.

Jane bude hnedle stará panna, vţdyť uţ jí bude pomalu třiadvacet! Páni, to bych se styděla, kdybych se do třiadvaceti nevdala. Tetinka Phi-lipsová by si tak přála, abyste se vdaly, to nemáte ani ponětí. Říká, ţe si Lízá měla vzít pana Collinse, ale já si myslím, ţe by s ním nebyla* ţádná švanda. Páni! Já bych se tak ráda vdala dřív neţ vy! Pak bych vám všem mohla dělat gardedámu a vodit vás na plesy. Ach boţe! Tuhle jsme se u Forstero-vých nasmáli!

Kitty a já jsme k nim byly pozvané na celý den a paní plukovníkova nám slíbila, ţe se večer bude tančit (mimochodem, paní Forsterová a já jsme se ohromně skamarádily!), a tak pozvala i obě Harringtonova děvčata, ale Harriet byla nemocná, takţe Pen musela přijít sama, a hádejte, co jsme vymyslely! Ustrojily jsme Chamberlayna do ţenských šatů, ţe se bude jako vydávat za dámu - nedovedete si představit, jaká to byla legrace. Ţivá duše o tom nevěděla, jen plukovník Forster, jeho paní, Kitty a já, no a ještě tetička, protoţe jsme si od ní musely vypůjčit šaty; ale nedovedete si představit, jak mu to slušelo. Denny, Wickham a Pratt a ještě dva nebo tři důstojníci přišli a vůbec ho nepoznali. Páni! Já se tak nasmála! A paní Forsterová taky. Myslela jsem, ţe z toho budu mít smrt. Proto také začali muţští něco tušit a za chvíli uhádli, co je."

Takovými historkami a ţertovnými kousky ze společenského ţivota usilovala Lydia, podporována Kittyinými naráţkami a doplňky, bavit své společnice cestou do Long-bournu.

Elizabeth se snaţila ji neposlouchat, ale nemohla zabránit, aby kaţdou chvíli nepadlo Wickhamovo jméno.

Doma se jim dostalo velmi milého přijetí. Paní Bennetová se radovala, ţe se Jane vrátila stejně krásná jako dřív, a během večeře prohlásil pan Bennet nejednou o své vůli Elizabeth:

"Jsem rád, ţe uţ jsi zase doma, Lízinko."

V jídelně se shromáţdila početná společnost, neboť se dostavili téměř všichni členové rodiny Lucasovy, aby přivítali Marii a vyslechli její zprávy; i byli zaujati velmi mnohostranně : lady Lucasová se přes celý stůl vyptávala Marie na zdraví a slepice své nejstarší dcery; paní Bennetová byla v dvojím ohni, neboť z jedné strany sbírala informace o poslední módě od Jane, která seděla o hezký kus dál, a nabyté vědomosti předávala na druhou stranu mladším slečnám Lucasovým; a Lydia hlasitěji neţ ostatní dohromady vypočítávala všechny radostné dopolední záţitky komukoli, kdo byl ochoten jí naslouchat.

"Ach, Mary," pravila, "měla jsi jet s námi, to ti byla legrace! Kdyţ jsme jely tam, stáhly jsme s Kitty všechny záclonky a dělaly jsme, ţe v kočáru nikdo není, a byly bychom to tak nechaly celou cestu, kdyby se Kitty nebylo udělalo špatně, a kdyţ jsme přijely ke Georgeovi, tak jsme

se myslím zachovaly velice ušlechtile, protoţe jsme všechna tři děvčata pozvaly na báječnou studenou přesnídávku, a kdybys byla jela, byly bychom tě také pozvaly. Na zpáteční cestě jsme měly takovou legraci! Myslela jsem, ţe se do toho kočáru v ţivotě nenacpeme. Div jsem neumřela smíchy. A celou cestu domů jsme se tak bavily! Povídaly jsme si a smály se tak hlučně, ţe nás určitě bylo slyšet na deset mil.''

Na to Mary s váţnou tváří odvětila: "Jsem daleka toho, drahá sestro, abych podceňovala takové zábavy. Většina ţenských duší v nich nepochybně nalézá zalíbení. Přiznám se však, ţe mne by nezíákaly nekonečně raději dám přednost knize."

Lydia však nevnímala ani slovo z této moudré odpovědi. Málokdy vydrţela dávat pozor déle neţ půl minuty a Mary zásadně vůbec neposlouchala.

Odpoledne nutila Lydia ostatní děvčata, aby zašly do Merytonu a poptaly se, co je nového, avšak Elizabeth se tomuto nápadu energicky opřela. Nechtěla, aby se říkalo, ţe slečny Bennetovy, sotva přijedou domů, uţ musí pronásledovat důstojníky. Bránila se tomu ještě z jiného důvodu. Hrozila se setkání s Wickhamem a hodlala je co nejvíce oddálit. Jakou pro ni znamenalo úlevu, ţe má pluk odtáhnout, to se nedalo slovy vyjádřit. Do čtrnácti dnů měli být pryč - a ona doufala, ţe po jejich odchodu uţ se kvůli němu nebude muset trápit.

Nestrávila doma ještě mnoho hodin a uţ seznala, ţe záměry ohledné Brightonu, o nichţ se zmínila Lydia v hostinci, jsou častým námětem rozprav mezi rodiči. Elizabeth okamţitě odhadla, ţe otec vůbec nemíní ustoupit, avšak přitom odpovídal tak neurčitě a dvojsmyslně, ţe matka, ač často sklíčena, se přece ještě zcela nevzdala naděje, ţe by nemohla nakonec uspět.

Elizabeth uţ to nevydrţela, aby neobeznámila Jane s tím, co se přihodilo; a kdyţ si nejprve umínila, ţe zamlčí všechny okolnosti, které se sestry nějak týkaly, vybídla ji nazítří dopoledne, aby se přichystala na překvapení, a vylíčila jí v hlavních rysech, co se odehrálo mezi ní a panem Darcym.

Slečna Bennetová se brzy vzpamatovala z úţasu, neboť byla ve své upřímné sesterské náklonnosti přesvědčena, ţe Elizabeth není moţno neţ obdivovat, a její překvapení ustoupilo jiným pocitům. Litovala pana Darcyho, ţe se jí vyznal ze svých citů způsobem, který mu sotva mohl získat sympatie; ale ještě více ji tíţila představa, jak ho asi sestřino odmítnutí muselo zkrušit.

"Jistě nebylo správné, ţe si byl tak jist úspěchem," pravila, "to by se nemělo přiházet, ale povaţ, oč krutější pak bylo jeho zklamání!"

"Máš pravdu," odvětila Elizabeth, "je mi ho upřímně líto; jsou tu však ještě jiné citové zdroje, které patrně brzy přehluší jeho vztah ke mně. Nevytýkáš mi ale, ţe jsem mu dala košem?"

"Jak bych mohla! Ach, ne ne.""Ale vytkneš mi, ţe jsem hovořila tak zaníceně o Wickhamovi?"

"Ne, nevidím v tom nic špatného, ţes mu to řekla."

"Ale uvidíš, aţ se dozvíš, co se stalo hned druhý den."

Pověděla jí pak o dopise a opakovala jí obsah všeho, co se týkalo George Wickhama. To byla velká rána pro chudinku Jane, jeţ by byla ochotně prošla svět kříţem kráţem v dobré víře, ţe nenajde v celém lidském rodu tolik špatnosti, kolik se jí zde soustředilo v jedné osobě.

Darcyho očištění ji sice uspokojovalo, avšak nemohlo vyváţit takové poznání. Snaţila se ze všech sil dokázat, ţe jde o nedorozumění, aby mohla jednoho zprostit viny, aniţ by tím přitíţila druhému.

"To nepůjde," pravila Elizabeth, "rozhodně se ti nepovede nasadit svatozář oběma. Vyber si, ale jeden ti musí stačit.

Máš k dispozici jen určité mnoţství šlechetnosti, takţe ti vystačí ke cti a chvále pouze jednoho, a v poslední době se přiklánělo hned na tu, hned na onu stranu. Já za svou osobu hlasuji spíš pro pana Darcyho, ty však si čiň, co ti 10."

Trvalo ale hezkou dobu, neţ vylákala úsměv na Janině lici.

"Nevzpomínám si, ţe by mnou bylo kdy něco víc otřáslo," pravila. "Ţe by byl Wickham takový darebák! To se ani věřit nechce. Chudák pan Darcy. Jen povaţ, Lízinko, co všechno musel podstoupit! Zaţít takové zklamání a přitom ještě seznat, ţe o něm nemáš nejlepší mínění! A být nucen přiznat takovou věc o vlastní sestře! To je opravdu přespříliš kruté. Jistě to sama cítíš také."

"I ne, lítost a soucit mě opouštějí, kdyţ vidím, jak tobě jimi srdce překypuje. Ty to s ním budeš proţívat s tak vřelou účastí, o tom jsem přesvědčena, ţe já budu mít čím dál tím větší chuť ho pustit z hlavy a uţ na něho nemyslet. Tvé výlevy mě toho ušetří, a budeš-li nad ním ještě déle lamentovat, odvrátím se já od něho s lehkým srdcem."

"Ubohý Wickham! Tváří se vţdy tak dobrosrdečně! A má tak upřímné a ušlechtilé způsoby!"

"S výchovou těchhle dvou mladíků muselo být rozhodně něco v nepořádku. Jeden je v míře vrchovaté nadán ušlechtilostí a druhý budí její zdání."

"Já jsem si nikdy nemyslela, ţe by pan Darcy takové zdání nebudil, jako předtím ty."

"A přitom jsem to povaţovala za projev mimořádného bystrozraku, kdyţ jsem k němu bezdůvodně pojala tak vyslovenou antipatii. V člověku to utvrdí víru ve vlastní genialitu a dá mu to takovou příleţitost rozehrát svůj vtip, pojme-li k někomu odpor. Někdo soustavně hubuje na všechno moţné a nedá se to poslouchat, avšak nelze se vytrvale někomu vysmívat a nepřijít tu a tam na něco vtipného."

"Ale kdyţ jsi poprvé četla ten list, Lízinko, jistě jsi to nebrala tak jako teď."

"To vskutku ne. Bylo mi z toho dost trapně. A nejen trapně, byla jsem z toho nešťastná.

Přitom jsem si s nikým nemohla

popovídat o tom, co mě tíţilo, ţádná Jane mě nechlácholila a neříkala, ţe jsem se přece jen nechovala tak hrozně slabošsky a domýšlivě a pošetile, jak vím, ţe jsem se chovala. Ach! Jak jsi mi chyběla!"

"Škoda, ţe jsi před panem Darcym mluvila o Wickhamovi tak nezaobaleně. Vţdyť teď se zdá, ţe si vůbec ţádné výtky nezaslouţil."

"Jistěţe ne. Obořila jsem se na něho tak nešťastně právě v dů-sledku předsudků, v nichţ jsem si libovala. Potřebovala bych se s tebou poradit o jedné věci. Co myslíš, mám či nemám odhalit před našimi známými VVickhamovu skutečnou povahu?"

Jane Bennetová se zamyslela a pak odvětila: "Nemáme vlastně ţádný důvod, proč bychom ho musely tak strašné pranýřovat. Jak se na to díváš ty?"

"Ţe bychom se o to vůbec neměly pokoušet. Pan Darcy mě neoprávnil k tomu, abych jeho informace rozhlásila. Naopak dal najevo, ţe všechno, co se týká jeho sestry, je určeno jen pro mne, a kdybych se snaţila vysvětlovat lidem po pravdě, jak se zachoval v těch ostatních případech, kdo by mi uvěřil? O panu Darcym panuje obecně tak předpojaté mínění, ţe by z toho naše dobré merytonské dušičky měly smrt, kdyby o něm měly začít smýšlet příznivé.

Nedokázala bych je přesvědčit. Wickham zanedlouho odjede, a tudíţ na tom nemůţe nikomu záleţet, co je to za člověka. Po čase to moţná všechno vyjde najevo a pak se jim vysmějeme, ţe byli tak hloupí a ne-prokoukli ho dřív. Ale teď nebudu nikomu nic vykládat,'"

"Máš pravdu. Kdyby jeho prohřešky vešly ve známost, mohlo by ho to nadobro zničit. Snad uţ nyní lituje, čeho se dopustil, a snaţí se napravit svou pověst. Nesmíme ho dohnat k zoufalství."

Tento rozhovor uklidnit rozbouřenou hladinu Elizabethiny mysli. Zbavila se dvou tajemství, která ji uţ čtrnáct dní tíţila, a měla jistotu, ţe ji Jane ochotně vyposlechne, kdykoli bude mít touhu si o jedné či druhé věci opět popovídat. Zbývalo ovšem ještě něco, co se jí z ohleduplnosti neodváţila vyjevit. Nemohla se odhodlat seznámit sestru s druhou půlkou Dai -

cyho dopisu, ani ji ujistit, jak upřímné city k ní choval jeho přítel. Tohle s ní nemohl nikdo sdílet a ona si uvědomovala, ţe by z ní obtíţné tajemství mohlo být sňato jen tehdy, aţ by se oba mladí lidé domluvili.

"A kdyby tato nepravděpodobná situace nastala, mohla bych jí povědět jen to, co jí bude mnohem milejší vyslechnout od Bingleyho samého. Nemám právo přinést zprávy, dokud nepozbudou všeho smyslu!"

Kdyţ se teď opět usaďila doma, mohla v klidu pozorovat sestřin duševní stav. Jane se trápila.

Vzpomínala ještě stále něţně a láskyplně na Bingleyho. Neţ ho poznala, nikdy si ani nenamlouvala, zeje zamilovaná; měl tedy její cit všechen ţár prvního vzplanutí a vzhledem k jejímu věku a povaze větší stálost, neţ jakou se zpravidla vyznačují první lásky; tak vřele na něj vzpomínala a o tolik se jí zdál převyšovat ostatní muţe, ţe v sobě musela vzburcovat všechnu moudrou rozvahu i ohled na své blízké, aby se nepoddávala lítosti, která by byla ohroţovala její zdraví i jejich klid.

"Poslyš, Lízinko," pravila paní Bennetová jednoho dne, "jakpak se ti ted]tví celá ta smutná Janina záleţitost? Já za sebe jsem si umínila, ţe se o tom uţ nikomu ani slůvkem nezmíním, co ţiva budu. Tuhle jsem to povídala tetě Philipsové. Jen se pořád nemohu dovědět, jestli se s ním Jane v Londýně sešla. Kaţdopádně se ukázal jako pěkný ptáček - a zřejmě uţ není nejmenší naděje, ţe by ho Jane ještě dostala. Neproslýchá se nic o tom, ţe by sem na léto zase přijel, a ptala jsem se na to kaţdého, kdo by o tom mohl něco vědět." "Nevěřím, ţe se ještě do

Netherfieldu nastěhuje." "Hm! Však je to jeho věc. Nikdo tu o něho nestojí, ale nepřestanu tvrdit, ţe se k mé dceři zachoval velice bezohledně, a na jejím místě bych mu to byla rozhodně netrpěla. Utěšuje mě jen to, ţe zlomené srdce přivede Jane do hrobu, a pak teprve bude litovat, co způsobil!"

Jelikoţ se Elizabeth tímto předpokladem utěšit nedokázala, nic jí na to neodpověděla.

"Tak co, Lízinko," navázala matka krátce poté, "Collinso-vým se to ţije, viď? Ach, doufám, ţe jim to vydrţí. A jakpak se u nich vaří? Troufám si tvrdit, ţe Charlotte se ukáţe jako výborná hospodyně. Jestli je jen zpola tak šetrná jako matka Lucasová, dají si pěknou sumičku stranou. Ta-nevede domácnost rozmařile, na to dám krk."

"Ne, to nevede."

"Výborná hospodyně, jak povídám. Ano, ano. Takoví si dají pozor, aby se nezadluţili. Takoví se jakţivo neocitnou pro peníze v úzkých. No, ať jim to slouţí ke zdraví! Taky si často asi povídají, jak bude Longbourn jejich, aţ náš tatínek umře, viď? Uţ se tu cítí jako páni, ne, aţ k tomu jednou dojde."

"O této věci se těţko mohli zmínit přede mnou."

"No, vţdyť by to bylo do nebe volající, kdyby se byli zmínili, ale mezi sebou o tom často mluví, to vím určitě. Nu, kdyţ to přenesou přes srdce, ţít na panství, které jim zákonitě nepatří, tím lip. Já bych se styděla, kdyby mi připadlo jen nějakým ustanovením v poslední vůli."

První týden po jejich příjezdu brzy uplynul. Začal druhý. Regiment se chystal odtáhnout z Merytonu a mladé dámy široko daleko propadaly zoufalství. Chmurná nálada vládla téměř všude. Jen starší sestry Bennetovy byly stále ještě s to jíst, pít, spát a věnovat se své obvyklé činnosti. Přenešťastná Lydia a Kittyjim neustále vyčítaly takovou nečitelnost, neboť nedovedly pochopit, jak někdo z rodiny můţe mít tak tvrdé srdce.

"Boţe na nebesích! Co z nás bude ? Co si počneme?" lamentovaly co chvíli ve svém hoři.

"Jak se dokáţeš tak usmívat, Lízo?"

Jejich milující matka to ţivě proţívala s nimi a vzpomínala, co sama protrpěla při podobné příleţitosti před pětadvaceti lety.

"Pamatuji se," pravila, "jak jsem celé dva dny proplakala, kdyţ regiment plukovníka Millera odtáhl. Myslela jsem, ţe mi to zlomí srdce."

"Mně to zlomí srdce určité," řekla Lydia.

"Kéţ bychom mohli jet do Brightonu!" poznamenala paní Bennetová.

"Ach, ano! Kéţ bychom mohli jet do Brightonu! Ale tatíček je tak zatvrzelý!"

"Slunce a moře by mi nadobro vrátily zdraví!"

"I tetinka Philipsová říká, ţe by mi to udělalo moc dobře," dodávala Kitty.

Takovéto nářky zaznívaly bezustáni longbournským domem. Elizabeth se pokoušela brát to s humorem, ale veškerý smysl pro legraci potlačil stud. Znovu si uvědomovala, jak oprávněné byly Darcyho výhrady.

Avšak Lydiiny chmurné vyhlídky se zakrátko rozjasnily, neboť paní plukovníkova Forsterová, choť velitele regimentu, ji pozvala, aby ji provázela do Brightonu. Tato nedocenitelná přítelkyně byla sama velmi mladá a teprve nedávno se vdávala. S Lydií ji sblíţily humor a veselá nálada; přátelily se tri měsíce a z toho dva důvěrně.

Jak byla Lydia unesena, jak vzývala paní Forsterovou, jak to potěšilo paní Bennetovou a zdrtilo Kitty, lze sotva slovy vylíčit. Lydia poletovala po stavení v divokém vzrušení, nechala si od všech gratulovat a bez ohledu na sestřiny pocity se smála a klábosila ještě ztřeštěněji neţ

jindy, zatímco zhrzená Kitty dál v salóně metala osudu v tvář obvinění stejně nelogická jako nerudným tónem pronášená.

"Nedovedu pochopit, proč paní Forsterová nemůţe vzít s sebou i mne, kdyţ uţ pozvala Lydii," naříkala. "Nejsme sice nejlepší přítelkyně, ale mám na to stejné právo jako ona, a ještě větší, protoţe jsem o dva roky starší." i

Marně jí Elizabeth domlouvala, aby byla rozumná, a Jane, aby se s tím smířila. V Elizabeth vyvolalo to pozvání pocity zcela odlišné neţ v její matce nebo Lydii: pro ni zvonil umíráček jakékoli naději, ţe Lydia jednou dostane rozum, a třebaţe se takovým počinem vystavovala nenávisti, kdyby vyšel najevo, povaţovala za nezbytné potají poprosit otce, aby ji nikam nepouštěl. Vylíčila mu všechny nepřístojnosti, jichţ se Lydia vůbec ve svém chování dopouští, poukázala na to, jak málo jí můţe být ku prospěchu přátelství s osobou, jako je paní Forsterová, a oč nerozváţněji si bude počínat po boku

takové společnice v Brightonu, kde na ni číhají nebezpečnější pokušení neţ doma. Vyslechl ji pozorně a pak pravil:

"Lydia nedá pokoj, dokud se tu či onde veřejně neznemoţní, a není naděje, ţe by to dokázala laciněji a s menšími obtíţemi pro celou rodinu neţ při této příleţitosti."

"Kdybyste jen věděl," pravila Elizabeth, "jaké trampoty pro nás pro všechny z toho povstanou, aţ Lydiino neukázněné a nemoudré počínání vejde obecně ve známost - ba, jaké uţ povstaly, pak byste o tom soudil jinak, o tom jsem přesvědčena."

"Jaké uţ povstaly?" opakoval pan Bennet. "Coţe, zapudila ti snad některého ctitele?

Chudinko malá! Ale nezoufej. Takový přeúzkostlivý mládeneček, který se nedokáţe přenést přes trochu pošetilosti ve své přízni, nestojí ani za lítostivou slzičku. Pojď, ukaţ mi seznam těch uboţáků, které odradila Lydiina zbrklost."

"Nikoli, mýlíte se. Nic takového jí nemohu vyčíst. Nebráním se tomu kvůli nějakému určitému případu, ale proto, ţe nám to obecně neprospívá. Lydiina divokost a prchlost, její sebejistota a neukázněnost, jimiţ se vyznačuje její povaha, nemohou zůstat bez vlivu na naše postavení, na naši pověst ve společnosti. Nehněvejte se na mne - ale musím být upřímná.

Nedáte-li si vy, drahý tatíčku, tu námahu a nezkro-títe její překypující temperament, neudělíte-li jí ponaučení, ţe jí její nynější zájmy nevystačí na celý ţivot, bude brzy na

jakoukoli nápravu pozdě. Její povaha uţ bude dotvořena a v šestnácti z ní bude nejlehkomyslnější koketa, jaká kdy sebe i svou rodinu zesměšnila - a navíc koketa, která k tomu nemá neţ ty nejniţší a nejprimitivnější předpoklady, která nemá jiné přednosti neţ

mládí a přijatelný zevnějšek a která ve své hlouposti a povrchnosti ani trochu nebude s to čelit obecnému opovrţení, jeţ vyvolá svou zuřivou honbou za pánskou pozorností a lichotkami.

Toto nebezpečí stejně ohroţuje i Kitty. Ta půjde za Lydií třeba do pekla. Takové marnivé, pošetilé, líné holky neznají ţádné zábrany. A coţpak vy, drahý tatíčku, nepokládáte za moţné, ţe se jim nevyhne a neodsoudí je kaţdý, kdo je pozná, a ţe to často nevztáhne i na jejich sestry?"

Pan Bennet viděl, ţe jí tato věc vskutku leţí na srdci, vzal ji láskyplně za ruku a pravil:

"Nesmíš si to tak brát, děvečko drahá. Kdo pozná tebe a Jane, bude si vás váţit a ctít; a neublíţí vám ani to, ţe máte dvě - nebo bych spíš měl říct tři sestry, které za nic nestojí. V

Longbournu nebude klid, jestli Lydia do toho Brightonu nepojede. Ať si tedy jede. Plukovník Forster je rozumný člověk a uhlídá ji před nejhorším, a naštěstí je natolik chudá, ţe jí sotvakdo bude klást nástrahy. V Brightonu se nebude moci svým koketováním tak prosazovat jako tady. Důstojníci tam najdou mnohem přitaţlivější ţeny. Doufejme tedy, ţe ji lázeňský pobyt poučí o její vlastní bezvýznamnosti. U ní se uţ na ţádný pád nedá mnoho zkazit, aniţ

bychom byli nuceni dát ji doţivotně pod zámek."

S touto odpovědí se Elizabeth musela spokojit; avšak v jejích názorech ji nezviklal a odcházela od něho nespokojená a zklamaná. Neměla však v povaze zmnoţovat si jakékoli trápení dlouhými úvahami. Byla přesvědčena, ţe svou povinnost splnila, a aby se chmuřila nad nevyhnutelnými nepříjemnostmi a zhoršovala všechno předčasnými obavami, to neodpovídalo její letoře.

Kdyby byly Lydia s matkou Bennetovou zvěděly obsah jejího rozhovoru s otcem, nebyly by dokázaly vyjádřit své pobouření, ani kdyby se byly spojily ve své výmluvnosti. Pro Lydiinu dušičku představovala návštěva v Brightonu nejvyšší moţné pozemské štěstí. Její ţivá představivost jí vykreslila, jak po ulicích tohoto bujarého lázeň-ského města korzují davy důstojníků. Viděla; jak se kolem ní točí desítky a ještě víc dosuď neznámých muţů. Viděla vojenské leţení v celé slávě - jak se v krásně jednotných řadách táhnou stany, překypující mládím a veselím a oslňující rudou barvou, a k dovršení všeho se viděla usazená pod stanovým plátnem, jak něţně flirtuje nejméně s šesti důstojníky najednou. Kdyby byla tušila, ţe se jí sestra pokusila překazit takovéto vyhlídky a očekávání, jak by se na to byla zatvářila?

Jen matka by ji byla pochopila, jen ta by byla sdílela podobné pocity. Lydiin odjezd do Brightonu bylo to jediné, co ji utěšovalo v smutném přesvědčení, ţe se tam s ní manţel v ţivotě nevypraví.

Neměly však ani potuchy o tom, co se přihodilo, a tak se oddávaly svému vytrţení s krátkými pauzami aţ do toho dne, kdy Lydia opouštěla domov.

Elizabeth se měla nyní naposled setkat s panem Wickha-mem. Vídala ho často od svého návratu, takţe ji ta představa uţ nevzrušovala, a z důvodů bývalé náklonnosti uţ vůbec ne.

Dokázala dokonce odhalit právě v té jeho jemnosti, jeţ ji zprvu okouzlovala, stopy afektovanosti a stereotypnosti, unavující a znechucující. Nadto se k ní nyní choval tak, ţe jí zavdal docela novou příčinu k nelibosti, neboť brzy dával najevo, zeje hotov sejí dvořit tak jako tenkrát krátce po seznámení, čímţ ji - vzhledem k tomu, co se mezitím přihodilo - jen popudil. Přestala s ním mít jakoukoli účast, kdyţ viděla, ţe si ji vybral k povrchnímu a

nezávaznému flirtování; soustavně se tomu bránila, a přitom si uvědomovala, jak malou úctu jí prokazuje svou domněnkou, zeji smí pomíjet jakkoli dlouho a z jakýchkoli důvodů, a přece se zavděčí její marnivosti a získá její sympatie, jakmile ji znovu poctí svou přízní.

Poslední den, který proţíval pluk v Merytonu, večeřel spolu s jinými důstojníky v Longbournu; a Elizabeth měla tak málo chuti rozejít se s ním v dobrém, ţe kdyţ sejí dotázal, co dělala a jak se měla na návštěvě v Hunsfordu, zmínila se i o tom, ţe plukovník Fitzwilliam a pan Darcy strávili tři týdny na Rosingsu, a zeptala se ho, zná-li onoho druhého pána.

Zdál se nemile překvapen a znepokojen, ale za okamţik se vzpamatoval, oplatil jí úsměv a odvětil, ţe se s ním v dřívějších dobách často vídal; pak poznamenal, zeje to noblesní člověk, a zeptal se jí, jak sejí zamlouval. Ve své odpovědi nešetřila vřelou chválou. S předstíranou lhostejností krátce nato dodal:

"Jak dlouho jste to říkala, ţe byl na zámku?"

"Necelé tři neděle."

"A vídali jste se často?"

"Téměř denně."

"Chová se docela jinak neţ jeho bratranec."

"Ano, docela jinak. Avšak pan Darcy působí sympatičtěji při bliţším seznámení."

"Skutečně?" zvolal Wickham a vrhl na ni pohled, který jí nemohl uniknout. "A smím se zeptat, pěkně prosím - " Ale zarazil se a dodal ţertovně: "Hovoří pak přívětivěji? Ráčí snad přidat trochu na zdvořilosti? - neboť se neodvaţuji doufat," pokračoval tišším a váţnějším hlasem, "ţe by se změnil v podstatě."

"Ne, to ne!" pravila Elizabeth. "Myslím, ţe v podstatě se nemění."

Při jejích slovech se Wickham tvářil, jako by nevěděl, jestli je má přijmout s radostí nebo nedůvěřovat skrytému významu. Něco v jejím výraze ho přimělo naslouchat s nedůvěrou a úzkostnou pozorností, zatímco pokračovala:

"Kdyţ jsem řekla, ţe působí sympatičtěji při bliţším seznámení, nemyslela jsem to tak, ţe by se ve svém uvaţování nebo chování nějak zdokonalil, ale ţe člověk lépe chápe jeho povahu, kdyţ ho blíţe pozná."

Wickhamův neklid se nyní projevil ruměncem a poplašeným pohledem, na několik minut sé odmlčel, ale pak setřásl rozpaky, znovu se k ní obrátil a pravil velice laskavým hlasem:

"Vy, jeţ znáte tak dobře moje vztahy k panu Darcymu, si jistě dokáţete snadno představit, jak upřímně se musím radovat, ţe si počíná tak moudře a zachovává aspoň zdání slušnosti. V

tomto smyslu můţe být uţitečná jeho pýcha - kdyţ ne jemu, tedy mnohým ostatním, neboť mu musí zabránit v takových odsouzeníhodných proradnostech, jakými jsem trpěl já. Obávám se jen, ţe tato obezřelost, o niţ tu, jak se domnívám, jde, je vyhrazena jen pro návštěvu u paní tetinky, na jejímţ dobrém mínění i názorech mu velmi záleţí. Vím, ţe v její přítomnosti na

něm vţdy bylo patrné, jaký respekt k ní má, a působí tu jistě i touha, aby získal ruku slečny de Bourg-hové, coţ mu ovšem zvlášť leţí na srdci."

Elizabeth nedokázala potlačit úsměv, který v ní tato slova vyvolala, ale odvětila jen lehkou úklonou. Viděla, zejí chce zase vyprávět tu starou historku o svých křivdách, a ona neměla vůbec náladu ho trpělivě poslouchat. Po zbytek večera zachovával Wickham zdání obvyklé bezstarostnosti, ale vůbec se uţ nepokoušel vyznamenávat Elizabeth svou pozorností; rozloučili se s oboustrannou zdvořilostí, avšak snad i s oboustranným přáním, aby se uţ

neshledali.

Kdyţ hosté odešli, vrátila se i Lydia s paní Forsterovou do Merytonu, odkud se měly nazítří časně ráno vydat na cestu. Rozţehnala se s rodinou spíš hlučně neţ dojemně. Jen Kitty prolévala slzy, ta však plakala zlostí a závistí. Paní Bennetová se rozplývala přáním všeho nejlepšího a zvlášť kladla dceři na srdce, ať si nenechá ujít ţádnou příleţitost, aby se dobře pobavila - ţe této rady do puntíku uposlechne, bylo víc neţ pravděpodobné; Lydia sama se loučila tak hlučně a radostně, ţe ani nezaslechla mírné pozdravy svých sester.

Kdyby byla Elizabeth soudila jen podle poměrů u nich doma, nebyla by si mohla utvořit příliš lákavé představy o manţelském štěstí a rodinné spokojenosti. Její otec se dal podmanit mládím a pů-vabem a zdáním dobrosrdečnosti, jeţ mládí a půvab obvykle vyzařují, a vzal si ţenu, jejíţ chabá inteligence a úzkoprsost v něm brzy po sňatku udusila všechnu lásku, kterou k ní měl. Úcta, váţnost i důvěra zmizely nadobro a jeho představy o rodinném štěstí přišly vniveč. Pan Bennet však nebyl z těch, kteří zklamáni z vlastní nerozváţnosti hledají útěchu v oněch radovánkách, jeţ jsou aţ příliš často útočištěm lidí nešťastných vinou své vlastní hlouposti nebo hříchů. Měl rád venkov a knihy a tyto záliby mu byly hlavním zdrojem potěšení. Své choti vděčil za pramálo, ledaţe ho občas svou hloupostí a pošetilostí pobavila.

Jistě to není ta blaţenost, za jakou si muţ zpravidla přeje vděčit své ţeně, kde se však nedostává schopností poskytovat jiné rozptýlení, vezme pravý filosof zavděk tím, co je.

Elizabeth si byla dobře vědoma toho, ţe se její otec jako manţel nechová zrovna nejlépe.

Bolelo ji, kdyţ to viděla; váţila si však jeho schopností, byla mu vděčná za příchylnost, kterou jí projevoval, a tak se snaţila nemyslet na to, co nemohla přehlédnout, a neuvaţovat o tom, jak otec bez ohledu na povinnou úctu k manţelce ji nechvályhodným způsobem vystavuje posměchu vlastních dětí. A nyní pociťovala naléhavěji neţ jindy, v jak nevýhodném postavení se ocitají děti z tak nerovného manţelství, a uvědomovala si procítěněji neţ dřív, jaké zlo pochází ze schopností tak neuváţeně uplatňovaných; kdyby jich byl moudře pouţíval, mohly se aspoň dcery umět patřičně chovat, třebas by byl nedokázal přidat ţeně na rozumu.

Kdyţ si Elizabeth odbyla radost z Wickhamova odjezdu, marně pátrala, jaké další výhody skýtá ţivot bez regimentu. Večírky u známých nebyly tak ţivé jako dříve a doma měla matku a sestru, které svými ustavičnými nářky nad tím, jaká je tu strašná nuda, přivolaly skutečně chmurnou náladu na celou rodinu; u Kitty zůstávala naděje, ţe sejí časem vrátí zdravý rozum v původní vrozené míře, kdyţ byla odstraněna příčina, která jí popletla hlavu, ale nejmladší sestra, od níţ se vzhledem k její povaze mohli nadít horších věcí, bude patrně utvrzena ve svých nerozváţnostech a sebejistotě, neboť se octla v dvojnásob nebezpečném prostředí: v lázních a na manévrech. Celkem vzato tedy shledala, jak uţ se to tak stává, ţe událost, na niţ

se netrpělivě těšila, jí potom nepřinesla všechny výhody, které si od ní slibovala. Následkem toho bylo nutné, aby si stanovila nějaký další mezník jako počátek pravé blaţenosti - nějaký jiný bod, k němuţ by se upínaly její tuţby a naděje, neboť bude-li se moci na něco těšit,

překoná zklamání, jeţ ji právě potkalo, a obrní se proti tomu, jeţ ji čeká. Všechny její světlé myšlenky se tedy soustředily na prázdninovou cestu k jezerům; to byla největší útěcha v těch nepříjemných chvílích, které vinou matčiny a Kittyiny rozmr-zelosti nevyhnutelně nastávaly; a kdyby byla mohla pojmout do svých plánů i Jane, nebylo by jim chybělo nic na dokonalosti.

"Vlastně je dobře," pomyslela si, "ţe si mám ještě co přát. Kdyby nic nechybělo, byla bych jistě zklamána. Tady mě však bude stále provázet lítost, ţe Jane není s sebou, a tak mohu doufat, ţe se mi s velkou pravděpodobností očekávané potěšení splní. Plány po všech stránkách dokonalé se neuskutečňují, a nejlepší obrana proti zklamání je nějaký malý nemilý detail."

Kdyţ Lydia odjíţděla, slibovala, ţe často a obšírně napíše matce a Kitty, ale dávala si se svými dopisy na čas a všechny byly krátké. Matce nesdělovala nic jiného, neţ ţe se právě vrátily z knihovny, kam je doprovázeli ti a ti důstojníci, ţe viděla k zbláznění krásný vzorek, ţe má novou toaletu nebo nový slunečník, který by ráda popsala podrobněji, ale ţe uţ musí letět, neboť ji volá paní Forsterová, aby s ní šla do leţení ; a z korespondence se sestrou také nikdo nic nezvěděl - neboť dopisy Kitty, ač poněkud delší, obsahovaly tolik podtr-haných slov, ţe nebylo moţno dát je kolovat.

Za čtrnáct dní nebo za tři neděle od jejího odjezdu se do Longbournu začaly pomalu opět vracet zdraví, veselá mysl a spokojenost. Všechno se jevilo v příznivějším světle. Přijíţděly rodiny, které strávily zimu v Londýně, nastal čas letní parády a letních radovánek. Paní Bennetové se vrátilo její obvyklé hádavé rozpoloţení a Kitty se do poloviny června zotavila natolik, ţe dokázala vejít do Merytonu, aniţ se rozplakala, a vzhledem k tomuto nadějnému obratu se Elizabeth odváţila doufat, ţe by do vánoc mohla být natolik rozumná a snesitelná, aby nemluvila o důstojnících častěji neţ jednou denně, ledaţe by nějakým krutým a zlomyslným řízením vyslalo ministerstvo války do Merytonu další regiment.

Stanovený počátek cesty na sever se rychle blíţil a k datu odjezdu zbývalo jen čtrnáct dní, kdyţ tu přišel od paní Gardi-nerové dopis, který plánovaný výlet odloţil i omezil. Panu Gardinerovi nedovolí obchodní záleţitosti opustit Londýn aţ o čtrnáct dní později v červenci a do měsíce se musí opět vrátit domů, takţe jim zůstává příliš krátká doba na to, aby se vydali tak daleko a shlédli toho tolik, jak původně zamýšleli, anebo by museli příliš pospíchat a neměli by takové pohodlí, jaké chtějí mít; jsou proto nuceni upustit od jezer a nahradit je méně náročnou cestou, a nemají tedy nyní v úmyslu zajet dále na sever neţ do Derbyshiru. V

tomto hrabství je toho dost k vidění, aby se ty necelé tři neděle zabavili, a paní Gardine-rová k němu má zvlášť vřelé vztahy. Městečko, kde strávila několik roků a kde se měli na pár dní usídlit, ji patrně lákalo

stejně mocně jako vyhlášené krásy Matlocku, Chatsworthu, Dovedalu nebo Peaku.

Elizabeth byla hluboce zklamaná; tolik se těšila, ţe uvidí proslulá severoanglická jezera, a měla i teď dojem, ţe by na to bylo času dost. Musela se však podřídit a neměla v povaze se trápit, a tak zklamání brzy překonala.

Zmínka o Derbyshiru vyvolala řadu úvah. Nebylo moţné vidět to slovo napsané a nevzpomenout si na pemberleyské panství a jeho majitele. "Přece mohu beztrestně navštívit jeho kraj," říkala si, "a uloupit tam nějakou vápencovou zkamenělinu, aniţ mě postřehne."

čas očekávání se tedy zdvojnásobil. Do strýčkova a tetič-čina příjezdu zbývaly ještě čtyři neděle. I ty však uplynuly a manţelé Gardinerovi se konečně objevili v Longbournu i se svými čtyřmi dětmi, šestiletou a osmiletou holčičkou a dvěma mladšími chlapci. Děti měly být svěřeny obětavé péči sestřenky Jane, kterou svorně milovaly a jejíţ klidná rozvaha a laskavá povaha ideálně vyhovovala všem jejich potřebám - aby je někdo vychovával, hrál si s nimi a měl je rád.

Gardinerovi se zdrţeli v Longbournu jen přes noc a nazítří ráno vyjeli s Elizabeth za poznáním a radovánkami. Jedno jim zaručovalo příjemnou cestu - snášeli se navzájem výborně, čímţ se rozumí, ţe jim zdraví i povahové sklony dovolovaly překonávat nepohodlí, ţe jim dobrá nálada zdvojnásobovala kaţdý příjemný záţitek - a ţe by si ho ve své moudrosti a laskavosti dokázali i sami připravit, kdyby je okolní svět zklamal. Toto vyprávění si neklade za cíl popsat Derbyshire ani ţádné z těch pozoruhodných míst, která navštívili: Oxford, Blenheim, Warwick, Kenilworth, Birmingham atd. jsou dostatečně známy. Nás zajímá jen kousek derbyshirského hrabství.

Kdyţ tedy obhlédli všechny hlavní místní pozoruhodnosti, zamířili do městečka Lambtonu, kde paní Gardinerová dříve Ţila a kde, jak nedávno zjistila, ještě bydlí někteří její známí; a Elizabeth se od tetičky dozvěděla, ţe Pemberley leţí pět mil od Lambtonu. Neměli to přímo na cestě, avšak nebyla to delší zajíţdka neţ míli nebo dvě. Kdyţ se večer radili, kudy zítra pojedou, vyjádřila paní Gardinerová přání znovu se tam

podívat. Pan Gardiner prohlásil, ţe proti tomu není, i obrátili se na Elizabeth, co tomu říká.

"Nechtěla bys vidět ono místo, o němţ jsi uţ tolik slyšela, milunko?" pravila tetička. "Místo, které má spojitost s tolika tvými známými? Wickham tam proţil mládí však víš."

Elizabeth byla zoufalá. Cítila, ţe nemá v Pemberley co pohledávat, a byla tedy nucena předstírat, ţe sejí tam nechce. Musí se přiznat, ţe uţ ji panská sídla unavují, viděla jich uţ

tolik, ţe uţ ji vůbec nevzrušuje pohled na krásné koberce a saténové záclony.

Paní Gardinerovájí vytýkala, zeje hloupá. "Kdyby to byla jen krásná stavba a bohatě zařízená," pravila, "sama bych o to nestála, ale Pemberley má kouzelné okolí. Patří k němu jedny z nejkrásnějších lesů v zemi." Elizabeth uţ nic neříkala - ale v duchu se s tím nemohla smířit. Okamţitě se jí vybavilo, ţe by ji mohl Darcy přistihnout, jak si prohlíţí jeho panství.

To by nepřeţila! Pouhá představa jí vehnala krev do tváří a pomyslela si, ţe se raději otevřeně dozná tetince, neţ by to riskovala. Řada okolností však mluvila proti tomu, a tak se nakonec rozhodla, ţe to pouţije jako posledního prostředku, aţ si potají zjistí, jsou-li Darcyovi právě přítomni.

Jakmile se večer uchýlila do svého pokoje, hned se jala vyptávat pokojské, je-li pemberleyské panství pěkné, kdo je majitelem, a pak s nemalým rozechvěním, je-li panstvo ted v létě doma.

Velmi vítaná záporná odpověď na poslední otázku ji zbavila obav, a mohla se tedy oddávat zvědavosti, jak to tam vypadá, a kdyţ na to nazítří znovu přišla řeč a znovu se jí dotázali, měla pohotově patřičně lhostejnou odpověd, ţe tedy dobře, proč ne. I vypravili se na Pemberley.

Uţ cestou vyhlíţela Elizabeth s nepopiratelným rozechvěním pemberleyské lesy, a kdyţ

konečně zahnuli do vrat, zmocnil se jí velký zmatek.

Zámek obklopoval rozsáhlý park, který obsahoval řadu různých pásem. Vjeli vchodem na jednom z nejníţe poloze-ných míst a hezkou chvíli je vedla cesta krásným lesem, který se táhl do velké dálky.

Elizabeth mlčela, neboť ji příliš zaměstnávaly vlastní myšlenky, avšak neušlo jí ani jedno pozoruhodné místo, kochala se kaţdou vyhlídkou. Asi půl míle cesta pozvolna stoupala a pak se octli na vršku, kde les končil a kde okamţitě upoutal návštěvníkovu pozornost pemberleyský zámek na protějším svahu údolí, kam se cesta dosti prudce svaţovala. Byla to rozlehlá kamenná rezidence, půvabně zasazená do svahu a vzadu ohraničená pásmem lesnatých vršků; vpředu se čirá přírodní říčka rozlévala do šíře, ale zřejmě bez umělého zásahu. Její břehy nebyly ani regulované, ani přehnaně zdobené. Elizabeth byla okouzlena. V

ţivotě neviděla scenérii, kterou by byla příroda obdařila štědřeji a kde by byla méně zasáhla necitlivá lidská ruka. I ostatní dali průchod vřelému obdivu, a v té chvíli měla pocit, ţe být paní na Pemberley by přece jen nebylo tak docela k zahození.

Sjeli s kopce a přes most se blíţili k vchodu, a zatímco si prohlíţeli zámek zblízka, zmocnily se jí obavy, nesetká-li se tu s majitelem toho všeho. Hrozila se moţnosti, ţe se pokojská zmýlila. Poţádali, aby si směli zámek prohlédnout, a byli vpuštěni do vstupní síně, a neţ se dočkali hospodyně, měla Elizabeth dost času na úvahy, kde se to vlastně octla.

Přišla hospodyně: starší, na pohled spořádaná ţena, mnohem prostší a mnohem přívětivější, neţ by byla čekala. Následovali ji do jídelny. Byla to velká, příjemně řešená síň, skvostně zařízená. Elizabeth ji letmo přelétla pohledem a přistoupila k oknu, aby se potěšila vyhlídkou.

Lesy lemovaný kopec, odkud přijeli, získal z odstupu na majestátnosti a lahodil oku. Okolní pozemky skýtaly ve všech směrech vábný pohled a Elizabeth vnímala se zalíbením celé panoráma, říčku, stromy roztroušené podél jejích břehů, údolí táhnoucí se, kam jen oko dohlédlo. Jak procházeli ostatními pokoji, měnila se přírodní seskupení, ale z kaţdého okna bylo moţno spatřit něco krásného. Všechny pokoje byly vznosné a působivé, jejich zařízení odpovídalo zámoţnosti majitele, ale Elizabeth obdivovala jeho vkus, zeje nedal zařídit přehnaně honosně a vznešeně, takţe působily méně ohromujícím, ale ve skutečnosti přitaţlivějším dojmem neţ zařízení na Rosingsu.

"A tady jsem mohla být paní," pomyslela si. "Tyto místnosti by mi byly důvěrně známé!

Místo abych šije prohlíţela jako cizí návštěvnice, mohla jsem se z nich těšit jako ze svého domova a strýčka s tetinkou tu uvítat co své hosty. Ale ne, - " vzpamatovala se - "to by nesmělo být, strýček s tetičkou by pro mne byli ztraceni, nesměla bych šije pozvat."

Dobře, ţe si to uvědomila - zahnala tím něco velmi podobného lítosti. Byla by se moc ráda ujistila, je-li pán domu skutečně nepřítomen, ale neměla odvahu se na to hospodyně zeptat.

Posléze však tu otázku vyslovil strýc; poplašeně se odvrátila, kdyţ paní Reynoldsová přitakala a dodala: "Čekáme ho však zítra a přiveze prý s sebou velkou společnost." Jak se Elizabeth zaradovala, ţe se jejich cesta shodou okolností ne-zdrţela o ten den!

Tetička ji nyní upozornila na jistý obrázek. Přistoupila blíţ a spatřila podobiznu pana Wickhama, zavěšenou mezi několika jinými miniaturami nad krbovou římsou. Tetička se jí s úsměvem zeptala, jak sejí líbí. Hospodyně k nim přikročila a sdělila jim, ţe je to portrét jednoho mladého pána, jehoţ otec byl správcem panství za neboţtíka pana Darcyho, jenţ mu dopřál vzdělání. "Dal se pak na vojnu," dodala, "ale bojím se, ţe se tam dočista zkazil."

Paní Gardinerová se na neteř usmála, ale Elizabeth jí nedokázala úsměv oplatit.

"A tohle," pravila paní Reynoldsová a ukázala na jinou miniaturu, "je náš pán - jako ţivý. Oba portréty jsou ze stejné doby - asi před osmi lety."

"Slyšela jsem uţ, ţe váš pán je hezký člověk," pravila paní Gardinerová, kdyţ si prohlédla podobiznu, "má zajímavou tvář. Ale vţdyť ty nám můţeš povědět, Lízinko, jestli je to věrná podoba nebo ne."

Po tomto sdělení Elizabeth zřejmě stoupla v očích paní Reynoldsové.

"Slečna tedy pana Darcyho zná?"

Elizabeth zrudla a pravila: "Ano, trochu."

"A vám se nezdá, zeje to velký fešák, slečno?"

"Ale ano, jistěţe je."

"Já tedy určitě většího fešáka neznám, ale v galerii nahoře uvidíte ještě lepší, větší jeho podobiznu. Neboţtík pán bývával v tomto pokoji nejradši a tyhle miniatury tu zůstaly, jako bývaly tenkrát. Měl je moc rád."

Teď Elizabeth pochopila, jak to, zeje mezi nimi i Wickham.

Paní Reynoldsováje upozornila na portrét slečny Darcyové jako osmileté holčičky.

"Je slečna Darcyová stejně přitaţlivá jako její bratr?" zeptal se pan Gardiner.

"Ach, ano - je to nejroztomilejší dívka na světě, a tak vzdělaná! Celý den jen hraje a zpívá.

Však na ni vedle v pokoji čeká nové piano - právě je přinesli - koupil jí je náš pán - ona s ním zítra přijede."

Pan Gardiner, který se vţdy choval přirozeně a přívětivě, s ní zapředl svými otázkami a poznámkami ţivý rozhovor: paní Reynoldsová buď z hrdosti nebo z oddanosti zřejmě ráda povídala o zámeckém pánu a jeho sestře.

"Pobývá pan Darcy často na Pemberley během roku?"

"Ne tak často, jak bych si přála, pane, ale řekla bych, ţe tu bývá celkem dobrého půl roku, a slečna Darcyová sem jezďí vţďycky na léto." I "Ledaţe se vypraví do Ramsgate," pomyslila si Elizabeth.

"Kdyby se váš pán oţenil, měla byste ho tu častěji."

"Máte pravdu, pane, ale pámbůhví, kdy to bude. Nevím, která by byla pro něho dost dobrá."

Gardinerovi se usmívali. Elizabeth musela poznamenat:

"To mu jistě slouţí ke cti, ţe o něm tak smýšlíte."

"Říkám jen čistou pravdu a řekne vám ji kaţdý, kdo ho zná," odvětila průvodkyně. Elizabeth si pomyslela, ţe to uţ zachází hezky daleko, a s rostoucím úţasem vyposlechla, co ještě hospodyně ďoďala: "V ţivotě jsem od něho neslyšela křivé slovo, a jsem taďy, co mu byly čtyři roky."

Tato uznalá slova jí připaďala ze všech nejzvláštnější, nejvíc se vymykala jejím představám.

Dosuď byla pevně přesvědčena, ţe dobromyslnost není jeho silnou stránkou. Zpozorněla a byla by toho chtěla slyšet víc; strýček sejí zavděčil, kdyţ poznamenal:

"To se dá říct o málokom. Máte štěstí, ţe slouţíte takovému pánovi."

"Ano, však já to dobře vím, pane. Kdybych hledala se svíčkou ve dne, lepšího bych nenašla.

Ale já říkám odjakţiva, ţe z dobrosrdečných dětí vyrostou dobrosrdeční lidé, a on býval nejmilejší, nejlaskavější chlapeček na světě širém."

Elizabeth na ni skoro zůstala koukat. "To mluví o panu Darcym?" pomyslela si.

"Jeho otec býval zlatý člověk," pravila paní Gardinerová.

"Máte pravdu, dámo, to býval a syn bude po něm - právě tak laskavý k chudým."

Elizabeth poslouchala, divila se, zapochybovala a netrpělivě čekala, co o něm paní Reynoldsová ještě napovídá. Ostatní ji nezajímalo. Zbytečně jí hospodyně vysvětlovala, co který obraz představuje, jak jsou velké pokoje, co stál nábytek. Pana Gardinera bavil její slepý obdiv k zámeckému panstvu, jímţ si vysvětloval nebetyčnou chválu nynějšího majitele, a tak na to opět brzy zavedl řeč; a zatímco stoupali po hlavním schodišti, vypočítávala ona se zaujetím všechny jeho četné přednosti.

"Chová se k nájemcům i ke sluţebnictvu jako nikdo druhý," řekla. "Nějako ti dnešní bujní mladí páni, co nemyslí na nic neţ na vlastní zábavu. Ani jeden podruh, ani jeden sluha vám o něm nepoví nic špatného. Někteří lidé o něm říkají, ţe je pyšný, ale toho jsem si já nikdy nevšimla. Podle mého snad někdo můţe mít ten dojem proto, ţe on tak zbůhdarma neklá-bosí jako někteří mladí pánové."

"Do jakého příznivého světla ho to staví?" pomyslela si Elizabeth.

"Tahle lichotivá podoba," zašeptala jí tetinka, jak kráčeli dál, "je v rozporu s jeho chováním vůči našemu ubohému příteli."

"Snad jsme byly mylně informovány."

To sotva, náš zdroj byl přece spolehlivý."

Kdyţ dospěli do prostorné haly nahoře, uvedla je hospodyně do překrásného salónku, vybaveného s větším půvabem

a lehkostí neţ dolní síně, a sdělila jim, ţe pan Darcy právě dal pokoj znovuzřídit, aby potěšil sestru, která tu ráda prodlévala, kdyţ posledně sídlila v Pemberley.

"Je k sestře velmi ohleduplný, to se mu musí přiznat," pravila Elizabeth a přistoupila k oknu.

Paní Reynoldsová si představovala, jak bude slečna Darcyo-vá nadšena, aţ sem vejde.

"A to je celý on," dodala. "Jak můţe sestře udělat radost, neváhá ani na okamţik. Udělal by pro ni všechno na světě."

Zbývalo ještě prohlédnout si umělecké sbírky a dvě tři hlavní loţnice. V obrazárně visela řada dobrých obrazů, ale Elizabeth nerozuměla výtvarnému umění a po tom, co uţ shlédla dole, si raději prohlédla několik pastelů slečny Darcyo-vé, jejichţ náměty jí připadaly zajímavější i srozumitelnější. Aţ ji konečně něco zaujalo - uzřela věrnou podobiznu pana Darcyho, s úsměvem na tváři, který jí připomněl, jak se na ni někdy díval. Stála několik minut před tímto portrétem ve váţném zamyšlení a vrátila se k němu ještě jednou, neţ opustili galerii. Paní Reynoldsová jim sdělila, ţe k němu seděl modelem ještě za ţivota starého pána.

V této chvíli se Elizabeth cítila příznivěji nakloněna modelu tohoto portrétu neţ za celou tu dobu, co se stýkali. Nemohla pominout chválu, jíţ ho zahrnovala paní Reynoldsová. Jaké uznání můţe být cennější neţ uznání bystré sluţebné? Uvaţovala, kolik lidí mu vděčí za svou spokojenost jakoţto bratrovi, majiteli panství, chlebodárci, kolik radosti nebo utrpení můţe způsobit! - kolik dobrých nebo špatných skutků můţe vykonat! Všechno, o čem hospodyně začala, svědčilo příznivě o jeho charakteru, a kdyţ teď Elizabeth stála před plátnem, na němţ

byl vypodoben, a vystavila se jeho pohledu, vzpomínala na jeho náklonnost s hlubším pocitem vděčnosti, neţ v ní kdykoli předtím vyvolal, a nepatřičný způsob, jakým ji vyjádřil, jí připadal méně důleţitý.

Kdyţ si prohlédli část zámku zpřístupněnou veřejnosti, vrátili se dolů, rozloučili se s hospodyní a svěřili se zahradníkovi, který na ně čekal u vchodu.

Jak kráčeli přes trávník k řece, obrátila se Elizabeth a znovu se zadívala nazpět; i strýček s tetičkou se pozdrţeli,

a zatímco dívka uvaţovala, z které doby asi zámek pochází, objevil se nečekaně sám jeho majitel na cestě, která vzadu zatáčela ke konírně.

Octli se sotva na dvacet yardů od sebe a on se objevil tak náhle, ţe bylo nemoţné, aby ji nespatřil. Jejich pohledy se okamţitě setkaly a tváře obou zrudly do krve. Zíral na ni strnule a na okamţik se zdálo, ţe překvapením není mocen pohybu, ale zakrátko se vzchopil, přistoupil blíţ a oslovil Elizabeth, ne-li s dokonalým sebeovládáním, tedy aspoň s dokonalou zdvořilostí.

Zprvu se bezděčně odvrátila, ale stanula, kdyţ k ní přistoupil, a přijala jeho pozdravení s rozpaky, které nedokázala překonat. I kdyby byl jeho zjev a podoba s portrétem, jejţ si před chvíli prohlíţeli, zanechaly manţele Gardinerovy na pochybách, koho mají před sebou, pak zahradníkovo překvapení nad tím, ţe vidí svého pána, tyto pochyby okamţitě odstranilo. Stáli kousek stranou, dokud hovořil s neteří, která ve svém překvapení a zmatku téměř nebyla s to pohlédnout mu do tváře a sotva věděla, co mu odpovídá na zdvořilé dotazy, jak se daří rodičům a sestrám. Nemohla se vzpamatovat z toho, jak se změnilo jeho vystupování od té doby, co se minule rozloučili, kaţdá věta, kterou pronesl, zvyšovala její rozpaky, neodbytně ji suţovalo vědomí, jak je to trapné, ţe ji tu zastihl, takţe těch pár minut, jeţ spolu strávili, patřilo k nejhorším, jaké kdy proţila. Ani jemu zřejmě nebylo volno, nepromlouval svým obvyklým klidným tónem a opakoval své dotazy, kdy opustila domov a jak zavítala do Derbyshiru, tak překotně a spěšně, ţe to jasně nasvědčovalo o zmatku v jeho hlavě.

Nakonec si uţ zřejmě nedokázal vůbec nic dalšího vymyslet ; několik okamţiků stál mlčky, pak se vzchopil a rozloučil se.

Ostatní se k ní přidali a hovořili s uznáním o jeho zjevu, ale Elizabeth z toho ze všeho neslyšela ani slůvko, a zcela zaujata vlastními dojmy je mlčky následovala. Stud a zoufalství ji docela překonaly. Ţe sem jen chodila, vţdyť to bylo to nejhorší a nejneuváţenější, co mohla udělat! Musí mu to připadat zcela nevhodné, a doják nelichotivého světla ji to staví v očích tak sebevědomého člověka! Snad usoudí, ţe se ho úmyslně snaţí znovu na sebe upozornit!

Ach, proč se sem jen vydala? A proč on přijel den předtím, neţ ho čekali! Kdyby se byli vypravili jen o deset minut dřív, nebyl by je uţ mohl rozeznat, neboť zřejmě právě v tomto okamţiku přijel - právě sestoupil s koně nebo z kočáru. Znovu a znovu sejí vháněla krev do tváří při pomyšlení na zlomyslnou náhodu, která je svedla dohromady. A jak se choval -

dočista jinak neţ dřív - co to má znamenat? Uţ to překvapení, zeji vůbec vzal na vědomí - a ţe k ní promlouval tak uctivě, ţe se jí dotazoval na rodiče! Ještě nikdy v ţivotě ho neviděla tak nestrojeného, ještě nikdy ji neoslovil tak laskavě jako při tomto nečekaném setkání. Jaký rozdíl proti jejich poslednímu rozhovoru v ro-singském parku, kdy jí vloţil do rukou onen dopis! Nevěděla, co si o tom má myslet, jak si to vysvětlit.

Dospěli právě k půvabné pěšině podél vody a kaţdým krokem se před nimi otvíral úchvatnější pohled a přibliţovala pěknější lesní partie, ale trvalo hezkou chvíli, neţ z toho Elizabeth dokázala něco vnímat, a třebaţe automaticky odpovídala, kdyţ se na ni obrátil strýc nebo tetička, a zdánlivě spočívala pohledem na věcech, které jí ukazovali, nerozeznávala nic ze scenérie před sebou. Dlela v duchu výhradně v oné místnosti pemberleyského zámku, ať uţ to byla kterákoli, kde právě byl pan Darcy. Byla by moc ráda věděla, nač asi zrovna myslí, jak se na ni dívá, a jestli ji prese všechno stále ještě miluje. Snad k ní byl tak zdvořilý jen proto, ţe mu je všechno lhostejné, ale v jeho hlase se přece ozývalo něco, co nesvědčilo právě o lhostejnosti. Nemohla se rozhodnout, jestli mu setkání s ní připravilo víc radosti nebo víc utrpení, ale rozhodně nezůstal nevzrušen.

Nakonec ji však vytrhly z úvah poznámky ostatních, kde ţe to duchem bloudí, a pak uţ se snaţila zahnat zdání, ţe není ve své kůţi.

Vešli do lesa, na chvíli se rozloučili s řekou a stoupali k vyvý-šenině, odkud v průlinách mezi stromy mohl zrak bloudit v četných kouzelných vyhlídkách na údolí, na protější vršky, hojně zalesněné dlouhými pásy stromů, a tu a tam zachytit i záblesky říčky. Pan Gardiner vyjádřil přání obejít celý

park, ale zároveň i obavy, ţe by to nespravila krátká procházka. Zahradník jim sdělil s vítězoslavným úsměvem, ţe obvod parku měří deset mil. Tím se to rozhodlo a pokračovali v obvyklém okruhu, který je po chvíli opět svedl dolů, a pod převislými větvemi dospěli na břeh říčky, v těchto místech nejuţší. Přešli ji po jednoduchém můstku, který znamenitě odpovídal celkovému rázu tohoto místa; příroda tu byla méně přikrášlena neţ kdekoli jinde, kde dosud byli, údolí se zde tak zuţovalo, ţe propouštělo jen vodní proud a úzkou pěšinku mezi přerostlým mlázim, kteréjej lemovalo. Elizabeth by bývala měla chuť prozkoumat její zákruty, avšak kdyţ přešli most a odhadli vzdálenost od zámku, prohlásila paní Gardinerová, která nebyla právě zdatný chodec, ţe uţ nemůţe, a soustředila se na to, aby se dostala co nejkratší cestou ke kočáru. Její neteř se samozřejmě musela přizpůsobit, a tak se vydali přímo k zámku na druhé straně řeky; postupovali však jen zvolna, neboť pan Gardiner byl vášnivý

rybář, ač se tomuto sportu mohl zřídkakdy oddávat, a natolik ho zaujali pstruzi, kteří se občas ve vodě ukázali, a rozhovor s průvodcem na toto téma, ţe se téměř nehýbal z místa.

Na této zdlouhavé procházce je znovu překvapil - a Eliza-bethin úţas nebyl podruhé o nic menší - pan Darcy, jenţ se náhle objevil kousek opodál. Elizabeth sice překvapil, ale přece jen se mohla víc připravit na rozhovor neţ předtím, a tak si umiňovala, ţe se bude chovat i rozmlouvat docela klidně, má-li skutečně v úmyslu se s nimi střetnout. Na okamţik měla dojem, ţe asi zabočí na jinou pěšinku. Zmizel jim totiţ v zákrutu z dohledu, ale kdyţ jej prošli, stál přímo před nimi. Na první pohled jí bylo zřejmé, ţe ještě neopustil své nové přívětivé způsoby, a aby se mu vyrovnala co do zdvořilosti, jala se okamţitě, jak se setkali, obdivovat krásu jeho sídla, ale sotva vyslovila slova "rozkošné" a "okouzlující", vpadly jí do toho jisté neblahé vzpomínky a ona si představila, jak by se to dalo zlomyslně vyloţit, ţe právě ona chválí Pemberley. Zrudla a víc nic neříkala.

Paní Gardinerová kráčela kousek vzadu, a kdyţ Elizabeth stanula, zeptal sejí Darcy, zda by mu prokázala tu čest a představila ho svým přátelům. Na takovou ohleduplnost nebyla vůbec připravena, a sotva dokázala potlačit úsměv nad tím, ţe se chce seznámit právě s lidmi, proti nimţ se bouřila jeho pýcha, kdyţ jí nabídl ruku. "Ten bude překvapen, aţ se doví, kdo to je," pomyslela si. "Zřejmě je pokládá za lidi z nejlepší společnosti."

Seznamovací obřad se konal bez prodlení, a kdyţ mu objasnila jejich příbuzenské svazky, po očku na něho pohlédla, aby zjistila, jak se na to zatváří; očekávala téměř, ţe se co nejrychleji vzdálí z tak nevítané společnosti. Ţe ho jejich vztahy překvapily, bylo zřejmé: přijal to však odevzdaně, a nejenţe se nevzdálil, ale naopak se s nimi vracel a zapředl rozhovor s panem Gardinerem. Elizabeth se nemohla neradovat, nemohla potlačit vítězoslávu. Těšilo ji, ţe pozná jedny její příbuzné, za které se nemusí Červenat. Naslouchala pře-pozorně, co se mluví, a jásala nad kaţdým výrazem, nad kaţdou strýčkovou větou, která svědčila o jeho moudrosti, o jeho taktu, o jeho vybraných způsobech.

V rozhovoru se brzy dostali na rybaření, a ona slyšela, jak ho Darcy velmi přívětivě zve, aby si během svého zdejšího pobytu přišel zachytat, kdy jen bude mít chuť, nabízí se, ţe mu obstará udice, a upozorňuje ho, kde na řece je úspěch nejjistější. Paní Gardinerová, která se zavěsila do Elizabeth, na ni pohlédla s udiveným výrazem. Elizabeth nic neříkala, ale vrcholně ji to blaţilo; věděla, ţe tahle poklona platí jen jí. Přesto však tonula ve velkém úţasu a znovu a znovu se v duchu ptala: "Proč se tak změnil? Co je toho příčina? Jistě to nedělá pro mne - není moţné, aby si kvůli mní osvojil tak milé způ-soby. Přece by ho moje výtky v Hunsfordu nedokázaly tak změnit. Je vyloučeno, aby mě ještě miloval."

Chvíli kráčeli tímto způsobem, obě dámy vpředu, oba páni vzadu, ale kdyţ sestoupili k říčce, aby si prohlédli nějakou zajímavou vodní rostlinu, udala se v seskupení malá změna.

Způsobila ji paní Gardinerová, která unavena dopolední námahou shledala, zejí Elizabethino rámě není dostatečnou oporou, a dala proto přednost manţelovu. Pan Darcy se tedy přidruţil k její neteři a dál kráčeli spolu. Krátké mlčení první prolomila dáma. Musela mu sdělit, ţe se jí dostalo ujištění o jeho nepřítomnosti, neţ se rozhodla sem zavítat, a proto nejprve poznamenala, ţe asi přijel zcela nečekaně, "neboť vaše hospodyně,"

dodala, "nám sdělila, ţe vás rozhodně nečeká dřív neţ zítra, a dokonce ještě neţ jsme odjíţděli z Backwellu, nám bylo řečeno, ţe do zdejšího kraje asi hned tak nezavítáte."

Potvrdil, zeje to pravda, a vysvětlil jí, ţe musel něco vyřídit se správcem, a proto byl nucen vydat se na cestu o několik hodin dříve neţ společnost, která ho provází.

"Přibudou sem zítra zrána," pokračoval, "a někteří % nich se k vám budou hlásit jako staří známí - pan Bingley se sestrami."

Elizabeth odpověděla pouze lehkou úklonou. V duchu sejí okamţitě vybavila scéna, kdy mezi nimi naposled padlo Bingleyho jméno, a pokud mohla soudit podle zbarvení jeho pleti, nedlel ani on myšlenkami jinde.

"Mezi zítřejšími příchozími je ještě někdo, kdo obzvlášť touţí seznámit se s vámi," dodal po krátké odmlce. "Dovolila byste, anebo se osměluji ţádat přespříliš, abych vám během vašeho zdejšího pobytu směl představit svou sestru?"

Tato ţádost ji nesmírně překvapila; byla tak lichotivá, ţe ani nevěděla, čím si ji zaslouţila.

Okamţitě si však uvědomila, ţe přeje-li si slečna Darcyová ji poznat, musí to být dílem jejího bratra, a aniţ to dále zkoumala, přijala to s uspokojením; blaţilo ji vědomí, ţe přes všechny neshody o ní zřejmě nesmýšlí špatně.

Kráčeli dál mlčky, oba hluboce zamyšleni. Elizabeth nebylo volně u srdce, to bylo vyloučeno, ale cítila se polichocena a měla radost. Jeho přání seznámit ji se sestrou povaţovala za nejvyšší moţnou poklonu. Brzy předešli ostatní o hezký kus, a kdyţ stanuli u kočáru, byli manţelé Gardinerovi ještě dobré půl čtvrti míle daleko.

Pozval ji dovnitř - ale ona prohlásila, ţe není unavena, a zůstali spolu stát na trávníku. V

takové chvíli mohlo být řečeno mnohé a mlčení bylo velmi trapné. Pokoušela se zapříst rozhovor, ale kaţdý námět jako by narazil na nějaké tabu. Konečně si uvědomila, ţe byla na cestách, a tak se velmi pilně rozhovořili o Matlocku a Dovedalu. Leč čas i tetinka se pohybovaly vpřed tak pomalu, ţe jí uţ docházela trpělivost i nápády, neţ ono téte-á-těte pominulo. Kdyţ k nim došel pan Gardiner se svou chotí, dostalo se jim pozvání, aby šli dál a přijali nějaké občerstvení, odmítli však a obě strany se rozloučily s vybranou zdvořilostí. Pan Darcy pomohl dámám do kočáru a Elizabeth se za ním dívala, kdyţ odjíţděli, jak kráčí zvolna k zámku.

Strýc s tetou se nyní jali sdělovat své dojmy a oba se shodli na tom, ţe daleko převyšuje všechno jejich očekávání."Chová se jako dokonalý gentleman, je zdvořilý a přívětivý," pravil strýček.

"Je na něm něco trošku majestátního, to ano," odvětila tetinka, "ale to se týká jen jeho zjevu a docela se to k němu hodí. Potvrdila bych teď to, co říkala hospodyně: i kdyţ ho někteří lidé pokládají za pyšného, já jsem to na něm nezpozorovala."

"Opravdu mě překvapilo, jak se k nám choval. Byl víc neţ zdvořilý, byl skutečně pozorný, a neměl k tomu vlastně důvod. Zná se přece s Elizabeth jen povrchně."

"Řeknu ti tedy, Lízinko," pravila tetička, "ţe snad není takový fešák jako Wickham, nebo spíš nemá tak hezký obličej, protoţe jinak má docela příjemné rysy. Ale proč jsi mi vykládala, zeje tak nepříjemný?"

Elizabeth se vykrucovala, jak jen dovedla, říkala, ţe se jí zamlouval mnohem víc, kdyţ se setkali v Kentu, neţ předtím a ţe ho ještě nikdy neviděla tak přívětivého jako právě dnes.

"Snad je trochu náladový," poznamenal strýc. "U vznešených lidí se s tím často setkáváme, a proto ho nevezmu za slovo ohledně toho rybaření: třeba si to rozmyslí a někdy jindy by mě ze svých pozemků klidně vykázal."

Elizabeth měla pocit, ţe ho vůbec nepochopili, ale neříkala nic.

"Kdyţ jsem ho teď viděla na vlastní oči," pokračovala paní Gardinerová, "vůbec bych neřekla, ţe by se dokázal k někomu zachovat tak krutě jako k chudákovi Wickhamovi. Nedělá dojem špatného člověka. Naopak, má něco milého v rysech kolem úst, kdyţ mluví. A ve tváři se mu zračí důstojnost, která se nezďá svěďčit o tvrdém srdci. Ale v očích té dobré ţeny, která nás provázela po zámku, je prostě anděl.

Někdy jsem měla co dělat, abych se nesmála. Nebude asi na sluţebnictvo přísný a to váţí u těch lidí víc neţ všechny ctnosti."

Elizabeth viděla, zeje nutné, aby nějak ospravedlnila jeho počínání vůči Wickhamovi, a tak jim co nejopatrněji naznačila, ţe podle toho, co se doslechla od jeho kentských příbuzných, vypadá celá záleţitost podstatně jinak, ţé se on rozhodně nezachoval tak špatně a Wickham není tak bez viny, jak jim to líčil v Hertfordshiru.

Na dotvrzení svých slov jim popsala všechny peněţní transakce, které mezi nimi proběhly, a aniţ přímo sdělila, odkud pocházejí tyto informace, ujistila je, ţe ze spolehlivého pramene.

To všechno sice paní Gardinerovou velice zajímalo a udivovalo, ale jelikoţ se právě blíţili k místům, kde kdysi proţila tolik radostných chvil, zapudily milé vzpomínky všechno ostatní; ukazovala manţelovi pozoruhodnosti v okolí a zaneprázdněna tím neměla na nic jiného ani pomyšlení. Dopolední procházka ji unavila a sotva pojedli, uţ se zase vypravila, aby vyhledala dřívější přátele a strávila krásný večer obnovováním vztahů, které byly po mnoho let zanedbávány.

Události onoho dne Elizabeth zaujaly tak cele, ţe novým známým nevěnovala mnoho pozornosti, nemohla myslet na nic neţ na pocty, které jim pan Darcy prokazoval, a hlavně na jeho přání seznámit ji se sestrou, a opětovně nad tím ţasla.

Elizabeth se dohodla s panem Darcym, zejí přivede sestru hned nazítří po jejím příjezdu do Pemberley, a tak se chystala, ţe se onoho dopoledne z hostince nikam nevzdálí. Zmýlila se však ve svém předpokladu, neboť návštěva se dostavila hned po příjezdu panstva do Lambtonu. Gardinerovi a Elizabeth si vyšli s novými známými na procházku do okolí a právě se s onou rodinou vrátili do hostince, aby se převlékli k obědu, kdyţ tu je hrčení kočáru přivábilo k oknu, a oni spatřili, ţe se po silnici blíţí v dvoukolce pán s dámou. Elizabeth okamţitě poznala jeho livrej, uhádla, co to znamená, a netajila před příbuznými, ţe ji to nemálo udivuje, kdyţ jim oznamovala, jakou poctu očekává. Strýček s tetičkou uţasli a z jejích rozpačitých slov spolu s dnešní událostí a událostmi předchozího dne se jim celá záleţitost začala jevit v novém světle. Dosud neměli důvod k takové domněnce, ale nyní jim připadalo, ţe velká pozornost z jeho strany se nedá vysvětlit jinak neţ něţnými city k jejich neteři. Zatímco se v duchu obírali těmito novými úvahami, byla Elizabeth zmítána čím dál tím větším rozrušením. Samotnou ji udivovalo, ţe ztrácí klid, ale ke všem

ostatním dů-vodům, které k tomu měla, se přidruţily i obavy, zeji ve svém zaujetí vylíčil sestře přespříliš příznivě, a protoţe jí víc neţ kdy jindy záleţelo na tom, aby se zalíbila, měla přirozeně strach, ţe sejí to nezdaří.

Odstoupila od okna, aby ji nespatřili; přecházela po pokoji sem a tam a snaţila se nabýt ztracené rovnováhy, ale překvapení a zvědavost, s níţ ji pozorovali strýc s tetičkou, k tomu nijak nepřispívaly.

Slečna Darcyová se dostavila v bratrově doprovodu a velkolepý obřad proběhl. Elizabeth shledala ke svému údivu, ţe její nová známá je přinejmenším stejně na rozpacích jako ona. Co byla v Lambtonu, slyšela uţ kolikrát, ţe slečna Darcyová je nesmírně pyšná, ale po několika minutách v její přítomnosti dospěla k přesvědčení, ţe je pouze nesmírně plachá. Nebyla s to dostat z ní víc neţ jednoslabičné slůvko.

Slečna Darcyová byla vysoká a statnější neţ Elizabeth, a třebaţe jí bylo sotva šestnáct, měla vyvinutou postavu, ţensky půvabnou. Nebyla snad tak přitaţlivá jako její bratr, ale ve tváři se jí zračil jasný rozum a přívětivá pohoda a měla nestrojené a jemné způsoby. Elizabeth, jeţ

očekávala, ţe se slečna prokáţe tak pronikavým a neúhybným bystrozrakem jako druhdy pan Darcy, se značně ulevilo, kdyţ u ní shledala tak odlišné povahové zaloţení.

Zakrátko po příchodu jí Darcy sdělil, zeji přijde pozdravit i Bingley, a sotva stačila podotknout, ţe ji to těší, a připravit se na nového hosta, uţ zaslechli Bingleyho hbité kroky na schodech a za okamţik stanul v místnosti i on. Elizabeth se na něho uţ dávno nehněvala, ale i kdyby v ní bylo ještě trochu roztrpčení zůstalo, sotva mohlo obstát před nenucenou srdečností, s jakou vyjádřil radost nad opětovným setkáním. Vyptával sejí přátelsky, ač jen všeobecně, na její rodinu a vypadal a rozprávěl stejně upřímně a dobromyslně jako dřív.

Manţele Gardinerovy zajímal tento pán neméně neţ ji. Uţ dlouho si ho přáli poznat. Vlastně celá shromáţděná společnost v nich vzbuzovala ţivou pozornost. Podezření, které právě pojali ohledně pana Darcyho a jejich neteře, je vedlo k tomu, ţe oba bedlivě, ač v skrytu pozorovali, a z toho, co viděli, brzy usoudili, ţe aspoň jeden z obou ví, co je to láska. Jejími city si jisti nebyli, ale ţe on překypuje obdivem k ní, bylo nabíledni.

Elizabeth sama byla velice zaneprázdněna. Chtěla proniknout všem hostům do duše, sama se ovládat a být ke kaţdému z nich milá; v tom posledním, kde se nejvíce obávala nezdaru, měla nyní největší naději na úspěch, neboť ti, které chtěla získat, jí byli předem příznivě nakloněni.

Bingley byl hotov, Georgiana se snaţila a Darcy by! odhodlán ji obdivovat.

Jakmile spatřila Bingleyho, vzpomněla si přirozeně na sestru; a ach! jak ráda by byla věděla, zda i jeho myšlenky tam někam zabloudily. Občas měla dojem, ţe je zamlklejší neţ dříve při podobných příleţitostech, a jednou nebo dvakrát s potěšením usoudila, ţe na ni hledí, jako by pátral po jisté podobě. V tom se snad mohla mýlit, ale rozhodně nezapochybovala o jeho vztahu k slečně Darcyové, která jim byla uvedena jako Janina sokyně. Nevyměnili si spolu ani jeden něţný pohled. Nepřihodilo se nic, co by opravňovalo naděje jeho sestry. V tom ohledu se brzy upokojila, a neţ se rozloučili, měla ve své dychtivosti dvakrát nebo třikrát dojem, ţe mu nějaká zmínka připamatovala Jane a ţe na ni nevzpomíná bez něţnosti ani bez přání stočit rozhovor tak, aby na ni zavedl řeč, kdyby mu nechyběla odvaha. Jednu chvíli, kdy se ostatní bavili mezi sebou, k ní poznamenal hlasem, z něhoţ se zdála zaznívat lítost, ţe "je to uţ hezky dávno, co se směl naposled těšit z její společnosti", a neţ mu mohla něco

odpovědět, dodal: "Je tomu uţ přes osm měsíců. Setkali jsme se naposled 26. listopadu, kdy jsme všichni tančili v Nether-fieldu."

Elizabeth potěšilo, ţe si to tak přesně pamatuje; a později si našel příleţitost zeptat se jí, kdyţ

je ostatní nerušili, zda jsou nyní všechny její sestry v Longbournu. Ta otázka sama o sobě mnoho neznamenala, právě tak jako předchozí poznámka, ale byly provázeny pohledem a vysloveny způsobem, který jim dával hlubší význam.

Nepodařilo se jí příliš často věnovat pozornost samému Darcymu, ale kdykoli se na něj přece jen zadívala, viděla, ţe se stále ještě tváří přívětivě, a všechno, co řekl, bylo tak vzdáleno jakékoli povýšenosti nebo opovrţení vůči přítomným, ţe mohla s jistotou pokládat dokonalé způsoby, jichţ byla včera svědkem, za něco aspoň trochu trvalejšího neţ chvilkový rozmar.

Kdyţ přihlíţela k tomu, jak se snaţí získat sympatie a dobré mínění lidí, s nimiţ by byl před několika málo měsíci jakékoli styky pokládal za nevhodné - kdyţ viděla, jak je pozorný nejen vůči ní, ale právě vůči těm příbuzným, jimiţ tak otevřeně opovrhoval, a kdyţ si vzpomněla na jejich poslední bouřlivý výstup na hunsfordské faře - byl to tak neuvěřitelný rozdíl a jeho proměna na ni udělala takový dojem, ţe sotva dokázala potlačit viditelný úţas. Nikdy, ani ve společnosti jeho drahých přátel v Netherfieldu, ani mezi jeho vznešenými příbuznými na Rosingsu, dosud nezaţila, ţe by se tak snaţil být milý, ţe by se tak dokázal oprostit od vědomí vlastní důleţitosti a od své neochvějné přezíravosti jako nyní, kdy mu jeho snaha mohla sotva co důleţitého přinést a kdy uţ jen ti noví známí, jimţ věnoval takovou pozornost, by byli vzbudili úsměšky a odsouzení jak nether-fieldských, tak rosingských dam.

Návštěva se protáhla přes půl hodiny, a kdyţ se zvedli k odchodu, aby se rozloučili, vyzval pan Darcy sestru, aby podpořila jeho přání uvítat pana Gardinera s chotí a slečnu Bennetovou během jejich zdejšího pobytu v Pemberley na obědě. Slečna Darcyová sice s ostychem, který nasvědčoval, ţe není ještě příliš zvyklá zvát hosty, ale ochotně poslechla. Paní Gardinerová pohlédla na neteř, aby zvěděla, zda ona,

jíţ pozvání platilo především, má chuť je přijmout, ale Elizabeth se koukala stranou. Paní Gardinerová však usoudila, ţe ten schválně vyhýbavý postoj svědčí spíš o okamţitých rozpacích neţ o odmítavém postoji, a kdyţ viděla, ţe její manţel, který miloval společnost, by pozvání ochotně přijal, prohlásila, ţe ráda přijde, a návštěva byla stanovena na pozítří.

Bingley vyjádřil radost nad tím, ţe má jistotu se s Elizabeth ještě shledat, neboť jí toho má mnoho co říci a musí sejí zeptat na leccos o společných hertfordshirských přátelích. Elizabeth si to všechno vyloţila jako přání, aby od ní uslyšel něco o sestře, a to ji potěšilo: vzhledem k této okolnosti i kvůli některým jiným mohla po odchodu návštěvníků usoudit, ţe minulou půlhodinu nestrávila nejhůř, ač během té doby ne-zakoušela zvlášť radostné pocity. Dychtila po samotě a obávala se strýcova a tetina vyptávání nebo naráţek, a tak se zdrţela jen tak dlouho, aby vyslechla jejich uznalý úsudek o Bingleym, a pak se odspěchala převléci.

Neměla však proč se obávat zvědavosti manţelů Gardine-rových; ti by byli ani nechtěli nutit ji ke zpovědi. Bylo jim zřejmé, ţe se zná s panem Darcym mnohem důvěrněji, a uhádli, ţe on je do ní zamilovaný aţ po uši. Viděli toho dost, aby si to vyloţili po svém, ale nic, co by je opravňovalo k vyptávání.

Nyní však měli snahu utvořit si o panu Darcym dobré mínění, a od té doby, co se s ním seznámili, se nenaskytlo nic, co by tomu překáţelo. Nemohli neocenit jeho ohleduplnost; a kdyby byli posuzovali jeho charakter jen podle vlastních záţitků a podle řečí jeho hospodyně

a nebrali v úvahu ţádné jiné dojmy, byli by Hertfordshirští, kteří ho znali, sotva uvěřili svému sluchu. Teď měli zájem na tom, uvěřit hospodyni, a brzy si uvědomili, ţe názory sluţebné, která ho zná od čtyř let a která vůbec dělala dojem slušné paní, není moţno lehkováţně pominout. Ani mezi svými lambtonskými přáteli se nedozvěděli nic, co by ho podstatně znevaţovalo.

Nikdo mu nemohl vytknout neţ pýchu, a snad i oprávněně; ne-li, pak by mu ji určitě přisoudili obyvatelé trţního městečka, kde se jeho rodina s nikým nestýkala. Bylo však obecně uznáváno, ţe je velkomyslný a ţe hodně pomáhá chudým.

Pokud jde o Wickhama, zjistili naši cestovatelé zakrátko, ţe se velké oblibě zrovna netěší, a třebaţe nikdo vlastně neznal podstatu jeho rozepře se synem jeho mecenáše, věděli moc dobře, ţe po sobě zanechal dluhů jako máku, kdyţ odjel z Derbyshiru, a ţe je pan Darcy později zaplatil.

Zatím Elizabeth zalátala v myšlenkách ještě častěji do pemberley neţ včera, a třebaţe jí s postupujícím časem večer připadal velmi dlouhý, přece nestačil na to, aby si určila své vztahy k jednomu člověku v oné rezidenci, a tak leţela s očima otevřenýma ještě dobré dvě hodiny a snaţila se vyznat sama v sobě. Určitě k němu nechová nenávist. Ne, nenávist dávno vyprchala a téměř stejně dlouho se uţ styděla, ţe k němu pociťovala antipatii, kterou neváhala tak nazvat. Vzbudil v ní úctu, kdyţ se přesvědčila o jeho ušlechtilých vlastnostech, a ač si to zprvu přiznávala neochotně, po čase uţ jí to nebylo tolik proti mysli; nyní se ta úcta vlivem navýsost lichotivé výpovědi a jeho přívětivosti, jaké se stala svědkem včera, změnila v něco ještě osobnějšího.

Avšak nad úctou a váţnosti převaţoval ještě jeden důvod, který nemohla pominout. Byla mu vděčná - vděčná nejen za to, ţe se do ní kdysi zamiloval, ale ţe je mu podnes natolik drahá, aby jí dokázal odpustit nedůtklivý a zbrklý způsob, jakým mu dala košem, i nespravedlivá obvinění, jimiţ své odmítnutí provázela. Ten, o němţ předpokládala, ţe se jí bude stranit jako úhlavního nepřítele, ukázal při náhodném setkání, ţe by se s ní velmi rád stýkal dál, a aniţ jí netaktně dával najevo náklonnost nebo se jí nějak vnucoval, usiloval jen o to, aby se zavděčil jejím přátelům, a snaţil se, aby se seznámila s jeho sestrou. Ţe se tak sebevědomý člověk dokázal takhle změnit, to nevzbuzovalo jen úţas, ale i vděk - neboť to musela způsobit láska -

vřelá láska, a ta sejí zdála spíše hodná podpory neţ zavrţení, třebaţe by nebyla dokázala své pocity jasně definovat. Ctila ho, váţila si ho, byla mu vděčná, upřímně mu přála všechno nejlepší, a jen by byla ráda věděla, zda sama touţí, aby to záviselo na ní, a zda by to přineslo štěstí jemu i jí, kdyby vyuţila té moci, kterou vycítila, ţe nad ním ještě má, aby sejí opět začal dvořit.

Večer se teta s neteří dohodly, ţe tak mimořádný přátelský

zájem, jaký projevila slečna Darcyová tím, zeje přišla navštívit hned v den svého příjezdu, neboť přicestovala aţ před polednem, si zaslouţí uznání, a jakkoli jí nemohou oplatit v plné míře, měly by i ony projevit snahu; a ţe by proto bylo vhodné, kdyby zašly zítra dopoledne na Pemberley sloţit jí svou poklonu. Na tom se tedy usnesly. - Elizabeth měla radost, avšak kdyţ

se sama sebe tázala proč, nevzmohla se na kloudnou odpověď.

Pan Gardiner je opustil krátce po snídani. Včera se opět spřádaly rybářské plány a nakonec si napevno smluvil, ţe se v poledne sejde s několika pány z Pemberley.

Nyní uţ byla Elizabeth přesvědčena, ţe ţárlivost je pravým dů-vodem, proč ji slečna Bingleyová neměla v lásce; správně tušila, ţe ani její návštěva na Pemberley jí nebude vhod, a zvědavě očekávala, jakými roztomilostmi ji ona dáma při opětovném setkání zahrne.

Kdyţ přijely, uvedl je slouţící vstupní síní do salónu, jenţ byl obrácen na sever a vytvářel v létě příjemné prostředí. Otevřená okna vedla do parku a skýtala osvěţující pohled na zalesněné vršky za domem a nádherné duby a španělské kaštany, roztroušené na přilehlém trávníku.

Zde je uvítala slečna Darcyová, která dlela ve společnosti paní Hurstové, slečny Bingleyové a vychovatelky, s níţ ţila v Londýně. Georgiana je přijala velmi příznivě, avšak s roz-pačitostí, jeţ sice pramenila z plachosti a ze strachu, aby se nedopustila něčeho nevhodného, avšak snadno mohla vzbudit v lidech, kteří měli pocit niţšího společenského postavení, dojem, zeje pyšná a zachovává si odstup. Paní Gardinerová s neteří ji však chápaly a litovaly.

Paní Hurstová a slečna Bingleyová je vzaly na vědomí jen zběţnou úklonou; a kdyţ se usadily, zavládlo mlčení, trapné, jak taková mlčení nevyhnutelně bývají. První je přerušila paní

Annesleyová, jemná, na první pohled příjemná paní, jeţ svou snahou udrţet rozhovor jakţtakţ

v chodu dokázala, ţe má lepší vychování neţ ostatní přítomné; díky jí a paní Gardine-rové a za občasného Elizabethina přispění hovor plynul. Slečna Darcyová se tvářila, jako by si přála mít tolik kuráţe, aby se jej zúčastnila, a tu a tam se odváţila prohodit kratičkou větu, kdyţ

hrozilo nejméně nebezpečí, zeji někdo uslyší.

Elizabeth brzy seznala, ţe ji slečna Bingleyová nespouští z očí a ţe nemůţe říci slůvko - a zvlášť slečně Darcyové - aby nebyla bedlivě sledována. Toto vědomí by jí nebylo zabránilo v pokusech navázat rozhovor, jenţe byly usazeny nepohodne daleko od sebe; na druhé straně jí však nebylo proti mysli, ţe na ní nespočívá povinnost udrţovat zábavu.

Byla cele ponořena do vlastních myšlenek. Očekávala, ţe kaţdou chvíli vejde některý, z pánů.

Přála si a obávala se, ţe to bude pán domu, a je-li mocnější její obava nebo její přání, sama nevěděla. Seděla takto dobré čtvrt hodiny, aniţ zaslechla hlas slečny Bingleyové, aţ ji náhle vyrušil chladný dotaz, jak se daří rodičům a sestrám. Odvětila stejně lhostejně a krátce a druhá se uţ neozvala.

Další rozptýlení se jim na této návštěvě naskytlo, kdyţ vstoupili slouţící se studenou pečení, zákusky a nejvybranějšími druhy ovoce tohoto ročního období, avšak dříve musela paní Annesleyová vrhnout četné výmluvné pohledy a úsměvy na slečnu Darcyovou, aby jí připomněla její hostitelské povinnosti. Nyní měla společnost zaneprázdnění - a třebaţe se nedokázaly rozhovořit, jíst mohly všechny a krásné pyramidy hroznů, nektarinek a broskví je brzy přilákaly ke stolu.

Zatímco se takto zaměstnávaly, měla Elizabeth příleţitost poznat, zda si spíš přeje, aby se pan Darcy objevil, anebo se toho obává, neboť vešel do pokoje; a třebaţe ještě před chvilkou uvěřila, ţe by jí to spíš bylo milé, začala litovat, ţe se objevil.

Strávil právě hezkou chvíli s panem Gardinerem, jenţ se spolu s dvěma nebo třemi pány ze zámku zabavoval u řeky, ale opustil je, jakmile se dověděl, ţe jeho dámy hodlají to dopoledne oplatit Georgianě návštěvu. Jakmile vstoupil, umiňovala si Elizabeth moudře, ţe se bude

chovat úplně přirozeně a volně - coţ bylo lehké si umínit, ale těţší dodrţet, neboť viděla, ţe je všichni mají v podezření, a nebylo snad páru očí, které by ho při jeho příchodu zvědavě nesledovaly. Na nikom se však nezračila upřená pozornost tak nezastřeně jako na tváři slečny Bingleyové, ač se celá zalévala úsměvy, kdykoli promluvila k původci toho všeho, neboť ţárlivost ji ještě nedohnaia na pokraj zoufalství a její boj o pana Darcyho zdaleka neskončil.

Slečna Darcyová se po bratrově příchodu nutila mnohem víc do řeči, a kdyţ Elizabeth viděla, jak mu na tom záleţí, aby se s jeho sestrou sblíţily, podporovala všechny konverzační pokusy, které k tomu směřovaly. Ani slečně Bingleyové to neušlo, a jelikoţ hněv bývá špatný rádce, prohodila při první příleţitosti se zdvořilým pohrdáním :

"Poslyšte, slečno Elizo, je to pravda, ţe -ský pluk odtáhl z Merytonu? To musela být pro vaši rodinu krutá ztráta."

Nebyla by se odváţila v Darcyho přítomnosti vyslovit Wickhamovo jméno, avšak Elizabeth okamţitě pochopila, ţe právě na něho naráţí, a různorodé vzpomínky ji na okamţik vyvedly z rovnováhy, avšak ovládla se vší mocí, aby odrazila podlý útok, a odvětila hned věrohodně lhostejnými slovy.

Přitom bezděčně pohlédla na Darcyho a zjistila, ţe zrudl a zeji napjatě pozoruje. Jeho sestra byla tak poplašená, ţe nedokázala zvednout oči ze země. Kdyby byla slečna Bingleyová tušila, jak trýznivou chvíli tím připravila své milované přítelkyni, byla by bezpochyby od naráţek upustila: chtěla však jen připomenout muţe, jemuţ je podle jejího mínění Elizabeth nakloněna, aby ji uvedla do rozpaků nebo aby ji přiměla nějak prozradit svůj cit, a tím jí uškodila v Darcyho očích, anebo snad chtěla i jeho upamatovat, jak pošetile a nejapně se některé členky Bennetovy rodiny chovaly, jakmile se octla na dohled uniforma. Nedoneslo se k ní nikdy ani slovo o tom, jak se slečna Darcyová zamilovala a hodlala uprchnout. Darcy se s tím nesvěřil ţádné bytosti, před níţ to mohl utajit, s výjimkou Elizabeth, a zvlášť mu záleţelo na tom, aby se to nedozvěděli Bingleyho příbuzní, a to proto, usoudila Elizabeth, ţe si odedávna přeje, aby se později stali sestřinými příbuznými. Jistě uţ nějaké takové záměry osnoval, a třebaţe vědomě nepřipustil, ţe z toho pramenily jeho snahy odloučit přítele od Jane, bylo pravděpodobné, ţe pociťuje starost o Bingleyho blaho tím bezprostředněji.

Elizabethin klid a sebeovládání však brzy uklidnily jeho rozrušení; a jelikoţ se slečna Bingleyová, mrzutá a zklamaná, neodvaţovala začít o Wickhamovi otevřeněji, vzpamatovala se po čase i Georgiana, třebaţe ne natolik, aby se zúčastnila hovoru. Její bratr, na něhoţ se neodvaţovala ani pohlédnout, si v té chvíli vůbec neuvědomil, co má Elizabeth s tou záleţitostí společného, a právě příhoda, která měla od ní jeho mysl odvrátit, ho k ní ještě připoutala a dodala mu dobré mysli.

Návštěva nepřetrvala dlouho svrchu zmíněnou otázku a odpověď, a zatímco je pan Darcy doprovázel ke kočáru, dávala slečna Bingleyová průchod svým citům tím, ţe kritizovala Elizabeth, její chování i zevnějšek. Ale Georgiana se k ní nepřidala. Bratrovo doporučení stačilo, aby v ní nalezla zalíbení, on se v nikom nemohl mýlit a o Elizabeth mluvil takovým způsobem, ţe Georgiana nemohla soudit jinak, neţ zeje půvabná a roztomilá. Kdyţ se Darcy vrátil do salónu, neovládla se slečna Bingleyová, aby mu nezopakovala něco z toho, co právě říkala jeho sestře.

"Ta Eliza Bennetová vypadala dnes ale hrozně, pane Darcy," prohlásila. "V ţivotě jsem neviděla, aby se někdo tak změnil jako ona od zimy. Jak zhnědla a zhrubla! Luisa a já jsme si právě říkaly, ţe bychom ji ani nepoznaly."

Jakkoli se panu Darcymu takový projev málo zamlouval, spokojil se s chladnou odpovědí, ţe ţádnou změnu nepostřehl, ledaţe je trochu opálená - coţ se stává, kdyţ se cestuje v létě.

"Musím se přiznat," nedala si pokoj, "ţe já za svou osobu jsem ji tedy nikdy za ţádnou krásku nepovaţovala. V obličeji je moc hubená, pleť má matnou a rysy nevýrazné. Její nos je bez osobitosti - profil nijaký. Zuby ujdou, ale nic zvláštního to zase není, a pokud jde o její oči, o nichţ jsem zaslechla jakousi pochvalnou zmínku, já na nich nikdy nic mimořádného neviděla.

Kouká se ostře a mazaně, a to se mi vůbec nezamlouvá, a chování má velice sebevědomé, coţ

vů-bec není moderní a působí to nesnesitelně."

Slečna Bingleyová byla skálopevně přesvědčena, ţe se Dar-cymu Elizabeth líbí, a toto tedy nebyl nejlepší způsob, jak se mu zavděčit; avšak v zlosti si málokdo počíná moudře, a kdyţ na jeho tváři spatřila výraz nevole, dosáhla toho, oč usilovala. Mlčel však tvrdošíjně, a slečna Bingleyová, odhodlána přimět ho k odpovědi, pokračovala:

"Pamatuji se, jak nás všechny udivilo, kdyţ jsme se s ní v Hertfordshiru seznámili, zeje všeobecně pokládána za krasavici, a ještě si dobře vzpomínám, jak u nás jednou byli v Netherfieldu na obědě a vy jste potom řekl: ,Ta ţe je krásná? To jsem spíš ochoten povaţovat její matku za duchaplnou.' Ale pak si vás nějak získala a jeden čas jste ji zřejmě pokládal za docela přitaţlivou."

"Ano," odvětil Darcy, jenţ se uţ neovládl, "ale to bylo jen krátce po seznámení, a nyní uţ ji dlouhé měsíce povaţuji za jednu z nejkrásnějších ţen, s kterými jsem se kdy setkal."

Nato odešel, a slečna Bingleyová mohla být spokojená, ţe ho donutila říct něco, co nezabolelo nikoho neţ ji.

Paní Gardinerová a Elizabeth prohovořily po návratu všechno, co se zběhlo na návštěvě, aţ na to, co je obě nejvíc zajímalo. Probraly spolu výrazy a chování všech přítomných, aţ na onu osobu, která nejvíc poutala jejich pozornost. Mluvily o jeho sestře, jeho přátelích, jeho domovu, jeho ovoci - o všem kromě něho, a přitom Elizabeth touţila zvědět, co si o něm paní Gardinerová myslí, a paní Gardinerovou by bylo navýsost uspokojilo, kdyby o něm byla neteř začala.

Kdyţ přijeli do Lambtonu, byla Elizabeth velmi zklamaná, ţe na ni nečeká dopis od Jane, a stejného zklamání se doţila i nazítří; třetí den však učinil konec jejím výtkám a ospravedlnil sestru, neboť přišly hned dva dopisy najednou. První se někde zatoulal a Elizabeth to ani neudivilo, neboť Jane adresu dokonale popletla.

Právě se vypravovali na procházku, kdyţ přišla pošta, a strýček s tetičkou se vydali ven sami, aby šiji mohla v klidu přečíst. Zatoulané psaníčko muselo přijít na řadu první; bylo psáno před pěti dny. Na počátku líčila Jane různé jejich návštěvy a večírky a sdělovala jí takové zajímavosti, jaké se na venkově obvykle přiházejí, avšak druhá část, datovaná o den později a psaná zjevně v rozrušení, obsahovala závaţnější zprávy. V listě stálo: Mezitím, co jsem Ti toto napsala, drahá Lízinko, se přihodila nečekaná, váţná véc, ale nelekej se - jsme všichni zdrávi. Musím Ti však sdélit néco ohledně ubohé Lydie. Včera o půlnoci, kdyţ uţ jsme se všichni odebrali na lůţko, přišel spěšný list od plukovníka Forstera, v němţ

nám sděluje, ţe Lydia odjela do Skotska s jedním jeho důstojníkem, po pravdě řečeno s Wickhamem. Představ si, jak nás to překvapilo. Jen Kitty zřejmě něco takového tušila. Mám o

ni velkou starost. Tak nemoudrý sňatek z jeho i její strany! Doufejme však, ţe to dobře dopadne a ţe jsme se v něm zmýlily. Ráda věřím, ţe dokáţe provést lehkomyslný a neuváţený kousek, avšak tento čin, to nám budiţ útěchou, nesvědčí o zlém srdci. Aspoň šiji vyvolil nezištně, neboť jistě ví, zejí tatíček nemůţe nic dát. Ubohá maminka je hluboce zarmoucena. Tatíček to snáší statečněji. Jak jsem ráda, ţe jsme jim neřekly, co jsme se o něm doslechly! Musíme na to samy zapomenout. Odjeli asi v sobotu o půlnoci, ale začali je postrádat aţ včera ráno v osm. Pak nám okamţitě poslali zprávu. Představ si, Lízinko, ţe museli projet kolem nás sotva na deset mil. Plukovník Forster se domnívá, zeje tu můţeme brzy čekat. Lydia nechala krátký dopis jeho choti, kde jí sděluje, co hodlá učinit. Musím uţ

končit, protoţe nemohu nechat ubohou ma-tinku dlouho samotnou. Bojím se, ţe z toho ze všeho nebudeš moudrá, ale sama sotva vím, co píši.Kdyţ Elizabeth dočetla, nevěnovala dlouhý čas úvahám, a ještě neţ si stačila uvědomit vlastní pocity, uchopila druhé psaní, s napjatou nedočkavostí je roztrhla a hltala jeho řádky: byly psány o den později neţ závěr předchozího dopisu.

Nejdraţší sestřičko, touto dobou máš uţ v ruce můj spěšný list, pokusím se nyní psát srozumitelněji a čas na to mi nechybí, avšak mám

v hlavě takový zmatek, ze nemohu zaručit, podaň-li se mi vypovědět Ti všechno po pořádku.

Nevím ani, jak to mám napsat, milá Lízinko ale nepotěším Tě a odkládat se to nedá. Jakkoli nemoudrý se nám zdál sňatek pana Wickhama s naší ubohou Lydií, obáváme se nyní, zda k němu skutečně došlo, neboť není vůbec jisté, ţe odjeli do Skotska. Včera k nám přibyl plukovník Forster; opustil Brighton předevčírem, několik hodin poté, co odeslal onen spěšný list. Ačkoli Lydia na svém stručném lístku paní F. výslovně říká, ze mají namířeno do Gretna Greenu, naznačil Denny něco v tom smyslu, ţe pochybuje, hodlal-li se tam kdy W. odebrat nebo si vůbec Lydii vzít, coţ se doneslo plukovníku Forsterovi, a ten pln obav opustil okamţitě B., aby je vypátral. Vysledoval je bez obtíţí aţ do Claphamu, ale nikoli dále, neboť kdyţ tam přijeli, propustili kočár, který je vezl Z Epsomu, a přestoupili do nějakého dostavníku. Pak uţ víme jen to, zeje viděli odjíţdět směrem na Londýn. Nevím, co si o tom myslet. Plukovník Forster se vyptával všude na londýnské silnici a pak se rozjel do Hertfordshiru, usilovně po nich pátral u kaţdého mýta a v hostincích v Barnetu a Hatfieldu, ale neměl úspěch - nikdo neviděl takové lidi projíţdět. Je to od něho velmi laskavé a ohleduplné, ţe přijel do Longbournu a svěřil se nám se svými obavami způsobem, který svědčí o jeho ušlechtilém srdci. Upřímně lituji jeho i paní F., ale nikdo jim to nemůţe klást za vinu. Drahá Lízinko, jsme úplně zdrceni. Tatíček i matinka se obávají nejhoršího, ale já jej nemohu pokládat za takového darebáka. Moţná zeje pro ně Z mnoha důvodů výhodnější, aby se dali tajně oddat ve městě, neţ aby uskutečnili svůj původní úmysl, a i kdyby on pojal nečestné úmysly vůči dívce z takové rodiny jako Lydia, coţ bych mohla předpokládat, ţe ona Ztratila všechnu soudnost ? Vyloučeno ! Plukovník F. však příliš nevěří, Ţe se vzali, a to mě rmoutí; zavrtěl hlavou, kdyţ jsem vyjádřila naději, a pravil, ţe se obává, ţe W. nelze důvěřovat. Ubohá matinka je z toho doopravdy nemocná a nevychází ze své loţnice. Kdyby se něčím zaměstnala, bylo by to pro ni lépe, avšak toho se nemůţeme nadít. Pokud jde o tatíčka, ještě nikdy jsem ho neviděla tak rozrušeného. Ubohá Kitty dostala vyhubováno, ţe nic neřekla o jejich známosti, ale byla vázána slibem mlčenlivosti, tak se není co divit. Upřímně se raduji, drahá Li-zinko, ţe jsi byla těch otřesných výjevů poněkud ušetřena, avšak nyní, kdy první rozčilení pominulo, se Ti musím přiznat, ţe velmi touţím po Tvém návratu. Nejsem však tak sobecká, abych to vyţadovala, jestli se Ti to nehodí. Ţij blaze !

Znovu se chápu pera, abych učinila? co jsem Ti právě řekla, ţe neučiním, avšak vzhledem k okolnostem nevidím vyhnutí neţ poprosit Vás všechny naléhavě, abyste sem co nejrychleji

přijeli. Znám drahého strýčka a tetinku tak dobře, ţe se nebojím je o to poţádat, a strýčka chci poprosit ještě o něco. Tatíček se vydává bez prodlení s plukovníkem Forsterem do Londýna, aby seje pokusil vypátrat. Opravdu nevím, jak to hodlá učinit, avšak ve svém hlubokém bolu nebude s to jednat nejúčinnějším a nejuváţenějším způsobem a plukovník Forster se musí vrátit do Brightonu nejpozději zítra večer. V této těţké situaci by mu strýčkova rada a pomoc byly nedocenitelnou oporou ; však jistě porozumí, jak mi je, a já spoléhám na jeho dobrotu.

"Ach, kde jen ten strýček můţe být?" zvolala Elizabeth a vyskočila z křesla, kde četla, aby se za ním okamţitě rozběhla a neztratila ani minutku tak drahocenného času; neţ však dospěla ke dveřím, lokaj je otevřel a uvedl pana Darcyho. Ten se lekl její bledosti i prudkého pohybu, avšak neţ se vzpamatoval natolik, aby něco řekl, Elizabeth, jeţ neměla smysl vůbec pro nic, co se netýkalo Lydie, na něho vychrlila: "Omluvte mě, prosím, ale nemohu se zdrţet. Musím okamţitě najít pana Gardinera, velice to spěchá, kaţdá minuta je drahá."

"Dobrý boţe! Co se děje?" zvolal procítěně, i kdyţ snad ne podle všech společenských pravidel, a pak se ovládl: "Ne-zdrţírn vás ani na okamţik, ale dovolte, abych sám - nebo aby lokaj doběhl pro pana Gardinera a jeho choť. Asi vám není dobře - nemůţete nikam chodit."

Elizabeth zaváhala, ale cítila, ţe se pod ní nohy chvějí a ţe by se zbytečně pokoušela strýce dohonit. Přivolala tedy lokaje a přikázala mu tak bezdechým hlasem, ţe jí sotva rozuměl, aby okamţitě pospíchal pro svého pána a paní.

Kdyţ lokaj odešel, usedla, jelikoţ se nemohla udrţet na nohou; a vypadala tak uboze, zeji Darcy nechtěl nechat samotnou a neudrţel se, aby láskyplně a účastně neřekl: "Dovolte mi, abych vám zavolal komornou. Nesměl bych vám něco podat, aby se vám ulevilo? - Coţ

sklenku vína - mohu ji přinést? - Jste váţně chorá."

"Není třeba, děkuji vám," odvětila a ze všech sil se snaţila starosti - právě jsem dostala z Longbournu strašné zprávy."

Jak se o tom zmínila, propukla v pláč a chvíli ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. Darcy, celý vylekaný, mohl jen něco zakoktat o své účasti a mlčky soustrastně přihlíţet. Konečně opět promluvila:

"Právě jsem dostala dopis od Jane a v něm takové strašné zprávy. Nebude to moţno před lidmi utajit. Moje nejmladší sestra opustila své přátele - uprchlá - vydala se všanc - panu Wickhamovi. Odjeli spolu z Brightonu. Vy ho dobře znáte, tak si ostatní domyslíte. Ona nemá peníze ani vlivné příbuzné, nic, co by ho mohlo zlákat - je ztracena navţdy."

Darcy strnul úţasem. "Kdyţ si pomyslím," dodala hlasem plným rozčilení, "ţe já jsem tomu mohla zabránit! Vţdyť jsem věděla, jaký je. Kdybych byla sdělila něco z toho - aspoň něco z toho, co jsem se dověděla - kdybych to byla sdělila našim! Kdyby ho byli prohlédli, nebylo by se to mohlo stát. Ale teď uţ je - teď uţ je pozdě."

"Jsem upřímně zdrcen," pravil Darcy, "zdrcen - otřesen. Avšak je to jisté - naprosto jisté?"

"Bohuţel ano. Opustili spolu Brighton v neděli večer a podařilo se vysledovat je téměř aţ do Londýna, tam se však stopy ztrácejí; určitě nejeli do Skotska."

"A co se stalo, jaké krokyjste poďnikli, aby byla nalezena?"

"Otec odjel do Londýna a Jane ve svém dopise prosí, aby mu strýček bez odkladu přispěl na pomoc: doufám, ţe do půl hodiny odcestujeme. Ale co se dá udělat - vím dobře, ţe se nedá nic dělat. Čím je moţné zapůsobit na takového člověka? Jak je vůbec najdeme? Nemáme nejmenší naději. Je to strašné, ať se na to dívám tak či tak!" Darcy mlčky přikývl.

"Kdyţ se mně otevřely oči, jaký skutečně je - ach! Kéţ bych byla pochopila, co je mou povinností, kéţ bych se toho byla odváţila! Avšak já to nevěděla - bála jsem se do něčeho zasahovat. Osudný, osudný omyl!"

Darcy neodpovídal. Zdálo se, ţe sotva vnímá její slova. Přecházel po místnosti zabrán do úvah; čelo svraštělé, chmurný výraz ve tváři. Elizabeth to postřehla a okamţitě pochopila.

Klesla v jeho očích, a jak by také ne, pod vlivem takového prohřešku v rodině, takové obrovské zaručené ostudy. Nedivila se mu, ani ho neodsuzovala, avšak vědomí, ţe teď přemůţe svůj cit, jí neutišilo rozechvěné nitro, nepovzbudilo ji v jejím zoufalství. Na druhou stranu však právě to jí pomohlo vyznat se ve vlastním srdci a dosud nikdy si tak upřímně nepřiznala, ţe by ho mohla milovat, jako v této chvíli, kdy jakékoli city byly odsouzeny k marnosti.

Vlastní záleţitosti na ni sice mohly doléhat, avšak nemohly ji cele pohltit. Lydia - to poníţení, to neštěstí, které na ně na všechny přivolala, potlačily jakýkoli osobní zármutek; Elizabeth zabořila tvář do kapesníku a na všechno ostatní zapomněla; aţ za několik minut si uvědomila, kde je a co se děje, kdyţ její společník hlasem plným účasti, avšak i s náznakem zdrţenlivosti řekl: "Obávám se, ţe uţ si hezkou chvíli přejete, abych vás nerušil svou přítomností, a nemohu uvést na svou omluvu nic neţ upřímný, třebas bezmocný soucit. Kéţ by mi nebesa dopřála, abych vás mohl slovy nebo činy utěšit ve va-Šem velkém ţalu! Avšak nebudu vás trápit marným přáním, jeţ by mohlo vyvolávat zdání, ţé se ucházím o vaši vděčnost. Tato nešťastná událost bohuţel asi způsobí, ţe moje sestra nebude mít to potěšení uvítat vás dnes na Pemberley."

"Zajisté. Omluvte nás laskavě u slečny Darcyové. Řekněte, ţe jsme se v naléhavé záleţitosti museli okamţitě vrátit. Zamlčte neblahou pravdu co nejdéle. Vím, ţe dlouho to být nemůţe."

Ochotněji ujistil, ţe nic neprozradí - opět ji politoval v jejím trápení, vyjádřil naději, ţe to snad dopadne lépe, neţ se nyní odvaţují doufat, vyprosil si poručení u jejích příbuzných, rozloučil se s ní váţným pohledem a odešel.

Kdyţ ji opustil, uvědomila si Elizabeth, jak je nepravděpodobné, ţe by se ještě někdy mohli stýkat tak přátelsky a srdečně jako při těch několika příleţitostech v Derbyshiru; ohlédla se v duchu nazpět na tu dobu, co se znali, tak bohatou na nedorozumění a různé obraty, a povzdychla si nad protichůdnými pocity, které v ní nyní vzbuzovaly touhu, aby ho lépe poznala, zatímco dříve by ho byla s radostí navţdy zavrhla.

Jsou-li vděčnost a úcta spolehlivými základy hlubších citů, pak se nelze divit změně, která se s Elizabeth stala. Není-li tomu však tak - je-li nepřirozené a nelogické, aby láska vy. tryskla z takových pramenů, oproti tomu, co se často líčí jako následek prvního pohledu, ještě neţ on a ona spolu prohodí dvě slova - pak nelze uvést na její obranu nic neţ to, ţe onu druhou metodu poněkud vyzkoušela na sympatiích k Wickha-movi, a jelikoţ to špatně dopadlo, měla snad proč se zajímat o jiné, méně oslňující vztahy.

Kaţdopádně litovala, ţe odešel, a tento první příklad toho, jaké následky musí mít Lydiino provinění, ji uvrhl do hlubokého zoufalství, kdyţ uvaţovala o celé té neblahé záleţitosti. Od té chvíle, kdy dočetla Janin druhý dopis, byla pevně přesvědčena, ţe Wickham nemá v úmyslu si ji vzít. Nikdo neţ Jane, pomyslela si, nemůţe věřit takové optimistické iluzi.

Nepřekvapilo ji ani za mák, ţe se situace takto vyvíjí. Dokud znala jen obsah prvního dopisu, nevycházela z úţasu - překvapilo ji, ţe by si Wickham chtěl vzít dívku, s kterou by nic nevyţenil, a nemohla pochopit, čím ho Lydia dokázala tak upoutat. Ale pak se všechno vyvíjelo aţ příliš logicky. Na takovéhle dobrodruţství její půvab stačil, a i kdyţ

nepředpokládala, ţe by s ním Lydia utekla s vědomím, ţe se s ní neoţení, dovedla si lehko představit, ţe ani její ctnost, ani její rozum nejsou dostatečnou zárukou, ţe se nedá lehko obloudit.

Dokud byl jeho pluk v Hertfordshiru, nikdy si nepovšimla, ţe by ho Lydia zvlášť vyznamenávala přízní, ale byla přesvědčena, ţe stačí projevit o ni zájem a zahoří pro kohokoli. Někdy si oblíbila tohoto důstojníka, pak zas onoho, podle toho, který ji svou dvorností právě víc zaujal. Byla přelétavá ve svých sympatiích, ale někdo se pro ně vţdycky naskytl. Co škody napáchalo, ţe na ni doma přísněji nedohlíţeli a ţe ji posuzovali s falešnou shovívavostí! Ach, jak pronikavě si to teď uvědomovala!

Hořela nedočkavostí, aby uţ byla doma - aby všechno viděla a slyšela a podělila se s Jane o starosti, které ted musí spočívat jen na ní, kdyţ je celá rodina vyvedená z míry, otec odjel, matka není schopna nic zařídit a ještě vyţaduje soustavné ošetřování. Ač byla přesvědčena, ţe Lydii uţ nic nepomůţe, přece sejí zdálo, ţe strýček by mohl rozhodujícím způsobem zasáhnout, a dokud nevstoupil do pokoje, proţívala ve své netrpělivosti muka.

Manţelé Gardinerovi poplašeně přiběhli, neboť ze sluhových slov vyrozuměli, ţe jejich neteř náhle onemocněla; - kdyţ je v této starosti upokojila, nedočkavě jim sdělila příčinu svého vzkazu, přečetla jim oba dopisy a s rozechvěním zdůraznila závěr druhého listu, třebaţe Lydii neměli nikdy ve zvláštní oblibě. I pana Gardinera a jeho choť to hluboce sklíčilo. Nešlo jen o Lydii, ale o ně o všechny, a kdyţ dali nejprve průchod svému překvapení a zděšení, přislíbil pan Gardiner ochotně, ţe udělá, co bude v jeho silách. Třebaţe od něho Elizabeth nic jiného neočekávala, děkovala mu se slzami v očích, a jelikoţ se jejich zájmy ztotoţňovaly, dohodli se rychle o dalším. Hodlali odcestovat co moţno nejdříve.

"Ale co panstvo na Pemberley ?" zvolala paní Gardinerová. "John nám pověděl, ţe tu byl pan Darcy, kdyţ jsi ho pro nás poslala - je to pravda?"

"Ano, a uţ jsem mu řekla, ţe nebudeme moci svou návštěvu uskutečnit. To je všechno zařízeno."

"Co je vlastně zařízeno?" rozčilovala se v duchu tetička, kdyţ pospíchala do svého pokoje, aby se přichystala na cestu. "Jsou spolu natolik zadobře, ţe mu mohla všechno po pravdě vyjevit? Jen kdybych věděla, jak to vlastně je!"

Toto přání zůstalo oslyšeno, měla však aspoň o čem přemýšlet ve spěchu a zmatku následující hodiny. Kdyby byla Elizabeth měla moţnost nic nedělat, určitě by bývala přesvědčena, ţe po tom otřesu není schopna se do něčeho pustit; avšak měla mnoho věcí na starosti právě tak jako tetička, včetně toho, ţe musely napsat všem svým lambtonským známým a pod nepravdivými záminkami omluvit svůj náhlý odjezd. Za hodinu však všechno zvládly, a

jelikoţ pan Gardiner zatím zapravil účet v hostinci, nezbývalo uţ nic neţ vyjet; a tak se Elizabeth po tom strašném dopoledni v době kratší, neţ by byla mohla předpokládat, octla v kočáře směřujícím do Longbournu.

"Stále mi to nejde z hlavy, Elizabeth," řekl strýc, kdyţ opouštěli městečko, "a uváţí-li se celá věc důkladně ze všech stran, mám skoro chuť přidat se k názoru tvé starší sestry. Připadá mi velice nepravděpodobné, ţe by některý mladík bezohledně svedl děvče, které přece není bez ochrany ani bez přátel, a které dokonce dlí na návštěvě v rodině jeho velitele. Coţpak můţe předpokládat, ţe její přátelé nezasáhnou? Nebo ţe by se po takové uráţce plukovníka Forstera směl beztrestně vrátit k pluku? Pokušení je tu neúměrné riziku!"

"Myslíte, ţe to tak skutečně můţe být?" zvolala Elizabeth a na okamţik sejí rozjasnila tvář.

"Na mou věru, strýček bude mít pravdu," pravila pani Gardinerová. "Byl by to příliš velký přečin proti slušnosti, cti i proti jeho zájmům, aby si to nerozmyslel. Takovou špatnost bych přece jen do Wickhama neřekla. Coţpak jsi ho ty sama, Lízinko, tak úplně zavrhla, ţe ho pokládáš za všeho schopna ?"

"Není schopen zanedbat vlastní zájmy, ale všeho ostatního schopenje. Kéţ by to bylo tak, jak říkáte! Ale já se neodvaţuji doufat. Proč by v tom případě nebyli odjeli do Skotska?"

"Předně nic nedokazuje," odvětil pan Gardiner, "ţe do Skotska neodjeli."

"Lze to však předpokládat, kdyţ přestoupili z fiakru do dostavníku! Kromě toho se nepodařilo zjistit, ţe by je byl někdo viděl na barnetské silnici."

"No dobrá - předpokládejme tedy, ţe jsou v Londýně. Zamířili tam třeba proto, ţe se ve velkém městě mohou lépe skrýt. Pravděpodobně nemá ani jeden, ani druhý mnoho peněz, a tak je moţná napadlo, ţe to bude levnější, třebas ne tak jednoduché jako ve Skotsku, vzít se v Londýně."

"Proč by se však skrývali? Proč by se obávali odhalení? Nač tajná svatba? Ach ne, to nezní věrohodně. Jeho nejlepší přítel byl přesvědčen, jak Jane píše, ţe si ji nechce vzít. Wickham se rozhodně neoţení bez věna. Nemůţe si to dovolit. A co je Lydia s to mu poskytnout - co je na ní kromě toho, zeje mladá a veselá - aby kvůli ní zahodil moţnost polepšit si výhodným sňatkem ? Jestli by mu v nečestných úmyslech vůči ní zabránily obavy, ţe upadne v nemilost u pluku, to nedovedu Dosoudit, protoţe nemám nejmenší tušení, jaké následky takový čin můţe mít. Těm ostatním důvodům, které uvádíte, nemohu bohuţel přikládat takovou závaţnost. Lydia bratra, který by zasáhl, a on můţe usoudit - vţdyť jtce zná a viděl, s jakou lhostejností a nezájmem přijímá všechno, co se v rodině děje - ţe ten se nerad vyruší z klidu,

tudíţ v té věci vyvine mnohem menší úsilí neţ kterýkoli jiný otec pod sluncem."

"Dokázala by sis ale představit, ţe Lydia natolik ztratila smysl pro všechno jiné neţ pro svou lásku, ţe by s ním byla ochotna ţít jinak neţ v manţelství?"

"Vám to připadá a jistě to také je k nevíře," odvětila Elizabeth se slzami v očích, "ţe sestra můţe v takové chvíli pochybovat o její slušnosti a počestnosti. Nevím, co na to říct. Snad jí

křivdím. Ale je velmi mladá, nikdo ji nikdy neměl k tomu, aby o něčem váţně přemýšlela, a posledního půl roku, ne, uţ rok, se nestarala o nic neţ o zábavy a malichernosti. Naši jí dovolili lehkováţně marnit čas a přejímat jakékoli názory, s nimiţ přišla do styku. Od té doby, co přitáhl do Merytonu -ský pluk, neměla v hlavě nic neţ lásku a koketování a důstojníky.

Neuvaţovala a nemluvila o ničem jiném, takţe - jak bych to vyjádřila - v sobě pilně rozdmýchávala city, kterých při svém temperamentu beztoho neměla nedostatek. A všichni víme, ţe Wickham svým zjevem i chováním dokáţe ţeny okouzlit."

"Ale vidíš, Jane nepředpokládá, ţe by se Wickham mohl něčeho takového dopustit."

"O kom Jane kdy předpokládá něco špatného? Není na světě človíčka, ať uţ se předtím zachoval jakkoli, o němţ by uvěřila, ţe by něco takového provedl, dokud ji o tom nepřesvědčí důkazy. Jane však ví, právě jako to vím já, jaký Wickham ve skutečnosti je. Obě víme, zeje krajně rozmařilý, ţe u něho poctivost ani čest nic neváţí a zeje právě tak falešný a zrádný jako lichometný."

"A tohle všechno skutečně víte?" zvolala paní Gardine-rová, hoříc zvědavostí, odkud tyto informace pramení.

"Vím to zcela bezpečně," odpověděla Elizabeth a zrudla. "Vyprávěla jsem vám přece nedávno, jak ohavně se zachoval k panu Darcymu, a kdyţ jste byla posledně v Longbournu, slyšela jste na vlastní uši, jakým způsobem mluví o člověku který se vůči němu ukázal tak shovívavý a velkorysý. A jsou tu ještě jiné okolnosti, které nemohu - které nejsou tak důleţité, ale o celé rodině Darcyových vykládal hrozné lţi. Podle toho, jak vylíčil slečnu Darcyovou, jsem byla přesvědčena, ţe se setkám s pyšnou, povznesenou, nepříjemnou osobou. Přitom dobře ví, ţe opak je pravda. Musí vědět, ţe je milá a skromná, jako jsme ji poznali my."

"A Lydia tohle všechno ani netuší? Jak to, ţe neví, co tobě a Jane nezůstalo utajeno?"

"Ach ano! - To je na tom právě to nejhorší. Neţ jsem pobývala v Kentu, kde jsem se tak často stýkala s pánem Darcym a jeho bratrancem plukovníkem Fitzwilliamem, sama jsem o tom neměla ani tušení. A kdyţ jsem se vrátila domů, měl -ský regiment za týden nebo za čtrnáct dní z Merytonu odtáhnout. Za těchto okolností se ani Jane, jíţ jsem to všechno svěřila, ani mně nezdálo nutné někde něco povídat, neboť nám nepřipadalo, ţe by mohlo někomu prospět, kdyby Wickham náhle pozbyl dobré pověsti, jíţ se obecně těšil. A kdyţ bylo dohodnuto, ţe Lydia pojede s paní Forste-rovou, vůbec mi nenapadlo, ţe bych ji před ním měla varovat. Ani na mysl mi nepřišlo, ţe bychom ji svým stanoviskem uváděly v nebezpečí. Jistě mi uvěříte, jak vzdálena jsem byla sebemenšího podezření, ţe by to mohlo mít takové následky."

"Neměli jste tedy zřejmě důvod se domnívat, kdyţ odjíţděla do Brightonu, ţe se do sebe zamilovali?"

"Vůbec ne. Nevzpomínám si na ţádný projev náklonnosti ani z jeho, ani z její strany; to víte, v rodině, jako je naše, by to jistě neuniklo pozornosti. Kdyţ přijel k pluku, okouzlil ji, ale nás všechny ostatní také. První dva měsíce po něm bláznila všechna děvčata z Merytonu i přifařených obcí; ale on ji zvláštní pozorností nevyznamenával, a proto zakrátko poté, co pro něho divoce a horoucně vzplála, se jí začali líbit zase jiní důstojníci, kteří se jí víc kořili, a těm věnovala svou přízeň."

Ačkoli sotva co nového mohlo zmnoţit jejich obavy, naděje a dohady, je nabíledni, ţe po celou cestu se rozhovor točil převáţně kolem tohoto zajímavého námětu a ţe se k němu stále vraceli. Elizabeth nesešel z mysli ani na okamţik. Nepřipustila to její úzkost a sebeobviňování, nenalézala ani chvilkový oddech a zapomnění.

Cestovali co nejspěšněji, přenocovali v zájezdním hostinci, takţe dospěli do Longbournu druhý den před polednem.

Elizabeth uklidňovalo aspoň vědomí, ţe se Jane netrápí ještě i dlouhým čekáním.

Gardinerovic dětičky zpozorovaly kočár a číhaly na schodišti před domem, aţ vjede do travnatého dvora, a kdyţ zastavil u domovních vrat, rozzářilo jim radostné překvapení obličejíky a pak se projevilo v celých jejich tělíčkách poskakováním a natřásáním, coţ byla první příjemná skutečnost, která vítala hosty.

Elizabeth seskočila, kaţdému dítěti vlepila rychle pusu a spěchala do haly, kde se okamţitě setkala s Jane, která sbíhala se schodů od matčiny loţnice.

Elizabeth ji láskyplně objala, oči obou se zalily slzami a přitom se bez prodlení vyptávala, zda se nedověděli něco o uprchlících.

"Ještě ne," odvětila Jane. "Ale snad se všechno obrátí k lepšímu, kdyţ ted přijel drahý strýček."

"Je tatíček v Londýně?"

"Ano, odjel v úterý, jak jsem ti psala."

"A dostali jste od něho nějaké zprávy?"

"Jen jednou. Poslal mi ve středu pár řádek, ţe v pořádku dojel a co mám dělat, neboť o to jsem ho zvlášť prosila. Dodal ještě, ţe uţ nebude psát, dokud nám nebude moci sdělit něco závaţnějšího."

"A co maminka - jak se jí daří? Jak se vůbec daří vám všem?"

"Mamince se daří obstojně, aspoň doufám, třebaţe je stále ještě velmi otřesena. Je nahoře a bude mít velkou radost, aţ vás všechny uvidí. Nevychází ještě ze svého salónku. Mary a Kitty jsou chválabohu zdravé."

"Ale co ty - co ty?" zvolala Elizabeth. "Jak jsi přepadlá! Co jsi asi musela proţít!"

Sestra ji však ujistila, ţe se cítí docela dobře; a jejich rozhovor, který se odehrával, zatímco se Gardinerovi věnovali svému potomstvu, byl nyní přerušen příchodem ostatních. Jane běţela uvítat strýčka s tetičkou a děkovala jim s úsměvy i slzami zároveň.

Jakmile se všichni octli v salóně, padly samozřejmě znovu ty otázky, které uţ poloţila Elizabeth, a i Gardinerovi brzy zjistili, ţe jim Jane nemůţe povědět nic nového. Její laskavé srdce se však nevzdávalo optimistických nadějí, a stále počítala ještě s tím, ţe všechno dobře

skončí, ţe mohou kaţdý den očekávat dopis buď od Lydie nebo od otce, který jim všechno vysvětlí a snad oznámí sňatek.

Po několikaminutovém rozhovoru se odebrali do pokojů paní Bennetové a taje přijala přesně tak, jak se dalo očekávat, se slzami, lamentacemi a nářkem; svolávala hromy a blesky na hlavu zlosyna Wickhama, stěţovala si, co vytrpěla a čím jí kdo ublíţil, a obviňovala všechny krom oné osoby, jejíţ neuváţené shovívavosti bylo hlavně třeba klást za vinu omyly její dcery.

"Jen kdybych byla mohla prosadit svou," naříkala, "a kdybych byla mohla jet do Brightonu s celou rodinou, tak k tomu nemuselo dojít. Ale Lydia, chudinka zlatá, tam neměla nikoho, kdo by se o ni staral. Forsterovi ji neměli pustit z očí ani na chvilku! Jistě šijí vůbec nevšímali a tak podobně, protoţe Lydia by nic neprovedla, kdyby ji byli pořádně hlídali. Vţdycky jsem si o nich myslela, ţe jim ji nemů-ţeme svěřit, ale ukřičeli mě, jako vţdycky. Ubohá děvenka zlatá! A teď odjel i pan Bennet, a já to tuším, ţe vyzve Wickhama na souboj, aţ ho najde, a ten ho zabije, a co si pak počneme? Collinsovi nás odsud vyţenou, ještě neţ jeho tělo v hrobě vychladne, a jestli se nás ty, bratře, dobrotivě neujmeš, pak nevím, kam se podějeme."

Všichni ji chlácholili, aby si to tak nebrala, a pan Gardiner, kdyţ ji nejprve ujistil o své náklonnosti k ní a její rodině, jí sdělil, ţe hodlá odcestovat nazítří do Londýna a ţe bude všemoţně nápomocen panu Bennetovi v úsilí vypátrat Lydii.

"Nesmíš se zbytečně plašit," dodal, "je sice moudré připravit se na nejhorší, ale zatím k tomu nemáme důvod. Není to ještě ani týden, co opustili Brighton. Za několik dní uţ se o nich snad něco dozvíme, a dokud nemáme jistotu, ţe si ji nevzal a vzít nehodlá, nesmíme házet flintu do ţita. Jakmile přibudu do města, zajdu za švagrem, přemluvím ho, aby se přestěhoval k nám, a spolu se pak uradíme, co počít."

"Ach, drahý bratře!" odvětila na to paní Bennetová, "nic jiného bych si ani nemohla přát.

Jenom zjisti, jakmile budeš v Londýně, kde mohou být, a jestli se ještě nevzali, zařiď, aby to udělali. Na svatební šaty ať nečekají, ale řekni Lydii, ţe na ně dostane tolik peněz, kolik bude chtít, a ţe si je koupí po svatbě. Hlavně ale nesmíš připustit, aby se s ním pan Bennet utkal v souboji. Vypověz mu, jak jsem na tom bídně - ţe strachy div o rozum nepřijdu, třesu se a chvěji po celém těle - v boku mě píchá a hlava se mi můţe rozskočit a srdce mi tak tluče, ţe si neodpočinu ve dne ani v noci. A ţe vzkazuji Lydii, mé děvečce zlaté, aby si ty šaty nevybírala, dokud se se mnou neporadí, protoţe ona neví, ve kterém obchodě se nejlépe nakoupí. Ach, bratře, ty máš zlaté srdce! Já vím, ţe to všechno dokáţeš."

Pan Gardiner ji znovu ujistil, ţe jim bude v této situaci nápomocen, seč mu síly stačí, avšak zároveň jí doporučil, aby tolik nepodléhala ani růţovým nadějím, ani zoufalství, a tímto způsobem u ní strávili čas aţ do chvíle, kdy se podával oběd; pak ji zanechali hospodyni, která o ni pečovala, kdyţ se dcery vzdálily, aby měla komu vylévat své city.

Ač bratr i švagrová měli dojem, ţe není nutné, aby se paní Bennetová odlučovala od ostatních, nepokoušeli se jí to vymlouvat, neboť věděli, ţe nemá dost rozumu, aby drţela jazyk za zuby před sluţebnictvem, obsluhujícím u stolu, a pokládali za menší zlo, kdyţ jen jedna duše, spolehlivější a důvěryhodnější neţ ostatní vyposlechne její obavy a názory o této věci.

V jídelně se k nim zakrátko přidruţily i Mary s Kitty, které se dříve nemohly objevit, neboť byly obě příliš zaneprázdněny ve svých pokojích: jedna svou četbou, druhá zušlechťováním svého zevnějšku.

Vypadaly však dosti klidně a nebyla na nich znát ţádná změna, ledaţe ztráta nejmilejší sestry nebo hněv, který se na ni v tomto případě snesl, zavinily, ţe Kitty kňourala ještě trochu víc neţ jindy. Mary se ovládala natolik, ţe dokázala s váţnou tváří zašeptat Elizabeth, jakmile zasedly za stůl:

"Jaká to neblahá příhoda! Patrně se to všude rozkřikne, avšak musíme zbudovat hráz proti toku záští a zaplavit jedna druhé zraněnou hruď balzámem sesterské útěchy."

Kdyţ viděla, ţe se Elizabeth nemá k tomu, aby jí na to něco odpověděla, dodala: "Lydia propadla zkáze, avšak my si z toho aspoň můţeme odnést cenné ponaučení: ztratí-li ţena ctnost, nic uţ jí nepomůţe - jediný chybný krok ji vede k věčnému zatracení - dobrá pověst je stejně křehká jako vzácná - nemůţeme ani být dost obezřelé ve vztahu k opovr-ţeníhodnému druhému pohlaví."

Elizabeth k ní v úţasu zvedla zrak, avšak byla příliš zdrcená, aby odpovídala. Mary toho nedbala a dále se utěšovala morálními dedukcemi ze zla, které je potkalo.

Odpoledne našly obě starší sestry příleţitost být půl hodinky samy a Elizabeth toho okamţitě vyuţila k dalším dotazům, na něţ Jane ochotně odpovídala. Nejprve si společně zabědovaly nad neblahými důsledky této události, které Elizabeth pokládala za téměř nevyhnutelné a Jane nemohla zcela vyloučit, a pak pokračovaly v úvahách na stále stejné téma: "A teď mi vypověz všechno, úplně dopodrobna, co jsem ještě neslyšela," poţádala Elizabeth. "Co říkal plukovník Forster? Jak to, ţe Forsterovi předem nic nevytušili? Museli je přece spolu často vídat."

"Plukovník Forster se skutečně přiznal, zeje často podezíral ze vzájemných sympatií, hlavně 2

Lydiiny strany, ale nebral to tak váţně, aby se nad tím znepokojoval. Je mi ho tak líto! Choval se k nám nesmírně ohleduplně a laskavě. Chtěl stejně přijet, aby nás ujistil svou účastí, ještě neţ ho vůbec napadlo, ţe snad nejeli do Skotska, a jakmile se tato obava vynořila, vydal se okamţitě na cestu."

"A Denny je tedy přesvědčen, ţe šiji Wickham nevezme? Byl předem zasvěcen do jejich plánů? Mluvil plukovník Forster přímo sním?"

"Ano, avšak kdyţ se ho dotazoval, popřel Denny, ţe by 0 tom byl předem věděl, a nechtěl říci, co si o tom vlastně myslí. Netvrdil uţ, ţe si ji nevezme - a právě to mě vede k domněnce, ţe snad předtím jeho slova někdo špatně pochopil."

"Neţ plukovník Forster přijel, nikdo z vás tedy zřejmě ani nezapochyboval, ţe jsou svoji."

"Jak by nás to bylo mohlo vůbec napadnout? Mně to trochu dělalo starosti - zapochybovala jsem tu a tam, zda s ním sestra bude v manţelství šťastna, protoţe jsem věděla, ţe se nechoval vţdycky docela pěkně. O tomhle tatíček s ma-tinkou nevěděli, těm dělalo těţkou hlavu, zeje to tak neuváţený sňatek. Kitty se pak doznala - samozřejmě ji těšilo, zeje moudřejší neţ my -

ţe jí Lydia v posledním dopise něco takového naznačovala. Zřejmě věděla uţ dlouhé týdny, ţe se mají rádi."

"Ale ne předtím, neţ odjeli do Brightonu?"

"Ne, to myslím ţe ne."

"A co plukovník Forster, odsuzoval Wickhama? Má představu, co je to ve skutečnosti za člověka?""Musím přiznat, ţe nemluvil o Wickhamovi tak pěkně jako kdysi. Povaţoval ho za nemoudrého a výstředního. Jakmile se tato nešťastná událost rozkřikla, začalo se po Merytonu říkat, ţe tu zanechal plno dluhů, ale doufám, ţe to budou jen pomluvy."

"Ach, Jane, kéţ bychom nebyly dělaly takové tajnosti, kéţ bychom byly pověděly, co o něm víme! Tohle by se nebylo muselo stát!"

"Snad by to bývalo moudřejší," odpověděla sestra, "ale zdálo se mi neomluvitelné obvinit někoho z dávných prohřešků, kdyţ nevím, zda se od té doby nezměnil. Měly jsme nejlepší úmysly."

"Zapamatoval si plukovník Forster něco z toho dopisu, který Lydia zanechala pro jeho ţenu?"

"Přivezl nám jej přečíst."

Jane jej vyňala z kabelky a podala Elizabeth. Obsahoval toto sdělení: Nejdraţší Harrieto,

to se nasměješ, aţ zjistíš, ţe jsem zmizela, sama se musím smát, kdyţ si představím, jak budete překvapeni, ai mě zítra ráno začnete postrádat. Odjíţdím do Gretna Greenu, a jestli neuhádneš s kým, budu Tě muset povaţovat za husičku, protoţe miluju jen jednoho muţe na světě, a ten je anděl. Umřela bych bez něho, a tak si myslím, le na tom není nic špatného, kdyţ odjedeme. Našim nic nepiš, jestli se Ti nechce, protoţe budou tím víc koukat, aţ ode mne dostanou psaníiko s podpisem "Lydia Wickhamová". To bude povedený ţert! Směji se tak, ţe sotva udrţím pero v ruce. Prosím, omluv mě u Pratta, ţe si s ním dnes večer nezatančím, jak jsem mu slíbila. Řekni mu, ţe doufám, ţe mi to promine, aţ se všechno doví, a řekni mu, ţe si s ním zatančím s největší radostí, aţ se příště sejdeme někde na plese. Pošlu si pro věci, aţ se vrátím do Longbournu, ale byla bych ráda, kdybys řekla Sally, aby zašila tu velikánskou trhlinu na těch vyšívaných mušelínových šatech, neţ je zabalí. %ij blaze.

Pozdravuj svého manţela. Doufám, ţe nám připijete na šťastnou cestu. - Tvá upřímná přítelkyně

Lydia Bennetová

"Taková lehkováţnost, taková lehkováţnost!" zvolala Elizabeth, kdyţ dočetla. "Jak můţe v takové chvíli psát tímhle tónem! Ale aspoň svědčí ten dopis o tom, ţe ona se vydávala na cestu s váţnými úmysly. Ať uţ ji potom přemluvil k čemukoli, ona se vědomě do ničeho špatného nepouštěla. Chudák tatíček! Co ten si při tom musel myslet!"

"Neviděla jsem ještě nikoho tak z hloubi duše otřeseného. Dobrých deset minut ze sebe nevypravil slova. Mamince se okamţitě udělalo špatně a v celém domě zavládl hrozný zmatek!"

"Prosím tě, Jane," zvolala Elizabeth, "a zbyla tu jediná sluţka, která by to všechno byla do večera podrobně nevěděla?"

"Nevím. Snad ano. Aleje moc těţké, dát v takové chvíli na všechno pozor. Maminka měla hysterický záchvat, a třebaţe jsem se ze všech sil snaţila jí pomoci, asi jsem neudělala tolik, kolik jsem mohla. Ale popadla mě taková hrůza z toho, co se můţe stát, ţe jsem nevěděla, kde mi hlava stojí."

"Bylo toho na tebe moc, ţe jsi ji sama ošetřovala. Nevypadáš vůbec dobře. Kéţ bych tu byla bývala s tebou! Takhle spočívalo všechno to trápení a starosti jen na tobě."

"Mary i Kitty byly moc milé a byly by se se mnou podělily o všechnu námahu, o tom jsem přesvědčena, ale nechtěla jsem to ani po jedné, ani po druhé ţádat. Kitty je tak štíhlá a křehká a Mary se tolik učí, ţe ji nelze vyrušovat, kdyţ odpočívá. Tetička Philipsová k nám přišla v úterý, kdyţ tatíček odjel, a byla tak hodná, ţe se mnou zůstala aţ do čtvrtka. Byla to pro nás pro všechny velká pomoc a útěcha. A lady Lucasová sem zašla ve středu, aby nám projevila účast, a nabídla se, ţe sem ona nebo její dcery zaskočí, budeme-li potřebovat, coţ od ní bylo moc hezké."

"Měla si tam radši zůstat," zvolala Elizabeth. "Snad to myslela dobře, ale v takovéhle nešťastné situaci člověk nemůţe sousedy ani dost zanedbávat. Pomoci nemohou, soucit je nesnesitelný. Ať se na nás vítězoslavně naparují na dálku a dají pokoj."

Pak se vyptávala, jakým způsobem hodlá otec postupovat, aby ve městě vypátral svou dceru.

"Chtěl, pokud vím, zajet do Epsomu," odvětila Jane, "tam totiţ naposled přepřahali, a vyptávat se postiliónů, jestli by se od nich něco nedozvěděl. Šlo mu jistě hlavně o to, aby zjistil číslo dostavníku, který je vezl z CÍaphamu. Podaří-li se nějak vypátrat, před kterým domem kočí pasaţéry vyloţil, hodlal se tam poptávat a doufal, ţe by se dozvěděl stanoviště i číslo dostavníku. Nevím, nač ještě pomýšlel, ale on tak spěchal, aby uţ byl pryč, a byl tak rozrušený, ţe mi dalo velkou práci, aby mi pověděl aspoň tohle."

Celá rodina doufala, ţe nazítří dojde nějaká zpráva od pana Benneta, avšak listonoš přišel a nepřinesl od něho ani řádečku. Znali otce a věděli, ţe se obvykle jen liknavě a nerad odhodlává k psaní, avšak nadali se, ţe za těchto okolností se přece jen donutí. Nezbytně z toho vyplývalo, ţe pro ně nemá ţádné

dobré noviny, avšak i to by byli rádi věděli najisto. Pan Gardi-ner čekal jen na poštu a pak se hned vydal na cestu. Kdyţ odjel, mohli se v Longbournu aspoň spolehnout na to, ţe je bude stále zpravovat, co je nového, a strýček při rozloučení slíbil, ţe bude naléhat na pana Benneta, aby se co nejdříve vrátil domů, čímţ velice potěšil svou sestru, neboť to pokládala za jedinou záruku, zejí manţel nepadne v souboji.

Paní Gardineroyá hodlala setrvat i s dětmi v Hertfordshiru ještě několik dní, neboť se domnívala, ţe svou přítomností neteřím ulehčí. Střídala se s nimi v ošetřování paní Bennetové, a byla jim velkou útěchou ve volných chvílích. I jejich druhá teta je často

navštěvovala a přicházela vţdy, jak prohlašovala, s úmyslem je rozptýlit a povzbudit; jelikoţ

však jim pokaţdé vylíčila nějaký nový příklad Wickhamovy rozmařilosti a zbrklosti, opouštěla je obvykle v stísněnější náladě neţ předtím.

Celý Meryton snaţivě očerňoval muţe, kterého tu ještě před třemi měsíci měli za anděla. Šla fáma, ţe je zadluţen u všech místních obchodníků, a jeho pletky, vesměs poctěné označením svedení, se probíraly v kaţdé kupecké rodině. Kdekdo o něm prohlašoval, ţe je to největší zvrhlík pod sluncem, a kdekdo si najednou uvědomoval, ţe nikdy nedůvěřoval jeho předstírané dobrosrdečnosti. Elizabeth z toho ze všeho sice věřila kaţdému pátému slovu, ale stačilo to, aby se ještě utvrdila v přesvědčení, zeje sestra ztracena, a dokonce i Jane, která tomu všemu přikládala ještě méně víry, téměř ztrácela naději, zvláště kdyţ dny uplývaly, a kdyby byli skutečně odjeli do Skotska, kterouţto moţnost ještě úplně nezavrhla, museli by o nich uţ mít s největší pravděpodobností nějakou zprávu.

Pan Gardiner odjel z Longbournu v neděli a v úterý od něho jeho choť dostala psaní; oznamoval jim, ţe hned po svém příjezdu vyhledal švagra a přemluvil ho, aby se nastěhoval k němu do Gracechurch Street, ţe pan Bennet ještě před jeho příjezdem navštívil Epsom a Clapham, avšak bez valného výsledku, a ţe je nyní odhodlán poptávat se ve všech větších hotelích, neboť se mu zdá dost pravděpodobné, ţe se po příjezdu do Londýna zprvu v některém ubytovali, neţ si našli

byt. Pan Gardiner sám si od tohoto počínání příliš mnoho neslibuje, avšak jelikoţ si to švagr přeje, hodlá mu v tom pomáhat. Dodal, ţe pan Bennet zatím nechce ani slyšet, aby opustil Londýn, a slíbil opět brzy psát. Dopis měl takovouto doušku: Napsal jsem plukovníku Forsterovi a pohádal jsem ho, aby se snaţil zjistit u pluku od Wickhamových kamarádů, má-li ten člověk nějaké příbuzné nebo známé, kteří by mohli vědět, kde se asi v Londýně ukrývá. Najde-li se tam někdo, kdo by byl s to nám pomoci, a my bychom získali takovéto vodítko, mohlo by to být velmi důleţité. Plukovník Forster jistě udělá, co je v jeho silách, aby nám vyhověl. Ted mě však napadá, ţe by snad Lízinka spíš neţ

kdokoli jiný mohla vědět, má-li ještě nějaké příbuzné.

Elizabeth nezapochybovala ani na chvilku, odkud pramení toto uznání její informovanosti, avšak neměla moţnost poskytnout údaje natolik uspokojující, jak by to byl strýcův kompliment zasluhoval. Neslyšela nikdy, ţe by měl nějaké příbuzenstvo kromě otce a matky, a ti byli oba uţ drahně let mrtví. Bylo však moţné, ţe některý kamarád u pluku bude vědět víc, a třebaţe nečekala s důvěrou ve valný výsledek, přece to bylo něco, nač se mohli upnout.

Kaţdý den byl teď v Longbournu naplněn úzkostí, a tato úzkost vrcholila vţdy ráno před příchodem listonoše. Na dopisy čekali všichni s rozechvěním. Všechno dobré i zlé, co je čeká, zvědí z dopisů a kaţdý den mohl přinést nějaké důleţité zprávy.

Neţ však se opět ozval pan Gardiner, přišel dopis adresovaný otci z jiné končiny, a to od pana Collinse; a jelikoţ Jane dostala pokyn, aby všechnu poštu v otcově nepřítomnosti otevírala, přečetla i tento. Elizabeth věděla, jak povedené bývají bratránkovy písemné projevy, a tak se jí koukala přes rameno a četla s ní. Stálo tam psáno:

Váţený pane,

pokládám za svou povinnost (vzhledem k našemu příbuzenskému svazku a vzhledem k svému postavení v ţivotě) projevit Vám soustrast

v osudové rané, jeţ na Vás nyní doléhá a o níţ nás včera zpravil Ust Z Hertfordshiru. Přijměte prosím ujišténí, váţený pane, ţe moje chot i já upřímně cítíme s Vámi i váţenou Vaší rodinou ve chvíli nynějšího neštěstí, které je tím horší, ţe v takovémto případě čas nemá moc zahladit stopy. Já ze své strany nebudu skrblit slovy, která by Vás mohla povzbudit v tak hrozném neštěstí ~ nebo Vás utěšit za okolností, jeţ víc neţ kterékoli jiné musí skličovat duši rodičovskou. Smrt Vaší dcery by byla ve srovnání s tímto hotovým poţehnáním. A nanejvýš politováníhodná je skutečnost, ţe lze předpokládat, jak mi moje drahá Charlotte sdělila, ţe nevázanost Vaší dcery pramení z nadměrné shovívavosti; zároveň však pro Vaši útěchu i útěchu paní Bennetove jsem spíše nakloněn věřit tomu, ţe je jí špatnost vrozená, jinak by se nemohla dopustit takové nehoráznosti v tak mladém věku. Atje tomu však tak či onak, jste hodni nezměrného politování, v čemţ se mnou souhlasí nejen moje choť, ale rovněţ i lady Catherine a její dcera, jimţ jsem celý případ vylíčil. Připojily se k mému názoru, ţe chybný krok jedné dcery poškodí vyhlídky všech ostatních, neboť jak lady Catherine ráčila podotknout, kdo vstoupí ve svazek s takovou rodinou ? Pod tímto zorným úhlem vzpomínám s hlubokým zadostiučiněním na jistou příhodu z loňského listopadu, nebot'kdyby to bylo dopadlo jinak, byl bych ted nutně zapleten do Vašich strastí a hanby. Přijměte laskavě moji radu, váţený pane, abyste se utěšil, jak nejlépe dovedete, odvrhl od sebe nehodné dítě navţdy a nechal ji sklízet plody jejího mrzkého činu. Zůstávám, váţený pane, Vám oddaný atd., atd.

Pan Gardiner uţ nepsal, dokud mu plukovník Forster neodpověděl, a ani pak jim nemohl sdělit nic příjemného. Nikdo si nevzpomínal, ţe by měl Wickham jediného příbuzného, s kterým by udrţoval styky, a bylo jisté, ţe nikdo z nejbliţšího kruhu jeho rodiny uţ neţije.

Dříve míval hodně přátel, avšak od té doby, co vstoupil do domobrany, zřejmě s nikým zvlášť důvěrné přátelství neudrţoval. Nevědělo se tedy o nikom, kdo by o něm mohl podat nějakou zprávu. Ajeho beznadějná finanční situace byla pádným důvodem, aby se skrýval - kromě obavy, aby ho neobjevili Lydiini příbuzní - neboť právě vyšlo najevo, ţe po sobě zanechal karetní dluhy, dosahující značné částky. Plukovník Forster se domníval, ţe kdyby se měly zaplatit všechny jeho výdaje v Brightonu, tisíc liber

by to nespravilo. Je dluţen kdekomu ve městě, ale jeho čestné I dluhy jsou ještě daleko hrozivější. Pan Gardiner se nesnaţil utajit tyto skutečnosti před příbuznými. Jane naslouchala s rostoucí hrůzou. "Hazardní hráč!" zvolala. "To je zcela neočekávané. O tom jsem neměla ani tušení!" Pan Gardiner dodával, ţe mohou uvítat otce doma nazítří, to jest v sobotu. Zdrcen neúspěchem všeho, co podnikli, podlehl švagrovu naléhání, aby se vrátil k rodině a nechal na něm, cokoli se naskytne moţnost udělat, aby byli uprchlíci odhaleni. Kdyţ to sdělili paní Bennetove, neprojevila takové uspokojení, jaké její děti očekávaly vzhledem k tomu, ţe se předtím tak strachovala o manţelův ţivot.

"Coţe, on se vrací domů, a bez chudinky Lydie?" zvolala. "Přece nemůţe odjet z Londýna, dokud je nenajde. Kdo potom vyzve Wickhama na souboj a donutí ho, aby šiji vzal, kdyţ tam nebude?"

Jelikoţ paní Gardinerová uţ hleděla, aby byla doma, domluvily se, ţe se ona s dětmi vydá na cestu, jakmile se vrátí pan Bennet. Kočár, v němţ překonali první úsek cesty, přivezl tedy pána domu do Longbournu.

Paní Gardinerová neodjíţděla o nic moudřejší ohledně Elizabeth a jejího přítele z Derbyshiru, neţ byla předtím. Její neteř před ní sama nevyslovila jeho jméno a nestalo se ani to, co paní Gardinerová zpola očekávala, ţe totiţ bude následovat dopis od něho. Elizabeth nedostala ţádnou poštu, která by mohla přicházet z Pemberley.

Vzhledem k neblahým událostem, které postihly rodinu, nemusela Elizabeth vysvětlovat, proč je tak smutná, a nikdo Z toho nic nevyvozoval, třebaţe ona sama se tou dobou uţ vyznala ve svých citech a dobře si uvědomovala, ţe kdyby byla o ţádném Darcym v ţivotě neslyšela, snášela by hrůzu z Lydiiny hanby poněkud lépe. "Byla bych si ušetřila pár bezesných nocí,"

říkala si.

Pan Bennet přijel a navenek dělal dojem vyrovnaného filosofa jako vţdy. Byl málomluvný, jako býval stále, nezmínil se o záleţitosti, která jej odvolala z domova, a jeho dcery zprvu neměly odvahu o tom začít samy. Aţ kdyţ s nimi odpoledne zasedl k čaji, odváţila se Elizabeth zavést na to řeč;

politovala ho, co všechno musel zakusit, načeţ on odpověděl [ "Nemluv o tom. Kdo by za to měl pykat spíš neţ já? Co jsem si nadrobil, to si musím sníst."

"Soudíte se příliš přísně," řekla Elizabeth.

"Jen mě před tím varuj. Tohoto prohřešku se lidská povaha často dopouští. Ne, Lízinko, ať jednou v ţivotě také pocítím, co jsem zavinil. Nebojím se, ţe by to vědomí bylo příliš těţkým břemenem. Však brzy pomine."

"Domníváte se, ţe jsou v Londýně?"

"Ano; kde jinde by mohli tak beze stopy zmizet?"

"A Lydia si tak přála podívat se do Londýna," dodala Kitty.

"Pakje tedy spokojena," odvětil otec suše, "a pobude si tam patrně delší čas."

Po krátké odmlce pokračoval:

"Nemám ti za zlé tu květnovou rozmluvu, Lízinko; vzhledem k vývoji událostí dokazuje, ţe máš dar velké prozíravosti."

Vyrušil je příchod slečny Bennetové, která odnášela matce čaj.

"Takový tyjátr je pastva pro oko!" zvolal. "Dodá to neštěstí aspoň lesku! Musím to někdy také zkusit. Zavřu se v knihovně, vezmu si šláfrok a noční čepičku a budu vás ze všech sil prohánět - nebo s tím snad počkám, aţ uteče Kitty."

"Já nikam neuteču, tatíčku," řekla Kitty dotčeně. "Kdybych já jela do Brightonu, uměla bych se chovat lip neţ Lydia."

"Ty a do Brightonu! Kdepak, nepustil bych tě ani do Eastbournu, i kdybys mi nabízela padesát liber! Ne, Kitty, vzal jsem si z toho aspoň poučení, abych byl opatrnější, a důsledky pocítíš ty. Ţádný důstojník mi nesmí překročit práh ani projít vsí. Plesy jsou přísně zakázány, ledaţe tě bude hlídat některá sestra. Nepustím tě ze stavení, dokud nedokáţeš strávit aspoň deset minut denně rozumným způ-sobem."

Kitty, která vzala tyto pohrůţky doslova, se rozplakala.

"No tak, no tak," řekl, "netrap se proto. Budeš-li se vzorně chovat nejbliţších deset let, vezmu tě potom třeba na přehlídku."

Za dva dny po návratu páně Bennetově se Elizabeth s Jane procházely mezi keři za domem; vtom spatřily přicházet hospodyni a v domnění, ţe pro ně posílá matka, vykročily jí vstříc; jakmile se však octly na dosah, řekla místo očekávaného vzkazu slečně Bennetové:

"Promiňte, slečny, ţe ruším, ale myslím si, ţe snad došla nějaká dobrá zpráva z města, a tak jsem si dovolila přijít se vás optat."

"Co vás vede, Hillovko! Nemáme ţádnou zprávu z města." "Ale, slečinky," zvolala v údivu paní Hillová, "coţpak nevíte, ţe náš pán dostal expres od pana Gardinera? Uţ před dobrou půlhodinou přinesl pošťák psaní."

Obě děvčata se rozběhla a neztrácela čas dlouhými řečmi. Proběhly halou do ranního pokoje, odtud do knihovny - ale otec nikde; právě ho chtěly hledat nahoře u matky, kdyţ tu jim zastoupil cestu lokaj a pravil:

"Jestli chcete mluvit s pánem, slečny, odešel do hájku." Po tomto sdělení se okamţitě znovu vrátily halou a utíkaly přes trávník za otcem, který pomalu kráčel k lesíku, rozkládajícímu se za stájemi.

Jáne, která nebyla tak lehkonohá ani tak zvyklá běhat jako její sestra, zůstala brzy pozadu, ale Elizabeth ho rychle doběhla, a sotva dechu popadajíc, dychtivě zvolala:

"Tatíčku, tatíčku, co jste se dozvěděl? Prý vám píše strýček."

"Ano, dostal jsem od něho spěšný list."

"Nu, a co obsahuje, dobré zprávy - nebo špatné?"

"Jaké dobré zprávy bychom mohli čekat?" řekl a vytáhl dopis z kapsy. "Ale snad by sis to ráda přečetla."

Elizabeth mu nedočkavě vytrhla dopis z ruky. Nyní uţ doběhla i Jane.

"čti nahlas," řekl otec, "stále tomu jaksi nerozumím."

Drahý švagre, Londýn, pondělí 2. srpna

konečně jsem s to podat Vám zprávu o neteři, a celkem vzato nikoli nad zprávu nejhorší.

Krátce poté, co jste mě v sobotu opustil, se mi

podařilo zjistit, kam se v Londýne uchýlili. Podrobnosti Vám vylíčím, aţ se sejdeme, zatím stačí, ze jsme je objevili. Mluvil jsem s oběma

"Tedy se přece jen stalo to, več jsem vţdy doufala," zvolala Jane, "vzali se!"

Elizabeth četla dál -

Mluvil jsem s oběma. Nevzali se, a pokud jsem mohl posoudit, nic nenasvědčovalo tomu, ţe by to měli v úmyslu, avšak jste-li ochoten převzít závazky, které jsem si Vaším jménem dovolil projednat, doufám, Ţe zanedlouho budou svoji. Není k tomu zapotřebí nic jiného, neţ

abyste své dceři smluvně zajistil příslušnou částku z oněch pěti tisíc liber, které po Vás a po sestře zdědí Vaše děti, a abyste se nadto zavázal vyplácet jí do konce svého ţivota sto liber ročně. Na tyto podmínky jsem vzhledem k okolnostem bez váhání přistoupil Vaším jménem, jak jste mne pověřil. Posílám tento list spěšně, abych dostal odpověd bez zbytečné ztráty času.

Jistě z toho ze všeho vyrozumíte, ţe poměry pana Wickhama nejsou zdaleka tak beznadějné, jak se všeobecně předpokládalo. V tomto ohledu jsme se mýlili a já Vám s radostí sděluji, ţe zbude menší částka, aţ zaplatí všechny své dluhy, kterou bude mít připsanou neteř vedle svých vlastních peněz. Dáte-li mi, jak předpokládám, plnou moc, abych jednal Vaším jménem aţ do konce, pověřím okamţitě Haggerstona, aby připravil svatební smlouvu. Nevidím vůbec důvod, abyste se znovu obtěţoval do Londýna; zůstaňte klidně v Long-bournu a spolehněte se, ţe vše pečlivě a starostliví zařídím. Odepište co nejdříve a pošlete mi podrobné pokyny.

Pokládám za nejlepší, aby se vdávala od nás, a doufáme, ţe s tím budete souhlasit. Dnes se k nám nastěhuje. Napíši Vám znovu, jakmile jednání pokročí.

Vám oddaný Edw. Gardiner

"Je to moţné?" zvolala Elizabeth, kdyţ dočetla. "Opravdu šiji tedy vezme?"

"Wickham není tak podlý, jak jsme se obávali," dodala její sestra. "Drahý tatíčku, blahopřeji vám."

"A odpověděl jste uţ na ten dopis?" zeptala se Elizabeth.

"Ne, ale musí se to stát co nejdříve."

Naléhala na něho vší mocí, aby neztrácel čas.

"Ach, tatíčku milý," zvolala, "vraťte se domů a okamţitě odepište. Uvaţte, ţe v takovémhle případě je kaţdý okamţik cenný."

"Dovolte, abych to udělala za vás," pravila Jane, "nemá-te-li chuť sám se obtěţovat."

"Nemám do toho vůbec chuť," odpověděl, "ale být to musí."

"A smím se zeptat -" řekla Elizabeth; "těm podmínkám zřejmě musíte vyhovět."

"Vyhovět! Stydím se jen, ţe ţádá tak málo." "A vzít se musí! A přitom je to takový člověk!"

"Ano, ano, vzít se musí. Nedá se nic jiného dělat. Jen bych moc rád věděl dvě věci: za prvé, kolik peněz na to strýček obětoval, aby to dokázal, a za druhé, jak mu to kdy dokáţu splatit."

"Jaké peníze? Ţe by strýček - ?" zvolala Jane. "Co tím chcete říct, tatíčku?"

"Chci tím říct, ţe ţádný chlap se zdravým rozumem by si nevzal Lydii za takový pakatel, jako je stovka ročně během mého ţivota a padesát, aţ tu nebudu."

"Máte určitě pravdu," řekla Elizabeth. "Ţe mě to dřív nenapadlo. Dluhy zaplaceny a ještě něco zůstává! Ano, to je jistě strýčkova zásluha. Ach, ten laskavý, dobrotivý strýček! Bojím se, ţe jsme mu způsobili značné nesnáze. To nespravila malá částka."

"Jistěţe ne," pravil otec; "Wickham by byl blázen, aby šel pod deset tisíc. Nerad bych si to o něm myslel hned z kraje našeho příbuzenství."

"Deset tisíc liber! Chraň pámbu! Vţdyť bychom mu nemohli splatit ani polovinu!"

Na to pan Bennet neodpověděl a všichni tři kráčeli mlčky a hluboce zamyšleni ke stavení.

Otec odešel do knihovny psát, děvčata se uchýlila do ranního salónku.

"Přece jen se tedy vezmou," zvolala Elizabeth, kdyţ za nimi zapadly dveře. "Jak je to na světě divně zařízeno! Za tohle mu máme být vděčni! Máme se radovat, ţe šiji vezme, ačkoli spolu sotva mohou být šťastni a ačkoli je to tak bezcharakterní člověk. Ach, Lydie!"

"Utěšuje mě pomyšlení, ţe by si přece Lydii nevzal, kdyby ji neměl upřímně rád," pravila Jane. "Moţná ţe mu drahý strýček trochu vypomohl, ale nemohu uvěřit, ţe šlo o deset tisíc liber nebo o nějakou podobnou vysokou částku. Gardine-rovi mají přece vlastní děti a snad se jim ještě nějaké narodí. Jak by mohl strýček postrádat třeba jen pět tisíc?"

"Jestli se někdy dozvíme, jaké měl Wickham dluhy," pravila Elizabeth, "a kolik dostala sestra upsáno, budeme si moci přesně spočítat, co pro ně udělal strýc Gardiner, protoţe Wickham nemá ani groš. Takový čin jim ani nemůţeme oplatit. Jaká je to od strýčka i od tetičky oběť, ţe šiji vezmou k sobě, zejí poskytnou svou záštitu a morální podporu! Co je proti tomu dlouholetá vděčnost! Touhle dobou uţ je vlastně u nich! Nezastydí-li se aţ do hloubi duše před takovou dobrotou, nezaslouţí si být šťastná. Ţe se vůbec dokáţe podívat tetičce do očí!"

"Musíme se vynasnaţit zapomenout, co všechno tomu předcházelo," řekla.Jane. "Doufám a věřím, ţe spolu nakonec přece jen budou šťastni. Je svolný šiji vzít, a tím podle mého přece jen dokázal, ţe se umoudřil. Vzájemná náklonnost na ně bude mít blahodárný vliv; pevně doufám, ţe se v tichosti někde usadí a budou ţít tak rozumně, aţ se po čase na jejich pošetilosti z mládí zapomene."

"Chovali se tak, ţe na to ani ty, ani já, ani ostatní jakţivi nezapomenou," odpověděla Elizabeth. "Na to není ani pomyšlení."

Teprve nyní napadlo děvčatům, ţe jejich matka se vší pravděpodobností nemá ani tušení, co se přihodilo. Běţely proto do knihovny zeptat se otce, zda si nepřeje, aby ji o tom zpravily.

Psal, a aniţ pozvedl oči, odvětil chladně:

"Jak chcete."

"Smíme si vzít strýčkův dopis a přečíst jí jej?"

"Vezměte si, co chcete, a zmizte."

Elizabeth vzala list z psacího stolu a spolu kráčely nahoru. Jak Mary tak Kitty seděly u paní Bennetové, dozví se to tedy všechny najednou. Oznámily matce stručně, ţe přinášejí dobré zprávy, a pak jí dopis přečetly nahlas. Paní Bennetová z toho byla celá pryč. Jakmile Jane dospěla k páně Gardinero-vu sdělení, ţe snad zanedlouho budou svoji, projevila radost, která se s kaţdou větou bouřlivěji stup-ňovala. Brzy podlehla tak prudkému hnutí mysli z nadšení, jak byla předtím rozčiléna ze zármutku a starostí. Jí stačilo vědomí, ţe vdává dceru.

Nepřipouštěla si obavy o její spokojenost, nezadrţovala ji trapná vzpomínka na její přečin.

"Má děvenko zlatá, moje Lydinko!" volala. "To mám radost! Tak ona se bude vdávat! -

Znovu se s ní shledám! - V šestnácti uţ bude paní! - Já mám tak dobrého, laskavého bratra!

Vţdyť jsem to věděla. - Věděla jsem, ţe všechno zařídí ! Jak ráda bych ji tu měla! A drahého Wickhama ovšem také! Ale co šaty, svatební šaty? Musím o tom okamţitě napsat švagrové.

Lízinko, běţ za tatínkem, děvenko, a zeptej se ho, kolik jí na to dá. Ne, počkej, půjdu sama.

Zazvoň na Hillovku, Kitty. Jsem za minutku notová. Má děvenka zlatá, moje Lydinka - to bude radosti, aţ ji tu budeme zase mít!"

Ve snaze usměrnit poněkud tyto mocné výlevy, vynasnaţila se ji nejstarší dcera upozornit, ţe celá rodina je nyní panu Gardinerovi zavázána.

"Neboť jen strýčkovu laskavému přispění vděčíme za to, ţe to všechno tak dobře dopadlo,"

dodala. "Jsme přesvědčeni, ţe s velkou obětavostí panu Wickhamovi finančně vypomohl."

"Nu, a co na tom?" odvětila matka, "kdopak by pro ni měl něco udělat, ne-li vlastní strýc?

Kdyby neměl rodinu, zdědila bych po něm přece všechno já a moje děti; však je to poprvé, kdy jsme ho něco stáli, kromě občasných dárků. Ach, já mám takovou radost! Zakrátko budu mít vdanou dceru. Paní Wickhamová! - Nezní to roztomile? A to jí bylo v červenci teprve šestnáct. Jane, děvenko moje, jsem tak rozrušená, ţe neudrţím pero v ruce; napíšeš za mě, já ti budu diktovat. Domluvím se s tatínkem o penězích aţ potom, ale různé věci je třeba objednat bez otálení."

I oddala se podrobným úvahám, týkajícím se kartounu, mušelínu a batistu, a byla by si toho v dopise naporoučela hezkou spoustu, kdyby ji byla Jane s velkou námahou ne-přemluvila, aby raději vyčkala, aţ bude mít moţnost poradit se s otcem. Jeden den uţ nehraje ţádnou roli, vysvětlovala, a matka ve své radosti neprojevovala takovou tvrdošíjnost jako obvykle. Krom toho se jí v hlavě rodily další záměry.

"Zajedu do Merytonu," prohlásila, "jen co se obléknu a sdělím tu dobrou, šťastnou zprávu sestře Philipsové. A na zpáteční cestě se mohu stavit u lady Lucasové a u paní Lon-gové.

Kitty, seběhni dolů a zavolej mi kočár. Projíţďka na čerstvém vzduchu mi určitě prospěje.

Nechcete některá něco v Merytonu, děvčata? Á, tady máme Hillovku! Slyšela jste uţ tu

novinu, milá Hillovko? Slečna Lydia se bude vdávat a vy dostanete mísu punče, aby vám bylo na svatbě veselo."

Paní Hillová se hned dala slyšet, ţe má velkou radost. Elizabeth přijímala s ostatními její blahopřání, aţ se jí z té komedie udělalo špatně a musela se uchýlit do svého pokoje, aby si to mohla v klidu rozváţit.

Chudák Lydia je na tom v nejlepším případě dost bledě, a to musí být ještě ráda, ţe to nedopadlo hůř. O tom byla přesvědčena, a jakkoli jí rozum říkal, ţe sestra nemá do budoucna naději ani na trvalé štěstí, ani na nadbytek světských statků, přece si uvědomovala, ţe ve srovnání s tím, co jí hrozilo ještě před dvěma hodinami, jsou na tom všichni podstatně lépe.

Pan Bennet si ještě před touto ţivotní komplikací často říkával, ţe by neměl utrácet celý důchod, ale ţe by měl dát kaţdoročně něco stranou, aby jednou lépe zaopatřil své děti a manţelku, pokud ho přeţije. Nyní si to uvědomoval palčivěji neţ kdy jindy. Kdyby byl býval natolik prozíravý, nemusela Lydia vděčit strýci za problematickou počestnost a dobré jméno, jeţ sejí teď zakoupilo, a uspokojení z toho, ţe se podařilo dohnat jednoho z nejhorších mladých darebáků v celé Anglii k sňatku s ní, se mohli oddávat na patřičné adrese.

Upřímně ho trápilo, ţe případ byl doveden k neblahému konci pro všechny zúčastněné výhradně na účet jeho švagra, a umiňoval si pevně, ţe se vynasnaţí zjistit, jakou částku do toho vloţil, a ţe ji co nejdříve zapraví.

Kdyţ se pan Bennet oţenil, pokládal zprvu za zbytečné

šetřit, neboť samozřejmě předpokládal, ţe budou mít syna. y\ jakmile tento syn dosáhne plnoletosti, stane se dědicem longbournského panství, čímţ by i vdova a mladší děti byly zaopatřeny. Postupně však místo očekávaného dědice spatřilo světlo světa pět dcer; ještě řadu let po Lydiině narození byla paní Bennetová přesvědčena, ţe i on přijde. Kdyţ se nakonec uţ

vzdali naděje, bylo pozdě, aby se začali uskrovňovat. Paní Bennetová nebyla dobrá hospodyně a nezadluţili se jen proto, ţe si její manţel důsledně přál nebýt na nikom závislý.

Paní Bennetová dostala věnem pět tisíc liber a svatební smlouva stanovila, ţe mají být připsány jí a dětem. Ponechávala však rodičům na vůli, jakým způsobem děti podělí. Tuto otázku bylo vzhledem k Lydii nyní třeba vyřešit, a pan Bennet souhlasil bez váhání s návrhem, který dostal. Slovy stručnými, ale plnými vděku a uznání za švagrovu laskavost dotvrdil písemně naprostý souhlas s tím, co zařídil, a vyjádřil svou ochotu dostát všem závazkům, které jeho jménem učinil. Rozhodně nepředpokládal, ţe bude moţno donutit Wickhama ke svatbě s tak nepatrným vynaloţením peněz a námahy z jeho strany jako v tomto případě. Na té stovce, co jim ročně zaplatí, ať tratí deset liber; vezme-li se v úvahu její strava, kapesné a časté peněţní dary, které dostávala matčiným prostřednictvím, stála ho Lydia přibliţně také tolik.

Rovněţ ho velmi příjemně překvapilo, ţe se můţe sám tak málo obtěţovat, neboť si právě nepřál nic jiného, neţ aby měl s celou tou záleţitostí co nejméně společného. Kdyţ se v něm vybil první hněv, který ho dohnal k tomu, ţe ji tak horečně hledal, vrátila se mu přirozeně jeho dřívější lhostejnost. Dopis okamţitě odeslal: trvávalo mu sice vţdy dlouho, neţ se přiměl k vyřízení nějaké obchodní záleţitosti, ale pak se jí zbavil co nejrychleji. Prosil, aby byl podrobněji zpraven, co dluţí švagrovi, ale na Lydii byl stále tak rozezlen, zejí nic nevzkázal.

Dobrá zpráva se zčerstva rozšířila po domě a s přiměřenou rychlostí i po okolí. Tam vzbudila přiměřenou reakci. Zajisté by se bylo dalo zajímavěji rozprávět o tom, jak slečnu Lydii Bennetovou pohltilo městské bahno, anebo v příznivějším případě, jak byla odloučena od světa na nějakou venkovskou

samotu. Ale i její svatba byla vděčným tématem a všechny jedovaté staré čarodějnice z Merytonu, které jí předtím sladce přály jen to nejlepší, mohly i za změněných okolností vytrvat v stejném duchu, neboť byly přesvědčeny, ţe se po boku takového manţela stejně řítí do zkázy.

Paní Bennetová čtrnáct dní nevyšla ze svého pokoje, ale v tento šťastný den opět zasedla v nebezpečně bujaré náladě do čela rodinné tabule. Nepřipustila, aby nějaký pocit studu ochromil její vítězoslávu. Cíl, k němţ spěla od Janiných šestnáctých narozenin, totiţ dceřiny vdavky, se jí jevil na dosah, a její myšlenky i slova se soustřeďovaly výhradně na ony nezbytné průvodní jevy všech velkolepých svateb, jako jsou jemné mušelíny, nové kočáry a sluţebnictvo. Pilně pročesávala okolí, aby objevila vhodné sídlo pro svou dceru, a aniţ znala nebo brala v úvahu finanční situaci novomanţelů, zavrhla četné objekty jako nevyhovující pro malou rozlohu nebo nevýstavnost.

"Haye Park by ušel," uvaţovala nahlas, "kdyby jej Goul-dingovi pustili - anebo ten velký dům u Stoku, kdyby měl prostornější salóny; ale Ashworth je příliš daleko! Mít ji na deset mil od sebe, to bych nepřipustila, a v Pulvisově je zase hrozné podkroví." Před sluţebnictvem ji její manţel nechal vypovídat bez přerušení. Jakmile však odešli, pravil jí: "Neţ nastěhujete svého zetě s dcerou do některého nebo jedenkaţ-dého z těchto domů, paní manţelko, musí být mezi námi jasno v jedné věci: do jednoho zdejšího domu je jim přístup navţdy odepřen. Nebudu podporovat jejich nezodpovědnost tím, ţe bych je přijal v Longbournu."

Toto prohlášení mělo vzápětí dlouhou výměnu názorů, ale pan Bennet byl neústupný. Brzy se přenesla i na jiné pole a paní Bennetová seznala k svému úţasu a zděšení, ţe její manţel není ochoten obětovat ani libru na dceřiny toalety. Odmítl projevit jí při této příleţitosti jakkoli náklonnost. Paní Bennetová to prostě nechápala. Ţe se nechá tak unést hněvem, aby odmítl dceři výsadu, bez níţ se sňatek sotva dá pokládat za pravoplatný, to by byla ani ve snu nepokládala za moţné. Proţívala mnohem citelnější hanbu nad tím, ţe dcera nepůjde k oltáři v nové toaletě, neţ nad skutečností, ţe

s Wickhamem utekla a ţila s ním čtrnáct dní, neţ před oltář vů-bec předstoupila.

Elizabeth nyní ze srdce litovala, ţe se v zoufalé chvíli svěřila Darcymu s obavami o sestru; jelikoţ jejich útěk bude zakrátko patřičně zakončen sňatkem, mohli mít naději, ţe se předcházející trapné okolnosti nerozkřiknou mimo okruh přímých účastníků.

Neobávala se, ţe by se jeho prostřednictvím někdo něco dozvěděl. Málokomu by byla svěřila tajemství v tak pevné důvěře a zároveň by ji bylo u málokoho tak pokořovalo vědomí, ţe je zpraven o sestřině poklesku - i kdyţ nepředpokládala, ţe by jí to osobně nějak ublíţilo, neboť kaţdopádně se mezi nimi zřejmě otevřela nepřekonatelná propast. I kdyby se byla Lydia provdala zcela počestným způ-sobem, nedalo se očekávat, ţe by se pan Darcy přiţenil do rodiny, kde ke všem ostatním výhradám nyní ještě přibude velmi úzký příbuzenský svazek s muţem, jímţ tak oprávněně pohrdá.

Neudivovalo ji, ţe před tím vším couvne. V Derbyshiru ji svým počínáním přesvědčil, ţe se snaţí získat její náklonnost, ale nyní nemohla logicky doufat, ţe by jeho cit přeţil takovou ránu. Pokořovalo ji to, rmoutilo, kála se, ačkoli jí nebylo jasné z čeho. Ţárlila na jeho dobré mínění, teď kdyţ uţ nesměla doufat, ţe by pro ni mohlo něco znamenat. Chtěla vědět, co dělá, ač neměla nejmenší naději na nějakou zprávu. Byla si jista, ţe s ním mohla šťastně ţít, kdyţ

uţ nebylo pravděpodobné, ţe se ještě někdy shledají. Jak by triumfoval, pomyslela si často, kdyby věděl, ţe ona, která ho před pouhými čtyřmi měsíci pyšně odmrštila, by ho nyní ráda a vděčně vyslechla! - Byl velkorysý, o tom nepochybovala, nejvelkorysejší z muţů, ale byl jen smrtelník, a proto by musel triumfovat.

Pochopila teď, ţe muţ jako on by se k ní povahově i rozumově nejlépe hodil. Rozhledem i zaloţením se od ní sice lišil, ale právě proto by nezklamal její představy. Její bezprostřednost a temperament by byly zmírnily jeho strohost a příznivě ovlivnily jeho způsoby, a jí by byla jeho logická mysl, vědomosti a ţivotní zkušenosti přinesly ještě důleţitější uţitek.

Nebylo jim však souzeno; aby svým příkladným souţitím poučili ţasnoucí zástupy, co je to manţelské štěstí. Vylučoval

to zcela jinak zaměřený svazek, k němuţ mělo zakrátko v jejich rodině dojít.

Odkud se Wickhamovi a Lydii dostane podpory, která by jim zaručovala aspoň jakous takous nezávislost, to si nedovedla představit. Jak mizivou naději na trvalou spokojenost má však pár, který svedla vášeň silnější neţ jejich ctnost, to si mohla moc dobře domyslet.

Pan Gardiner švagrovi brzy opět napsal. Páně Bennetovy projevy vděčnosti krátce odbyl, znovu ho ujistil, zeje hotov podat pomocnou ruku komukoli z jeho rodiny, a nakonec důrazně prosil, aby se uţ o té věci před ním nezmiňoval. Hlavním účelem jeho listu bylo sdělení, ţe se pan Wickham rozhodl vystoupit z domobrany.

Sám jsem o to velice usiloval, psal dále, jakmile došlo k dohodě o sňatku. Snad se se mnou ztotoţníte v názoru, ţe bude jednat v zájmu svém i v zájmu netefiné, opustí-li onen pluk. Pan Wickham zamýšlí vstoupit do pravidelné armády a někteří jeho dřívější přátelé jsou schopni a ochotni mu v tom pomoci. Má slíbenou hodnost praporečníka v pluku generála -, který byl nyní odvelen na sever, Zdá se mi výhodné, aby byli co nejdále odsud. On slibuje hory doly a snad lze doufat, ţe v neznámém prostředí bude oběma víc záleţet na uchování dobré pověsti a ţe si budou počínat rozváţněji. Vypsal jsem uţ plukovníku Forsterovi, na čem jsme se dohodli, a poţádal ho, aby uchlácholil všechny Wickhamovy věřitele v Brightonu i okolí a slíbil jim brzké vyrovnání dluhů, za coţ jsem se sám zaručil. Byl byste tak laskav a obtěţoval se ujistit podobným způsobem jeho merytonské věřitele? Přikládám seznam podle jeho vlastního doznání; doufám aspoň, ţe nic neza-mlčel. Haggerston postupuje podle našich pokynů a všechno bude do týdne vyřízeno. Potom odjedou k jeho pluku, ledaţe by se předtím směli zastavit v Longbournu, a neteř se svěřila mé choti, ţe by vás všechny ještě velmi ráda spatřila, neţ opustí tyto kraje. Daň sejí dobře a prosila mě, abych vyřídil uctivé poručení Vám a její matce.

S úctou Váš E. Gardiner

Pan Bennet i jeho dcery si uvědomovali stejně jasně jako pan Gardiner všechny výhody spojené s Wickhamovým odchodem z domobrany. Nikoli však paní Bennetová. Byla hluboce

zklamána, ţe se má Lydia odstěhovat na sever, právě kdyţ se s ní hodlala tak těšit a pyšnit, neboť neupustila od svého záměru usídlit je v Hertfordshiru, a kromě toho pokládala za velkou škodu odtrhnout Lydii od pluku, kde kaţdého zná a kde získala tolik přátel.

"Mají se s paní Forsterovou tak rády," pravila, "ţe je to hřích, poslat ji pryč! A někteří mladíci se jí tam přece také zamlouvali. Moţná ţe v pluku generála - nejsou tak milí důstojníci."

Na dceřinu ţádost, neboť tak se tomu dalo rozumět, aby se s ní rodina usmířila, neţ se vydá na sever, reagoval otec zprvu jednoznačně záporně. Ale Jane s Elizabeth se domluvily, ţe by se sestře ulehčilo a pomohlo by jí napravit reputaci, kdyby ji po sňatku rodiče přijali doma, a orodovaly za ni tedy tak vytrvale a přitom tak rozváţně a mírně, aby jí dovolil přijet i s manţelem hned po svatbě do Longbournu, ţe nakonec uznal jejich vývody a vyhověl jim. I bylo matce Bennetové dopřáno, aby hrdě předvedla sousedům vdanou dceru, neţ bude zapuzena na sever. Pan Bennet napsal tedy švagrovi, ţe svoluje, aby přijeli, a bylo dohodnuto, ţe se hned po svatebním obřadu vydají do Longbournu. Elizabeth udivovalo, ţe Wickham souhlasí s tímto plánem; co sejí týkalo, bylo setkání s Wickhamem to poslední, co si přála.

Nadešel sestřin svatební den a Jane s Elizabeth podléhaly patrně daleko většímu rozrušení neţ

nevěsta sama. Poslali jim naproti kočár do - a očekávali je k večeři. Starší sestry Bennetovy se hrozily jejich příjezdu, zvláště Jane, která přisuzovala Lydii ty pocity, které by byla proţívala ona, kdyby se byla tak provinila, a nyní trpěla při pomyšlení, co sestra asi zakouší.

Přijeli. Celá rodina se shromáţdila v ranním salónku, aby je uvítala. Široký úsměv pokrýval tváře paní Bennetové, kdyţ

kočár zastavoval před vraty, její manţel zůstával neotřesitelně zachmuřen, dcery vylekané, ustarané, rozpačité.

Lydiin hlas zahlaholil v hale, dveře se rozletěly, vběhla do místnosti. Matka jí vykročila vstříc, objala ji a celá blaţená ji vítala; pro Wickhama, který následoval svou choť, měla pohotově stisk ruky i sladký úsměv a čile jim blahopřála: zřejmě neměla nejmenší pochybnosti o jejich budoucím štěstí. Pan Bennet, k němuţ pak přistoupili, je nepřijal zdaleka tak srdečně. Zatvářil se ještě přísněji a sotva pohnul rty. Bezstarostná sebejistota mladých novomanţelů jej skutečně pobouřila. Elizabeth byla znechucena, dokonce i Jane to otřáslo.

Lydia se ani za mák nezměnila - zůstávala nespoutaná, panovačná, divoká, hlučná a nezastrašena. Pobíhala od sestry k sestře, aby jí blahopřály, a kdyţ se konečně všichni usadili, rozhlíţela se dychtivě po pokoji, všimla si nějaké drobné změny a se smíchem poznamenala, ţe uţ uplynulo hodně vody, co tu byla naposled.

Wickham neprojevoval o nic větší stísněnost neţ ona, ale uměl být vţdy tak příjemný, ţe kdyby se jeho charakteru ani jeho ţenitbě nedalo nic vytknout, byl by je svými úsměvy a sladkými řečičkami, jimiţ se přihlašoval do rodiny, dočista okouzlil. Elizabeth předtím přece jen nepředpokládala, ţe by tuto situaci zvládl s takovou bravurou, ale ted si sedla a umiňovala si v duchu, ţe napříště uţ nebude počítat se ţádnou hranicí pro drzosti drzého člověka.

Ona se červenala a Jane se červenala, kdeţto tváře těch dvou, kteří zavinili jejich rozpaky, nedoznaly změny.

V rozhovoru nedocházelo k trapným odmlkám. Nevěsta i její matka měly řečí jako vody a Wickham, který shodou okolností seděl vedle Elizabeth, se začal vyptávat na okolní známé s dobrosrdečnou pohodou, kterou ve svých odpovědích nedokázala napodobit. Oba měli zřejmě

mimořádně šťastné povahy. Ţádná vzpomínka z minulosti je netíţila a Lydia sama od sebe zaváděla rozhovor na věci, o nichţ by se její sestry nebyly zmínily ani za ţivý svět.

"Jen si představte, ţe jsem tu tři měsíce nebyla!" zvolala. "Mně to tedy připadá sotva jako čtrnáct dní, ale ţe se za tu dobu stalo věcí! Můj ty světe, to by mě bylo ani ve snu nenapadlo, ţe si s sebou přivedu manţela, aţ se vrátím! Ačkoli isem si myslela, ţe by to byla velká legrace."

Otec pozdvihl zrak, Jane proţívala muka, Elizabeth pohlédla výmluvně na Lydii, ale ta nikdy neviděla ani neslyšela nic, co sejí nehodilo do krámu, a vesele pokračovala: "Poslyšte, mamičko, jestlipak tady lidé vědí, ţe jsem se dnes vdávala? Měla jsem strach, ţe snad ne, a kdyţ jsme míjeli bryčku s Williamem Gouldingem, řekla jsem si, ţe mu to musím dát najevo, a tak jsem spustila okénko, stáhla rukavičku a poloţila ruku na rám, aby viděl prsten, a usmívala jsem se na něho a kynula mu ze všech sil."

Elizabeth uţ to nemohla vydrţet. Vyskočila a vyběhla z místnosti a nevrátila se uţ, dokud neslyšela, ţe procházejí halou do jídelny. Připojila se k nim ještě včas, aby zaslechla, jak Lydia s dramatickou okázalostí přistupuje k místu po matčině pravici a říká nejstarší sestře:

"Ale, Jane, ted sem musíš pustit mě a posunout se níţ, protoţe já jsem vdaná ţena!"

Nedalo se předpokládat, ţe se Lydia časem za své počínání zastydí, kdyţ si z něho zpočátku nic nedělá. Čím dál tím víc rozvazovala a měla lepší náladu. Byla by chtěla navštívit paní Philipsovou, Lucasovy a ostatní sousedy, a slyšet, jak ji všichni titulují "paní Wickhamová"; zatím aspoň odběhla po večeři ukázat prstýnek a chlubit se svými vdavkami paní Hillové a oběma sluţkám.

"Nu, matinko," řekla, kdyţ se všichni vrátili do ranního salónku, "jakpak se vám líbí můj manţel? Není to kouzelný muţ? Vím dobře, ţe mi ho všechny sestry závidí. Doufám, ţe budou mít aspoň zpola takové štěstí jako já. Musí jet všechny do Brightonu. Tam nezůstávají děvčata na ocet. škoda, ţe jsme se tam nevypravili všichni, mamičko!"

"To je pravda, a kdyby bývalo po mém, tak jsme jeli. Ale, drahá Lydinko, víš, co se mi nelíbí

- ţe se chystáte do takové dálky. Musí to být?"

"Ach boţínku, musí, ale to nevadí. Vy i tatíček a všechna děvčata k nám přijedete na návštěvu. Celou zimu strávíme v Newcastlu a jistě tam budou báječné plesy a já bych se postarala všem o dobré partnery."

"Přijedu s největší radostí," řekla matka.

"Ano, a aţ odjedete, můţete mi tam jednu nebo dvě děvčata nechat, a já jim určitě do jara seţenu manţely."

"Děkuji ti předem za svůj podíl tvého laskavého pozvání ale mně se příliš nezamlouvá způsob, jakým ty sháníš manţely," pravila Elizabeth.

Novomanţelé se mohli zdrţet v Longbournu nanejvýš deset dní. Neţ odjíţděli z Londýna, dostal Wickham jmenování a měl se do čtrnácti dnů hlásit u pluku.

Nikdo nelitoval, ţe jejich návštěva tak brzy skončí, krom paní Bennetové, a ta vyuţívala kaţdé chvíle a pilně jezdila s dcerou po návštěvách a pořádala obden domácí večírky. Tyto večírky vítala celá rodina; ani ti její členové, kteří uměli přemýšlet, ani ti, kteří si toho nedopřávali, neměli chuť trávit večery jen tak mezi sebou.

Wickhamova láska k Lydii, jak Elizabeth předpokládala, se nevyrovnala Lydiině lásce k němu. Nemusela je ani příliš pozorovat, aby se jí potvrdilo to, co si logicky domyslela: ţe spíš její náklonnost neţ jeho byla podnětem společného útěku; a byla by se divila, proč se s ní vůbec pouštěl do tohoto dobrodruţství, kdyţ ji vášnivě nemiloval, kdyby nebyla přesvědčena, ţe neviděl jiné východisko ze své neutěšené finanční situace neţ zmizet, a tu při své povaze neodolal příleţitosti mít na cestu společnici.

Lydia byla do něho vášnivě zamilovaná. Říkala o něm za kaţdou druhou větou "můj drahoušek Wickham" a nikdo se mu nevyrovnal. On uměl všechno na světě nejlépe; byla přesvědčena, ţe na prvního září zastřelí víc ptáků neţ kdokoli široko daleko.

Jednou, krátce po jejich příjezdu, seděla s oběma staršími sestrami a tu pravila k Elizabeth:

"Tobé, Lízo, jsem myslím ještě nevyprávěla, jakou jsme měli svatbu. Nebyla jsi u toho, kdyţ

jsem to líčila matince a ostatním. Nejsi zvědavá, jak všechno probíhalo?"

"Ne, to nejsem," odpověděla Elizabeth. "Mám pocit, ţe čím méně se o tom bude mluvit, tím lépe."

"Jú, ty jsi protivná! Ale já ti to stejně povím. Brali jsme se, to uţ víš, u Svatého Klementa, protoţe Wickham bydlel v té farnosti. Bylo domluveno, ţe se tam všichni sejdeme v jedenáct hodin. Strýc s tetou měli přijet se mnou, ostatní na nás měli čekat aţ tam. No, a tak nadešlo ono pondělí ráno a já byla celá bez sebe. Měla jsem strach, aby do toho ještě něco nepřišlo a abychom to nemuseli odloţit, to bych si byla snad zoufala. A celou tu dobu, co jsem se strojila, u mě stála teta a mluvila do mě a kázala mi jak pan farář. Já ale slyšela tak kaţdé desáté slovo, protoţe jsem pořád myslela, jak jistě uhádneš, na svého drahouška Wickhama.

Byla bych moc ráda věděla, jestli se bude ţenit v tom modrém kabátě. Snídaně tedy byla v deset jako obvykle. Myslela jsem, ţe snad nikdy nedojíme. Mimochodem - musím ti ještě povědět, ţe se strýc i teta celou tu dobu, co jsem u nich byla, ke mně chovali prostě příšerně.

Nebudeš tomu věřit, ale já nevytáhla paty ze stavení, ačkoliv jsem u nich strávila čtrnáct dní.

Ani jeden večírek, ani jednou do společnosti, ničehoţ nic. Je pravda, ţe v Londýně touhle dobou není sezóna, ale aspoň malá scéna hrála. Zkrátka a dobře, kočár předjel a v tu chvíli odvolal strýčka ten strašný člověk, nějaký pan Stone, v obchodní záleţitosti. A to víš, kdyţ ti dva dají hlavy dohromady, tak to nebere konce. Do mě jako kdyţ hrom uhodí, nevěděla jsem, co si počnu, protoţe mě strýček měl vést k oltáři, a kdybychom se byli opozdili, nebyli bychom ten den přišli na řadu. Naštěstí se za deset minut vrátil a mohli jsme jet. Teprve dodatečně jsem si uvědomila, ţe kdyby se byl přece zdrţel, nebyli bychom vlastně museli oddavky odkládat, protoţe za něj mohl zaskočit pan Darcy."

"Pan Darcy !•" opakovala Elizabeth nanejvýš udivena.

"Ano - on měl přijít s Wickhamem, víš? Ach, jejej! Já zapomněla! O tomhle jsem neměla ani špitnout. Slíbila jsem jim to na svou čest! Co tomu Wickham řekne? Nadělali s tím takové tajnosti!"

"Je-li to tajnost, neříkej o tom uţ ani slova," pravila Jane. >,Můţeš si být jista, ţe o tom nechci nic vědět."

"Ano, samozřejmě," pravila Elizabeth, ačkoli zvědavostí jen hořela, "nebudeme se tě vůbec na nic ptát."

"Děkuji vám," pravila Lydia, "protoţe kdybyste na mně vyzvídaly, určitě bych vám všechno vyslepičila, a Wickham by se strašně zlobil."

Kdyţ projevila takovou ochotu nechat se vyzpovídat, mu-sela Elizabeth vyloučit vyuţití nabízené moţnosti tím, ţe utekla. Nemohla však připustit, aby nevěděla, jak se věci mají, anebo aspoň nedokázala po tom uţ nepátrat. Pan Darcy přišel sestře na svatbu! Právě tedy do prostředí a mezi lidi, kde měl jistě nejméně co pohledávat a kam se mu také vůbec nemohlo chtít. V mozku sejí vynořovaly nečekané a za vlasy přitaţené domněnky, co za tím vězí, ale všechny zavrhla. Ty, které by jí byly nejlépe vyhovovaly, jelikoţ stavěly jeho počínání do nejušlechtilejšího světla, sejí zdály nejméně pravděpodobné. Nesnesla takové napětí; popadla spěšně dopisní papír a obrátila se na tetičku s krátkou prosbou, aby jí vysvětlila, co Lydia nakousla, je-li to moţné bez porušení tajemství, které to vše obestírá.

Jistě si umíte představit, psala, jaká zvědavost mé pojala, kdyţ jsem zvěděla, ze člověk, který nemá k naší rodině ţádné vztahy, který je nám poměrně cizí, se zúčastnil tohoto obřadu.

Prosím vás, odepište mi obratem a vysvětlete mi to - ledaţe to ze závaţných důvodů musí zůstat utajeno, jak se zřejmě domnívá Lydia; v tom případě by mi nezbývalo neţ se spokojit s tím, ţe nebudu patřit k zasvěceným.

"Já bych se s tím ale stejně nespokojila,'' dodala v duchu, kdyţ dopsala, "a jestli mi to, drahá tetinko, nesdělíte počestným způsobem, budu nucena se uchýlit k trikům a lsti, abych se do dozvěděla."

Jane měla tak vyvinutý smysl pro čest, ţe by se nebyla zmínila před Elizabeth o tom, co Lydia prořekla, a Elizabeth tomu byla ráda: dokud nesezná, zda její dotaz bude zodpovězen anebo ne, nepotřebovala ţádnou důvěrnici.

Elizabeth však byla uspokojena: teta odpověděla tak rychle, jak to vůbec jen šlo. Jakmile drţela její dopis v ruce, odspěchala do malého hájku, kde si byla nejspíš jista, ţe ji nikdo nevyruší, usedla na lavičku a chystala se dosáhnout

svého, neboť obálka byla tak objemná, ţe bylo vyloučeno, aby obsahovala jen odmítnutí.

Londýn 6. září

Drahá neteři,

právě mi byl doručen Tvůj list a hodlám věnovat celé dopoledne tomu, abych Ti jej zodpověděla, neboť co Ti chci sdělit, se nedá vypsat několika řádky. •- Musím se přiznat, ţe mě Tvá prosba překvapila: od Tebe bych ji byla očekávala nejméně. Nespatřuj v tom však výtku, chci pouze říci, ţe jsem takový dotaz právě z Tvé strany nepokládala za nutný.

Nepřeješ-li si mi porozumět, pak mi promiň mou vtíravost. Strýčka Tvé psaní překvapilo stejně jako mne, a kdyby byl nepředpokládal, ţe jsi celé věci účastná, nebyl by se zajisté

zachoval tak, jak se zachoval. Avšak nejsi-li skutečně zasvěcena a nic nevíš, pak Ti musím vše vysvětlit obšírněji.

Zrovna ten den, kdy jsem se vracela z Longbournu, přišel za strýčkem velmi nečekaný host.

Byl to pan Darcy a prodlel u něho několik hodin. Rozloučil se, neţ jsem přijela, takţe moje zvědavost nepodstou-pila takovou zkoušku jako asi Tvá. Přišel sdělit manţelovi, ţe objevil Tvou sestru s Wickhamem, ţe je navštívil a s oběma hovořil - s Wickhamem několikrát, s Lydií jednou. Vyrozuměla jsem, ţe odcestoval z Derbyshiru den po nás a ţe přijel do Londýna jen kvůli tomu, aby je vypátral. Prý to pokládal za svou povinnost, neboť si přičítá za vinu, ţe málokdo věděl o Wickhamově bezcharakternosti, a jen tak se mohlo stát, ţe se do něho slušné děvče zamilovalo a věnovalo mu svou důvěru. Velkoryse přisoudil všechno své mylně pojaté hrdosti a přiznal se, ţe pokládá pod svou důstojnost své soukromé počiny nějak veřejně zdůvodňovat. Domníval se, ţe charakter mluví sám za sebe. Nyní prý povaţuje za nevyhnutelné, aby zasáhl a pokusil se napravit neštěstí, k němuţ sám přispěl. I kdyby ho byly vedly nějaké jiné, nepřiznané důvody, jsem si jista, ţe by mu slouţily ke cti. Strávil několik dní ve městě, neţ se mu podařilo je objevit, ale měl nějaké vodítko, o němţ jsme my nemohli vědět, a také z tohoto druhého důvodu se za námi vypravil.

Existuje nějaká ţena, jistá paní Toungeová, která kdysi byla u slečny Darcyovéjako vychovatelka a pak byla kvůli něčemu propuštěna, přesné důvody neuváděl. Ta se pak usadila ve velkém domě na Edwardově ulici a ţiví se pronajímáním pokojů. Věděl, ţe tato paní Toungeová je Wickhamova oddaná přítelkyně, a proto se za ní vypravil, jakmile přibyl do města. Uplynuly však dva tři dny, neţ Z ní dostal, co potřebo, val. přejme nechtéla porušit dané slovo bez úplaty nebo tučného bakšiše neboť skutečně věděla, kde se její přítel zdrţuje. Nakonec však od ní náš milý návštěvník získal informace, které potřeboval. Usadili se v ulici. Mluvil s Wickhamem a potom trval na tom, ţe musí promluvit i s Lydií. Nejprve měl v úmyslu, jak říkal, přemluvit ji, aby opustila tento potupný svazek a vrátila se ke svým přátelům, jakmile by byli ochotni sejí ujmout, přičemţ jí nabízel všemoţnou pomoc, ^jistil však. Ţe Lydia je pevně odhodlána setrvat, kde je. Přátelé ji nezajímali, o jeho pomoc nestála, nechtěla ani slyšet, aby opustila Wickhama, byla si jista, ţe šiji dříve nebo později vezme, a kdy to bude, na tom jí příliš nezáleţelo. Kdyţ se tedy věci měly takto, pak nezbývalo, jak usoudil, nic jiného neţ urychlená svatba, coţ, jak při prvním rozhovoru s Wickhamem bez obtíţí zjistil, neměl tento pán vůbec v úmyslu. Přiznal se, ţe musel opustit pluk kvůli velmi naléhavým čestným dluhům, a neváhal svalovat veškerou odpovědnost za neblahé následky jejich útěku jen na její poblázněnost. Nepočítal s návratem k pluku, ale neměl jasnou představu, co bude dělat. Le prý musí někam odjet, ale kam, to nevěděl, zato věděl, ţe nemá být z čeho ţiv. Pan Darcy se ho zeptal, proč si Tvou sestru bez prodlení nevzal. Ačkoli pan Bennet není patrně příliš zámoţný, něco by pro ně udělat mohl a kaţdopádně by si sňatkem polepšil. L odpovědi na jeho otázku však vysvítalo, ţe Wickham dosud chová naději vyţenit mnohem podstatnější věno někde v cizině. Vzhledem k okolnostem však nebyl nepřístupný pokušení okamţité pomoci.

Sešli se několikrát, neboť bylo třeba projednat řadu sloţitých otázek.

Wickham chtěl samozřejmě víc, neţ mohl dostat, ale nakonec byl přece jakţtakţ, přiveden k rozumu. Jakmile pan Darcy tedy všechno dohodl s ním, chtěl bezprodleně zasvětit strýčka, a poprvé k nám zašel ten večer, neţ jsem přijela. Ale manţel nebyl pro nikoho doma a pan Darcy nadto zjistil, ţe se věnuje Tvému otci a ten ţe nazítří odjíţdí Z města. Usoudil, ţe by bylo vhodnější jednat se strýčkem neţ s panem Bennetem, a odloţil tedy bez dlouhého

rozvaţování svou návštěvu, aţ Tvůj otec odjede. Sluhovi nesdělil jméno, a tak jsme aţ do druhého dne pouze věděli, ţe strýčka hledal nějaký pán v obchodní záleţitosti.

V sobotu se dostavil znovu. Tvůj otec byl uţ pryč, strýčka zastal doma, a jak jsem uţ řekla, měli toho mnoho co projednávat.

Sešli se znovu v neděli, a tu jsem ho viděla i já. Ke konečné dohodě dospěli však aţ v pondělí, a potom byl okamţitě odeslán spěšný dopis do ]_,ongbournu. Náš návštěvník však tvrdohlavě prosazoval svou. Mám dojem, Lízinko, ze má skutečně ve své povaze jeden závaţný nedostatek, a to tvrdohlavost. La různých okolností bylo uţ proti němu vzneseno mnoho výtek, ale tato je oprávněná. Nesmělo se podniknout nic, co nepodnikl on sám, ačkoli mohu potvrdit (a to neříkám, abych Vás zavázala k vděčnosti, proto se o tom nezmiňuj), ţe strýček byl ochoten převzít všechny závazky. Dlouho se o to přeli, coţ si nezasluhoval ani pán, ani dáma, jichţ se to týkalo. Nakonec se však strýc musel podrobit, a místo aby směl pomoci své neteři, byl nucen pouze přisvojit si cizí zásluhy, coţ se mu skutečně příčilo, a proto věřím, ţe mu způsobilo velikou radost, kdyţ jsi ve svém dopise poţádala o vysvětlení, které ho zbaví cizího peří a odvrátí vděčnost tam, kam právem náleţí. Ale, Lí-zinko, tohle je určeno jen pro Tebe nebo nanejvýš pro Jane.

Víš uţ asi dost přesně, co se udělalo pro oba mladé lidi. - Pan Darcy zaplatí jeho dluhy, které značně přesahují tisíc liber, dalších tisíc dá navíc k jejímu věnu připsat na ni a koupí mu jeho jmenování. A to všechno prý dělá z příčiny, kterou jsem uţ svrchu uvedla. Prý to Způsobil on

- vinou své přezíravosti a nedostatkem nutných ohledů - Ţe Wickham dokázal lidi tak obalamutit a ţe si následkem toho zjednal přístup a pozvání do tolika váţených rodin. Snad na tom něco je, ačkoli pochybuji, ţe by jeho přezíravost nebo přezíravost koholi jiného mohla zavinit takovou věc. Ale ujišťuji Tě, drahá Lízinko, ţe by všechny jeho krásné argumenty byly zůstaly bez odezvy a strýček by byl neustoupil, kdyby se nedomníval, ţe se do toho vloţil ještě z jiného důvodu.

Kdyţ jsme to všechno zařídili, vrátil se ke svým známým, kteří dleli ještě na Pemberley, ale domluvili jsme se, ţe přijede znova do Londýna na svatbu, kdy se měly všechny finanční dohody pravoplatně uzavřít.

Nyní víš tedy vše. Toto odhalení Tě muselo podle Tvých slov velice překvapit, doufám však, ţe nikoli nemile. Lydia se přestěhovala k nám, Wickham měl dveře otevřené. On se choval přesně tak, jak jsem ho znala z Hertfordshiru; a nepostěţovala bych si Ti, jak mě rozezlila ona za tu dobu, co strávila u nás, kdyby z Janina dopisu z minulé středy nevysvítalo, ţe si při návštěvě doma počínala stejně a ţe Tě proto svými slovy nečekaně nezarmoutím. Často jsem jí promlouvala do duše a vysvětlovala jí, jak hanebně se zachovala a jaké trápení vám všem Způsobila. Jestli něco z toho zaslechla, bylo to čirou náhodou, protop zaručeně vůbec neposlouchala. Někdy mě doopravdy rozhněvala, ale pak jsem si vzpomněla na svou milou Elizabeth a Jane a kvůli nim jsem to s ní vydrţela.

Pan Darcy opět přibyl v určeném čase, a jak Ti Lydia sdělila, zúčastnil se oddavků. Druhý den u nás večeřel a hodlal opět opustit město ve středu nebo ve čtvrtek. Nebudeš-li se na mne příliš, hněvat, drahá Lízin-ko, vyuţiji této příleţitosti a svěřím se Ti (dřív jsem si netroufala), ţe se mi moc líbí. Choval se k nám v kaţdém ohledu stejně přátelsky, jako kdyţ jsme se seznámili v Derbyshiru. Zamlouvá se mi jeho rozvaha i jeho názory; potřeboval by jen dívat

se na svět trochu veseleji, ale to ho můţe naučit ţena, vezme-li si tu pravou. Je to ale šibal, sotva kdy se o Tobě zmíní. Ale šibalové jsou ted v módě.

Promiň mi, prosím, jestli jsem ve svých dohadech zašla příliš daleko, nebo mě aspoň nezatrat natolik, ţe bych nesměla přijet do P. Nebudu mít pokoj, dokud si neprohlédnu celý park.

Nejlépe by se k tomu hodil nízký faeton s párkem roztomilých malých poníků.

Musím končit, děti mě volají uţ dobré půl hodiny.

Tvá milující teta

J M. Gardinerova

Obsah tohoto listu Elizabeth značně rozrušil a bylo nesnadné určit, zda v ní převládají pocity radostné či právě opačné. V nejistotě ji uţ dříve napadala mlhavá a neurčitá podezření, ţe Darcy nějakým způsobem přispěl k sestřinu sňatku, ale sotva seje odvaţovala domýšlet, aby se neoddávala iluzím příliš krásným na to, aby byly pravdivé, a zároveň z obav před trapnými pocity závazků, kdyby se ukázaly oprávněné; a nyní se její domněnky v tak nečekaném rozsahu potvrdily ! Odjel úmyslně do města hned po nich, podstoupil nesnáze a pokoření, provázející takové pátrání, musel se obrátit na ţenu, kterou si právem oškliví a jiţ zavrhl, a byl nucen se sejít, a to několikrát, s člověkem, s nímţ se navţdy rozešel ve zlém, dohadovat se s ním, přemlouvat ho a nakonec uplatit, kdyţ mu bylo zatěţko vyslovit pouhé jeho jméno. A to všechno udělal pro děvče, které ho nijak nezajímalo a jehoţ si nemohl váţit. Srdce jí napovídalo, ţe to udělal pro ni. Tato naděje však zakrátko pohasla, kdyţ usoudila, ţe nemá tolik sebevědomí, aby si mohla být jista, zeji miluje, ji, která ho jednou odmítla, ţe ji miluje natolik, aby dokázal překonat zcela přirozený odpor proti příbuzenskému svazku s Wickhamem. - VVickham, můj švagr! - Kaţdičká špetka pýchy se v něm musí vzbouřit proti takové spojitosti. Udělal mnoho, o tom nebylo sporu - bylo jí aţ stydno při pomyšlení, co všechno pro ně udělal. Ale uvedl jisté důvody pro svůj zákrok - a ty důvody nebyly tak nepravděpodobné. Docela dobře si mohl myslet, ţe se dopustil chyby; byl velkorysý a měl moţnost svou velkorysost projevit, a třebaţe odmítala předpoklad, ţe by ona byla hlavní pohnutkou, připouštěla moţnost, ţe snad zbytek náklonnosti přispěl k tomu, aby zasáhl v případě, který podstatně ohroţoval její duševní klid. Trápilo ji, hluboce ji trápilo vědomí, ţe jsou zavázáni člověku, jemuţ nemohou prokázat ţádnou protisluţbu. Vděčí mu za to, ţe byla Lydia nalezena, její pověst zachráněna, prostě za všechno. Ach, jak teď z hloubi duše litovala, ţe kdy podpořila nepříznivé mínění, ţe utrousila peprnou poznámku, proti němu namířenou. Sama ted byla pokořena, ale na něho byla hrdá. Hrdá, ţe tenkrát, kdy šlo o čest a soucit, zvítězilo jeho lepší já. Pročítala tetiččina pochvalná slova znovu a znovu.

Nepovaţovala je za zcela dostačující, ale těšila ji, uvědomovala si dokonce, zejí působí radost, ač provázenou i lítostí, tetina a strýcova pevná víra, ţe se s Darcym mají rádi a věří si.

Z jejího úkrytu i jejích úvah ji vyrušily něčí kroky; neţ mohla zabočit na jinou stezku, octl se pojejím boku Wickham.

"Obávám se, ţe jsem vás vyrušil na samotářské toulce, drahá švagrová," řekl, kdyţ se k ní přidruţil.

"To ano," odvětila s úsměvem, "není tím však ještě řečeno, ţe by takové vyrušení muselo přijít nevhod."

"Bylo by mi moc líto, kdyby tomu tak bylo. Nás přece odjakţiva poutalo přátelství, a nyní se ještě utuţilo."

"To je pravda. Chystají se i ostatní na procházku?"

"Nevím, paní Bennetová odjela s Lydií kočárem do Mery-tonu. Tak jsem se od vašeho strýčka a tetinky dozvěděl, ţe jste skutečně navštívila Pemberley, drahá švagrová."

Přisvědčila.

"Téměř bych vám to potěšení záviděl, ale mám pocit, ţe by mne přemohlo dojetí, jinak bych se tam mohl zastavit na

cestě do Newcastlu. Provázela vás asi stará hospodyně, ne? Chudinka Reynoldsová, ta mě měla odjakţiva moc ráda. Ale jistě se vám o mně nezmínila, ţe?"

"Ano, zmínila."

"A co říkala?"

"Ţe jste se dal na vojnu a ţe prý jste se tam - zkazil. To víte, na takovou dálku se věci někdy jeví ve zvláštním světle."

"Zajisté," odvětil a kousl se do rtů.

Elizabeth doufala, ţe ho tím umlčela, ale on po chvíli pravil:

"Představte si, koho jsem neviděl minulý měsíc v Londýně - Darcyho. Potkali jsme se několikrát. Vrtá mi hlavou, co tam asi dělal."

"Snad se chystá na svatbu se slečnou de Bourghovou," pravila Elizabeth. "V této roční době ho tam musel vylákat nějaký mimořádný důvod."

"Nepochybně. Setkala jste se s ním během svého pobytu v Lambtonu? Vyrozuměl jsem u Gardinerových, ţe ano."

"Setkala; seznámil nás se svou sestrou."

"Líbila se vám?"

"Velice."

"Slyšel jsem uţ také, ţe se za posledních pár let podstatně změnila k svému prospěchu. Kdyţ

jsem ji viděl naposled, nezdála se mít pro to valné předpoklady. Jsem moc rád, ţe se vám líbila. Doufám, ţe z ní bude dobrý člověk."

"To jistě, má uţ za sebou nejobtíţnější léta."

"Neprojíţděli jste jistou vsí zvanou Kympton?"

"Nic mi to jméno neříká."

"Zmiňuji se o ní, protoţe to je ta farnost, kterou jsem měl dostat. Rozkošné místečko! - A ta krásná fara! Bylo by mi to tam vyhovovalo po všech stránkách."

"Jak by se vám bylo zamlouvalo kázat věřícím?"

"Dělal bych to s velkou chutí. Pokládal bych to za součást svých povinností a brzy bych to byl zvládl bez velké námahy. Člověk nemá naříkat, tolik bych ale o to býval stál! Takový klid a mír, to je moje představa šťastného ţivota. Nebylo mi to však souzeno. Zmínil se vám někdy Darcy o této záleţitosti, kdyţ jste pobývala v Kentu?"

"Doslechla jsem se z pramene stejně věrohodného, ţe ustanovení poslední vůle bylo vázáno jistými podmínkami a ţe přidělení fary bylo ponecháno na vůli nynějšího majitele panství."

"Skutečně? - Ano, něco pravdy na tom je; snad si vzpomenete, ţe jsem vám to také říkal, kdyţ

jsme o tom prvně hovořili."

"A rovněţ jsem se doslechla, ţe v jisté době se vám kazatelské poslání nezdálo1:ak lákavé jako nyní - ţe jste sám prohlásil, ţe farářem nikdy nebudete a ţe se ta záleţitost rozhodla podle toho."

"Skutečně? Ani toto tvrzení není docela nepodloţené. Jen si vzpomeňte, co jsem vám říkal, kdyţ jsme si o tom tenkrát poprvé povídali."

Byli uţ téměř na prahu domova, neboť kráčela rychle, aby se ho zbavila, a jelikoţ ho kvůli sestře nechtěla popudit, odpověděla mu s přívětivým úsměvem:

"Ale jděte, pane Wickhame, víte přece, ţe jsme spřízněni, nechme tedy rozmíšek o dávno minulých záleţitostech. V budoucnu se, doufám, vţdy a ve všem shodneme."

Vztáhla k němu ručku, on ji s okázalou galantností políbil, ačkoli sotva věděl, kam s očima, a společně vešli dovnitř.

Tento rozhovor panu Wickhamovi tak vrchovatě postačil, ţe se uţ neobtěţoval ho podrobněji rozvádět, ani k tomu ne-podněcoval svou drahou švagrovou Elizabeth: ta ke své radosti zjistila, ţe mu toho řekla dost, aby uţ mlčel.

Brzy nadešel onen den, kdy se měli s Lydií vydat na cestu, a paní Bennetová byla nucena se smířit s odloučením jistě aspoň ročním, jelikoţjejí choť neschválil zamýšlenou návštěvu celé rodiny v Newcastlu.

"Ach, Lydinko, má děvenko drahá," vzlykala, "kdy já tě zase uvidím?"

"Boţínku, to nevím, moţná ţe aţ za dva nebo za tři roky."

"Piš mi hodně často, milunko."

"Jak často budu moct. Ale to víte, vdané ţeny nemívají na psaní tolik času. Ať píšou sestry mně. Beztak nemají nic jiného na práci."

Pan Wickham se loučil procítěněji neţ jeho ţenuška. Rozdával úsměvy, oslňoval muţnou krásou a pro kaţdého měl pohotově nějakou roztomilost.

"Tak šaramantního pána abys pohledal," pravil pan Bennet, jakmile je měl z domu. "Culí se a zubí, vrhá cukr-bliky na všechny strany. Vsadím se, ţe ani sir William Lucas nedokáţe sehnat tak cenného a vynikajícího zetě."

Do paní Bennetové kolik dní nic nebylo, jak truchlila nad ztrátou dcery.

"často si myslívám," podotkla, "ţe to nejhorší, co nás můţe potkat, je rozloučení s našimi nejbliţšími, člověk si potom připadá jako ztracený."

"To máte z toho, paní máti, ţe jste vdala dceru," pravila Elizabeth. "Aspoň si nyní budete více váţit nás svobodných."

"To není pravda, Lydia mě neopustila, ţe se vdala, ale jen proto, ţe pluk jejího manţela je v takové dálce. Kdyby slouţil někde blíţ, nemusela tak brzy odjet."

Avšak melancholii, do níţ ji uvrhla tato událost, brzy zapudily a do ţil jí vlily nový ţivot řeči, které se v té době rozšířily po okolí. Netherfieldská hospodyně dostala příkaz, aby všechno připravila, ţe její pán zakrátko přijede a pobude tu několik týdnů na honech.

Paní Bennetová začala vyvádět jako rozumu zbavená. Koukala po Jane, usmívala se a pak zas vrtěla hlavou.

"I to se podívejme, milá sestro, tak pan Bingley sem zas přijede!" (Přišla jí to totiţ oznámit paní Philipsová.) "To je dobře. Tedy ne ţe by mi na tom nějak zvlášť záleţelo. Pro nás je to cizí člověk, a co mne se týká, do smrti ho nechci vidět. Jestli se mu ale líbí v Netherfieldu, ať si poslouţí. Kdoví, co se ještě můţe stát. Ale nám to můţe být jedno. Víš přece, sestro, jak jsme si před časem slíbily, ţe se o něm uţ ani slůvkem nezmíníme. A je to skutečně jisté, ţe přijede?"

"Můţeš se na to spolehnout," odvětila návštěvnice, "protoţe paní Nicholsová byla včera v Merytonu, já jsem ji zahlédla a zvlášť jsem za ní vyběhla, abych se dověděla něco bliţšího, a ona tvrdila, zeje to zaručená pravda. Přijede nejpozději ve čtvrtek, pravděpodobně uţ ve středu. Šla právě k řezníkovi, aby objednala maso na středu, a povídala, ţe má tři tucty kachen zrovna tak na pekáč."

Nejstarší slečna Bennetová nedokázala vyslechnout zprávu o jeho příjezdu a nezačervenat se přitom.

Uţ dlouhé měsíce nepadlo mezi ní a Elizabeth jeho jméno; jakmile se však nyní octly samy, řeklají: "Všimla jsem si, ţe po mně pokukuješ, Lízinko, kdyţ nám tetička sdělovala, co se povídá, a vím, ţe jsem se tvářila rozpačitě, ale nesmíš mě podezírat z ţádných pošetilostí.

Zrudla jsem, protoţe jsem věděla, ţe se na mne budete koukat. Ujišťuji tě, ţe pro mne ta zpráva nic neznamená, ani štěstí, ani ţal. Jsem jen ráda, ţe přijíţdí sám, neboť v tom případě ho budeme vídat méně často. Nevadilo by mi to kvůli mně, ale děsím se poznámek ostatních lidí."

Elizabeth nevěděla, co si o tom myslet. Kdyby se s ním nebyla setkala v Derbyshiru, byla by mohla předpokládat, ţe sem skutečně můţe přijet za udávaným účelem, ale ona věřila, ţe si na Jane stále ještě myslí, a uvaţovala, zda je pravděpodobnější, ţe sem jede se svolením svého přítele, anebo ţe se mu hrdinně opřel.

"Má to, chudák, těţké," pomyslela si občas. "Nemůţe přijet na panství, které si pravoplatně najal, aby okolo toho hned nevzniklo plno dohadů. Aspoň ode mne má mít svatý pokoj."

Kdyţ sejí sestra svěřovala, s jakými pocity hledí vstříc jeho příjezdu, myslela to jistě upřímně, přesto však Elizabeth viděla, ţe není v její moci se s tím tak lehce vyrovnat. Byla neklidná, roztěkaná, coţ u ní bylo dost nezvyklé.

Situace, o níţ se její rodiče tak procítěně dohadovali před rokem, přišla znovu na přetřes.

"Jakmile se pan Bingley objeví, půjdete ho samozřejmě uvítat, milý choti," pravila paní Bennetová.

"To tedy nepůjdu. Vlonijste mě přinutila, abych ho navštívil, a slibovala jste, kdyţ za ním zajdu, ţe si vezme některou z našich děvčat. Ale nic z toho nebylo, a já tam nepoběţím znovu jak s keserem."

I jala se paní manţelka dokládat, ţe všichni ostatní pánové budou pokládat za svou samozřejmou povinnost projevit mu úctu u příleţitosti jeho příjezdu.

"Takové móresy se mi z duše protiví," pravil. "Zatouţí-li po naší společnosti, ať se namáhá sám. Ví, kde bydlíme. Můj čas je mi příliš drahý, abych běhal po sousedech, kdykoli si zamanou někam odjet nebo se vrátit."

"Jak myslíte, ale nevymluvíte mi, zeje to do nebe volající neslušnost ho nenavštívit. Já ho kaţdopádně pozvu na oběd a bašta. Stejně uţ musíme v brzké době pohostit paní Longo-vou a Gouldingovy. To by nás bylo dohromady třináct, a s ním bychom se právě tak vešli ke stolu."

Kdyţ se tedy tímto plánem utěšila, hned se dokázala lépe smířit s manţelovou neochotou, ačkoli jí připadalo strašné, ţe se všichni sousedé uvidí s panem Bingleym dříve neţ oni. Den jeho příjezdu se blíţil.

"Začínám litovat, ţe vůbec přijede," svěřila se Jane sestře. "Nevadilo by mi to, dokázala bych se s ním beze všeho setkat, ale nevím, jak vydrţím ty věčné řeči kolem toho. Maminka to myslí dobře, ale netuší - nikdo si to nemůţe představit - jak mě její slova mučí. Budu přešťastná, aţ jeho pobyt v Nether-fieldu skončí!"

"Ráda bych tě nějak utěšila," odpověděla Elizabeth, "ale není to v mé moci. To víš, nemohu ti kázat o trpělivosti, čímţ se obvykle trpící utěšují, protoţe jsi uţ stejně nadlidsky trpělivá."

Pan Bingley přijel. Paní Bennetová o tom byla za přispění sluţebnictva okamţitě zpravena, takţe se mohla rozčilovat a trápit nedočkavostí co nejdéle. Počítala, kolik dní musí nechat uplynout, neţ mu bude moci poslat pozvání - neviděla před sebou ţádnou moţnost, jak se s ním sejít dřív. Avšak třetího dne od jeho příjezdu do Hertfordshiru spatřila zrána z okna své šatny, ţe vjíţdí do dvora a míří ke stavení.

Okamţitě zburcovala dcery, aby se podílely na její radosti. Jane zůstala nepohnutě sedět za stolem, ale Elizabeth, aby

vyhověla matce, přistoupila k oknu - vykoukla ven - uviděla po jeho boku pana Darcyho a usedla opět vedle sestry. Jede s ním cizí pán, matinko," řekla Kitty. "Kdopak to asi je?"

"Snad nějaký známý, děvenko, copak já vím!"

"Jejdanáčku!" řekla Kitty, "ţe on je to ten chlapík, co tu s ním byl tenkrát - jakpak se jmenoval - ten nafoukaný dlouhán."

"Dobrotivé nebe! Pan Darcy! - Je to on, na mou duši. Nu, kterýkoli přítel pana Bingleyho je u nás vţdy vítán, ale jinak se přiznám bez mučení, ţe je mi tenhle člověk uţ na pohled protivný."

Jane se zahleděla na Elizabeth udiveně a starostlivě. Nevěděla toho mnoho o jejich setkání v Derbyshiru, a proto cítila se sestrou, které první setkání od onoho vysvětlujícího dopisu jistě nepřijde zalehko. Obě seděly jako na jehlách. Kaţdá proţívala rozpaky té druhé a ovšem i své vlastní, a ani nevnímaly, ţe matka zatím rozvádí dál, jak je jí protivný pan Darcy, a zeje rozhodnuta jednat s ním zdvořile jen proto, ţe je to přítel pana Bingleyho.

Elizabeth však proţívala mnohem různorodější muka, neţ si Jane mohla představit, neboť ještě nenalezla dost odvahy, aby ji seznámila s dopisem paní Gardinerové a aby se jí svěřila, jak se změnily její city k němu. Pro Jane to byl člověk, kterého sestra odmítla a podceňovala, ale nemohla vědět, zeje mu celá rodina zavázána za velké dobrodiní a ţe ji k němu poutají city ne-li tak něţné jakoJaniny k Bingleymu, pak jistě stejně mocné a pochopitelné. Ze přijel -

ţe přijel do Netherfieldu a do Longbournu, ţe ji z vlastní vůle znovu vyhledává, to ji překvapilo téměř stejně, jako kdyţ se v Derbyshiru poprvé přesvědčila o jeho změněném chovám.

Barva, která jí vymizela z tváří, se na půl minuty vrátila v sytějším odstínu a radostný úsměv jí rozzářil oči, kdyţ na ono časové údobí uvěřila, ţe jeho náklonnost a touha nepohasly.

Nemohla však v této víře vytrvat.

"Uvidím, jak si bude počínat," říkala si, "pak bude dost času dělat si nějaké naděje."

Soustředila se usilovně na práci, snaţila se uklidnit a neodvaţovala se ani oči pozvednout, dokud jí je starostlivé účastenství neobrátilo k sestřině tváři, kdyţ se sluha přiblíţil ke dveřím.

Jane byla trochu bledší neţ jindy, ale vypadala vyrovnanější, neţ Elizabeth očekávala. Kdyţ

se páni objevil^ zrůţověla, uvítala je však docela sebejistě a jejímu chování se nedalo nic vytknout, ani stopu výčitky nedala najevo, ani snahu se zalíbit.

Elizabeth promluvila, co nejméně jí dobrý mrav dovoloval, a chopila se znovu svého vyšívání se zaujetím, které v ní málokdy probouzelo. Jen jedinkrát se odváţila pohlédnout na Darcyho.

Vypadal váţně jako vţdy a jí připadal spíš takový, jako býval v Hertfordshiru, neţ jak ho znávala v Pemberley. Snad mu v přítomnosti její matky nebylo tak volně jako v přítomnosti strýce s tetou. Bylo to bolestné, ale nikoli nepravděpodobné.

I na Bingleyho se zadívala a v mţiku postřehla, ţe se tváří jak radostně, tak rozpačitě. Paní Bennetová ho přivítala tak líbezně, ţe se za ni obě dcery musely stydět, zvlášť kdyţ

srovnávaly, s jakým chladem a formální zdvořilostí pozdravila a oslovila jeho přítele.

Elizabeth především trápilo a mrzelo její nezdvořáctví, neboť věděla, zejí zachránil oblíbenou dceru před nevyhnutelnou zkázou a ţe by tedy měl právo na její vděčnost.

Darcy se Elizabeth zeptal, jak se daří manţelům Gardine-rovým - čímţ ji uvedl do značných rozpaků - a pak uţ sotva promluvil. Neseděl vedle ní a to snad bylo příčinou jeho za-mlklosti, ale v Derbyshiru to vypadalo jinak. Tam se bavil s jejími příbuznými, nemohl-li hovořit s ní.

Ale nyní ubíhaly dlouhé minuty, aniţ se ozval, a kdyţ tu a tam uţ nemohla potlačit zvědavost a pozvedla k němu oči, zjistila, ţe stejnou pozornost jako jí věnuje i Jane a zhusta hledí do prázdna nebo klopí oči k zemi. Měla dojem, zeje zamyšlenější a ţe uţ se tak nesnaţí zavděčit se jí, jako kdyţ se setkali posledně. Pocítila zklamání, a hněvala se proto na sebe.

"Co jiného se dalo čekat?" říkala si. "Ale proč sem jezdil?" Neměla chuť se bavit s nikým jiným neţ s ním, a aby na něho promluvila, k tomu jí chyběla odvaha. Pozeptala se ho na sestru a na víc se nevzmohla.

"Hodně vody uběhlo, co jste u nás nebyl, pane Bingleyi," řekla paní Bennetová.

Uznal to bez zdráhání. "Uţ jsem měla strach, ţe se sem vůbec nevrátíte. Dočista se povídalo, ţe na podzim Nether-field pustíte, ale doufám, ţe to není pravda. Leccos se tady v okolí změnilo, co jste tu byl naposled. Slečna Lucasová se vdala a odstěhovala. A naše nejmladší.

Snad jste se o tom doslechl nebo jste to četl v novinách. Vím, ţe se to objevilo v Timesech a Courieru, ale bohuţel nebylo to oznámení pořádně sepsané. Stálo tam jen ,Pan George Wickham s chotí Lydií, rozenou Bennetovou, oznamují svůj sňatek', a ani slovíčko o tom, kdo je její otec nebo kde bydlí, ničehoţ nic. Dával to tam bratr Gardiner a divím se, jak to mohl tak poplést, četl jste to?"

Bingley přitakal a pogratuloval jí. Elizabeth se neodvaţovala pozvednout oči. Nevěděla tudíţ, jak se na to tváří pan Darcy.

"Kaţdá matka je samozřejmě ráda, kdyţ se dcera dobře vdá," pokračovala paní Bennetová,

"ale přitom je to pro mne velká rána, pane Bingleyi, ţe ji ztrácím. Odstěhovali se do Newcastlu, to je prý aţ někde daleko na severu, a zůstanou tam pánbůhví jak dlouho. On tam slouţí u pluku; asi jste uţ slyšel, ţe odešel z domobrany a je ted v armádě. Má ještě, chválabohu, dobré přátele, ač ne tolik, kolik by si jich zaslouţil."

Elizabeth, jeţ věděla, ţe tohle platí Darcymu, umírala studem a sotva dokázala zůstat sedět.

Nic jiného by ji však nebylo dokázalo tak účinně přimět, aby se sama rozhovořila, a tak se honem zeptala Bingleyho, hodlá-li na venkově pobýt delší dobu. Počítá prý s několika týdny.

"Aţ postřílíte všechny svoje koroptve, pane Bingleyi," řekla matka Bennetová, "račte přijít sem a střílejte v revíru mého chotě, jak vám libo. Jistě vám s radostí vyjde vstříc a přenechá vám naše nejlepší hejna."

Taková přehnaná, vemlouvavá ochota jen zvyšovala Eli-zabethino utrpení. Kdyby jim opět zasvitla taková růţová naděje, jaké se oddávali před rokem, zase by všechno skončilo stejným zklamáním, o tom byla přesvědčena. V té chvíli měla

pocit, ţe ani dlouholetá blaţenost by nevyváţila trapné situace, jimţ ona a Jane musí čelit.

"Přeji si uţ jen jediné: abych se ani s ním, ani s jeho přítelem uţ nikdy nemusela sejít. Jakou radost by mi museli způsobit svou přítomností, aby vyváţila tahle muka! Kéţ uţ je v ţivotě nespatřím!"

V jejím utrpení, které nemohla vyváţit dlouholetá blaţenost, sejí však zakrátko podstatně ulevilo, kdyţ postřehla, jak sestřin bývalý ctitel opět podléhá její kráse. Kdyţ přišel, promluvil s ní sotva pár slov, ale kaţdou minutu jako by ho víc a víc přitahovala. Zjišťoval, zeje stejně líbezná jako vloni - a právě tak milá a upřímná, jen snad zamlklejší. Jane se však snaţila, aby na ni nepostřehl ţádnou změnu, a měla dojem, ţe se jí podařilo rozprávět stejně ţivě jako dřív.

Měla však mnoho o čem přemítat, a tak si někdy ani neuvědomila, ţe se odmlčela.

Kdyţ se pánové zvedli, aby se odporoučeli, neopomněla je paní Bennetová zdvořile pozvat, aby jim prokázali tu čest a v brzké budoucnosti u nich v Longbournu poobědvali.

"Dluţíte mi ještě návštěvu, pane Bingleyi," dodala. "Neţ jste loni v zimě odjíţděl, slíbil jste mi, ţe vás smím pozvat k rodinnému obědu, aţ se vrátíte. Vidíte, ţe jsem na to nezapomněla, ale stejně jste mě zklamal, ţe jste se uţ nevrátil a nedodrţel, co jste slíbil."

Na to se Bingley zatvářil trochu přihlouple a zamumlal něco v tom smyslu, jak ho mrzí, ţe mu v tom obchodní záleţitosti zabránily. Pak odešli.

Paní Bennetová měla velkou chuť je vyzvat, aby se zdrţeli na večeři hned ten den, ale rozmyslela si to: vařilo se u nich sice vţdycky dobře, ale pro muţe, jemuţ kladla tak důleţité nástrahy, a pro zmlsaného hrdopýška s desetitisícovým důchodem pokládala dva chody za nezbytné.

Jakmile za nimi zapadly dveře, vyběhla Elizabeth na čerstvý vzduch, aby se vzpamatovala -

čili aby zahnala chmury úvahami, které je bezpečně přivolají. Pan Darcy ji svým počínáním udivil i zklamal.

"Jestli sem přijel jenom mlčet a tvářit se váţně a lhostejně," říkala si v duchu, "proč sem vůbec jezdil?"

Nedokázala si to vyloţit tak, aby ji to potěšilo.

"K strýčkovi a tetičce v Londýně dokázal být stále stejně milý a pozorný, proč tedy ne ke mně? Bojí-li se mě, proč sem chodí? Nestojí-li uţ o mě, proč mlčí? Proč mě takhle trápí?

Pustím ho zkrátka z hlavy."

Své odhodlání na krátký čas nedobrovolně dodrţela, protoţe ji dohonila sestra, z jejíhoţ

radostného výrazu bylo lze soudit, ţe ji návštěva uspokojila víc neţ Elizabeth.

"První setkání mám za sebou, a ted jsem docela klidná," pravila. "Dokázala jsem to, a napříště uţ mě jeho příchod nemůţe uvést do rozpaků. Jsem ráda, ţe přijde v úterý na oběd; aspoň všichni uvidí, ţe se s ním běţně stýkám jako s obyčejným známým."

"Ano, přímo s nadobyčej obyčejným," odvětila Elizabeth s úsměvem. "Jane, Jane, dej si dobrý pozor!"

"Ale, Lízinko, přece si nemyslíš, ţe bych byla ještě tak pošetilá, aby mi hrozilo nějaké nebezpečí."

"I myslím: hrozí ti velikánské nebezpečí, ţe se do tebe znovu zamiluje aţ po uši."

S pány se aţ do úterka neviděli, a paní Bennetová zatím pilně spřádala blaţené vidiny, které Bingley za půl hodiny svou dobrou náladou a slušností znovu probudil k ţivotu.

V úterý se shromáţdila v Longbournu početná společnost a oba nejdůleţitější hosté dorazili jako praví sportovci v dobrém čase. Kdyţ se objevili v jídelně, čekala Elizabeth napjatě, zaujme-li Bingley to místo, které si při všech dřívějších společenských příleţitostech vţdy vyhradil, totiţ po boku její sestry. Její předvídavou matku to rovněţ napadlo, a proto ho zapomněla uvést ke stolu sama. Sotva překročil práh, jako by zaváhal, ale Jane náhodou vzhlédla, náhodou se usmála a to stačilo - usedl vedle ní.

Elizabeth se vítězoslavně zadívala na jeho přítele. Ušlechtile to přehlédl, coţ by si byla mohla vykládat tak, ţe dal Bingleymu své poţehnání, kdyby byla nepostřehla, ţe i on vzhlédl k panu Darcymu a poplašeně se na něho zašklíbil.

Při večeři se dvořil Jane sice trochu zdrţenlivěji neţ předtím, ale Elizabeth usoudila, ţe kdyby se jim do toho nikdo nemíchal, došli by oba brzy svého štěstí.

Neodvaţovala se vyvozovat z toho dalekosáhlé závěry, ale přece ji to potěšilo. Však to byl také jediný důvod k spokojenosti, protoţe jinak se jí nic nedařilo. Pan Darcy seděl aţ na druhém konci stolu po boku její matky. Věděla, ţe z toho mají oba pramalou radost a ţe se jeden druhému nezavděčí. Na tu dálku nemohla slyšet, co si povídají, ale viděla, jak zřídka něco prohodili, a vţdy jen nějakou chladnou zdvořilostní frázi, čím byla její matka k němu nemilostivější, tím víc tíţilo Elizabeth vědomí, co mu dluhují, a znovu a znovu si říkala, ţe by dala všechno na světě, kdyby mu směla říci, ţe. jeho laskavý skutek nezůstal v rodině bez povšimnutí a bez odezvy.

Stále doufala, ţe se během večera naskytne příleţitost, která je svede dohromady, ţe doba návštěvy nemůţe uplynout, aniţ budou mít moţnost promluvit víc neţ těch pár slovná uvítanou při jeho příchodu. Byla nesvá a náladová a doba, neţ se páni objevili opět v salónu, se jí zdála tak únavná a nudná, ţe sotva dokázala zachovat zdání zdvořilosti. Vzhlíţela k jejich návratu jako k rozhodujícímu bodu, na němţ závisí, zda se večer pro ni vydaří, anebo ne.

"Jestli mě ani pak nevyhledá, vzdám se navţdy vší naděje,'' říkala si.

Páni se dostavili a na okamţik to vypadalo, ţe se její touţebné přání vyplní, avšak běda!

Dámy se semkly kolem stolu, kde Jane odebírala šálky s čajem a Elizabeth nalévala kávu, v tak sevřeném útvaru, ţe tam nezbylo kousíček místa, kam by se dala vsunout ţidle. A kdyţ se páni blíţili, vmáčkla se k ní ještě jedna dívka a tišeji pošeptala:

"Aţ muţi přijdou a budou chtít rozptýlit naše šiky, nedejme se! Nechceme je tady, viď?"

Darcy odešel na druhý konec místnosti. Sledovala ho pohledem, záviděla kaţdému, s kým promluvil, sotva se dokázala přimět, aby dolévala hostům kávu, a zuřila na sebe, zeje tak hloupá.

"Muţ, který dostal jednou košem! Jak jsem si já blázen mohla namlouvat, ţe mě nepřestane milovat? Coţpak by se vůbec mohlo stát, ţe by v takovém případě některý muţský nepřekonal svou slabost a stejnou ţenu poţádal o ruku podruhé? Ţádná uráţka jimi nemůţe tak otřást!"

Trochu ji však povzbudilo, ţe jí sám přišel vrátit šálek od kávy; vyuţila té příleţitosti a zeptala se ho: "Zdalipak pobývá vaše sestřička dosud na Pemberley?" "Ano, zůstane tam aţ

do vánoc." "A docela sama? Všichni přátelé uţ ji opustili?" "Je s ní paní Annesleyová. Ostatní odjeli uţ před třemi nedělemi do Scarboroughu."

Nedokázala si vzpomenout na nic, co by mu ještě řekla; snad by se bylo jemu dařilo lépe, kdyby se byl chtěl rozpovídat. On však stál u ní a hezkou chvíli mlčel, aţ konečně jedna ze slečen opět Elizabeth něco pošeptala, a tu se vrátil.

Kdyţ se po čajování začaly roznášet karetní stolky a dámy se zvedly, Elizabeth opět zadoufala, ţe se k ní brzy přidruţí, ale všechny její naděje zmařila matka Bennetová, která se ho zmocnila, protoţe potřebovala hráče do whistu, a neţ se nadál, usadila ho ke kartám. Byli tedy na zbytek večera uvězněni u rozličných stolků a jí zbyla uţ jen ta útěcha, ţe jeho oči stále bloudí napříč pokojem za ní, a proto hraje stejně mizerně jako ona sama.

Paní Bennetová hodlala zdrţet ještě oba pány z Nether-fieldu na večeři, ale naneštěstí jim předjel kočár dřív neţ ostatním hostům, takţe k tomu neměla příleţitost.

"Nu, děvčata," pravila, jakmile za posledním hostem zapadly dveře, "copak tomu říkáte? Já tvrdím, ţe se dnešek po všech stránkách vydařil. Vystrojit takovou hostinu hned tak někdo nedokáţe! Zvěřina byla přece jako dort - všichni mi říkali, ţe tak masitá kýta se nevidí kaţdý den. Polévka byla

padesátkrát chutnější neţ ta, co jsme měli minulý týden u Lucasových; i pan Darcy uznal, ţe se koroptvičky jen rozplývají na jazyku, a ten má jistě nejméně dva nebo tři francouzské kuchaře. A tobě jak to dneska slušelo, Janinko, rná děvečko zlatá! I paní Longová to přiznala, kdyţ jsem ji na to upozornila. A víš, co ještě povídala?,Uvidíte, paní Bennetová, ţe ta ještě toho Bingleyho uţene!' To povídala. Však tvrdím odjakţiva, ţe paní Longová je moc hodná ţenská - a její neteře jsou slušná děvčata a ţádné krásky: mně se ohromně zamlouvají."

Krátce a dobře, paní Bennetová překypovala dobrou náladou. Viděla, jak se má Bingley k Jane, a to ji stačilo utvrdit v dobré víře, zejí přece jen neunikne; kdyţ šlo o blaho rodiny a události se vyvíjely kjejí spokojenosti, dokázala se oddávat tak fantastickým představám, ţe ji velmi zklamalo, kdyţ se hned nazítří nedostavil a nepoţádal o ruku.

"Byl to příjemný večer," řekla Jane Elizabeth. "Sešli se lidé, kteří se shodli a dobře pobavili.

Doufám, ţe se budem všichni scházet častěji." Elizabeth se usmála.

"Nebuď taková, Lízinko. Nesmíš mě podezírat. Netrap mě! Ujišťuji tě, ţe jsem si z toho ze všeho vzala ponaučení a ţe si s ním teď ráda povídám, protoţe je to takový milý a rozumný mládenec, a na nic jiného přitom nemyslím. Přesvědčil mě svým chováním, ţe neměl vůbec v

úmyslu vzbudit ve mně nějaké hlubší city. Má prostě tu přednost, ţe umí lépe promluvit a dokáţe vystupovat mnohem sympatičtěji neţ ostatní muţi."

"Jsi krutá," odvětila jí sestra. "Nechceš mi dovolit, abych se usmála, a kaţdým slovem mě k tomu podněcuješ."

"Někdy je to tak těţké, aby ti lidé uvěřili!"

"Ajindy tak vyloučené!"

"Proč mi chceš namluvit, ţe cítím víc, neţ doznávám?"

"Na tuhle otázku ti asi nedokáţu odpovědět. Kaţdý ochotně rozdává rady, i kdyţ jeho ponaučení nestojí za fajfku tabáku. Odpusť mi to, a trváš-li na svém tvrzení, nemohu ti uţ dál dělat důvěrnici."

Za několik dní po této společenské události se pan Bingley znovu objevil, a sám. Přítel prý odjel zrána do Londýna, ale vrátí se opět asi za deset dní. Seděl u nich přibliţně hodinu a překypoval dobrou náladou. Paní Bennetová ho zvala, aby se zdrţel na oběd, avšak on se dlouze omlouval, ţe uţ slíbil někam přijít.

"Snad budeme mít víc štěstí, aţ se tu příště zastavíte," pravila.

Bude mu potěšením, kdykoli atd. atd., a jestliţe dovolí,

vyuţije její laskavosti velmi brzy.

"Hodilo by se vám to zítra?"

"Ano, zítra mi v tom nic nebrání," přijal ochotně pozvání.

Dostavil se, a tak včas, ţe ani jedna z Bennetových dam nebyla ještě oblečena. Paní Bennetová přiběhla k dcerám do pokoje v ţupanu a s rozčesanými vlasy: "Pospěš si, Jane, má děvenko zlatá, a utíkej dolů. Uţ je tady - pan Bingley je tady. Opravdu uţ přišel. Spěchej, spěchej. Pojď sem, Sarah, a pomoz slečně Jane s oblékáním. Slečnu Lízinku dočešeš aţ

potom."

"Přijdeme dolů, jakmile se upravíme," pravila Jane, "ale řekla bych, ţe nejdřív by mohla být hotova Kitty, protoţe se uţ strojí přes půl hodiny."

"Kitty ať jde k šípku! Co ta s tím má co společného? Dělej, dělej ! Kdepak máš šerpu, děvenko?"

Ale kdyţ matka odešla, Jane ho za nic na světě nechtěla jít přivítat, dokud ji nedoprovodí některá sestra.

Matčino úsilí nechat je o samotě nepolevovalo aţ do večera. Po čaji se pan Bennet podle svého zvyku odebral do knihovny a Mary odešla nahoru cvičit. Kdyţ dvě z pěti překáţek takto padly, seděla paní Bennetová a mrkala na Elizabeth a Catherine, avšak dlouho

bezvýsledně. Elizabeth dělala, ţe nic nevidí, aţ si toho konečně všimla Kitty a nevinně se zeptala: "Co je, matinko? Proč na mě pořád mrkáte? Přejete si něco?"

"Ne, děvečko, nic. Nemrkala jsem na tebe."

Pět minut seděla klidně, ale pak to uţ nemohla vydrţet, aby promarnila tak krásnou příleţitost, zničehonic vstala a vyzvala Kitty: "Pojď sem, děvenko, musím ti něco říct," a vyvedla ji z místnosti. Jane okamţitě dala Elizabeth pohledem najevo, jak je jí taková očividná chytristika nevýslovně trapná, a zapřísahala ji, aby aspoň ona vytrvala. Za pár minut pootevřela paní Bennetová dveře a zavolala: "Lízinko, děvenko, musím ti něco říct."

Elizabeth nezbývalo neţ uposlechnout. "Měly bychom je také nechat chvilku o samotě, nemyslíš," řekla matka, jakmile vyšla do haly. "Sedneme si s Kitty u mne v šatně."

Elizabeth se nepokoušela matce něco vymlouvat, zůstala v hale, dokud se Kitty neodebrala nahoru, a pak se vrátila do salónu.

Úklady paní Bennetové vyzněly toho dne naprázdno. Bingley byl okouzlující, aţ na to, ţe se nedal přimět k roli oficiálního nápadníka její dcery. Svou nenuceností a dobrou náladou příjemně pozvedl večerní atmosféru a snášel matčinu nevhodnou podbízivost a poslouchal její pošetilé řeči tak trpělivě, ţe mu za to dcera byla upřímně vděčná.

Bez velkého přemlouvání se zdrţel na večeři a před odchodem si smluvil - hlavně s paní Bennetovou - ţe si nazítří po ránu přijde zastřílet s jejím manţelem.

Od té chvíle uţ Jane nemluvila o obyčejném známém. Nezmínila se o něm sestře ani slovem, avšak Elizabeth uléhala s blaţeným pocitem, ţe jejich vztah rychle dospěje ke konečnému vyřešení, ledaţe by se pan Darcy vrátil ve stanovené době. Zároveň však měla silné podezření, ţe se to všechno děje s vědomím onoho pána.

Pan Bingley se dochvilně objevil, strávil s panem Bennetem celé dopoledne, jak bylo domluveno, a proţil je mnohem příjemněji, neţ by byl očekával. Bingley nebyl ani nabubřelý, ani hloupý, takţe nezavdával otci příčinu k posměškům či k opovrţlivému mlčení, a ten byl na oplátku mnohem sdílnější a méně podivínský neţ obvykle. Přivedl hosta samosebou na oběd a odpoledne rozehrála opět paní Bennetová svůj důvtip, aby od něho a od své dcery všechny odehnala. Elizabeth

si potřebovala napsat dopis, a tak se hned po čaji odebrala do ranního salónku: jelikoţ se všichni ostatní chystali zasednout ke kartám, nepředpokládala, ţe jí bude třeba, aby mařila matčiny úklady.

Kdyţ list dopsala a vrátila se do salónu, zjistila však k svému nemalému úţasu, ţe ji matka patrně přece jen trumfla. Otevřela dveře a spatřila, ţe její sestra a Bingley stojí spolu u krbu zcela zabráni v důleţitý rozhovor, a i kdyby jí tento samotný fakt nebýval podezřelý, pak jí všechno muselo být jasné z toho, jak se oba zatvářili, jak se otočili a spěšně od sebe odstoupili. Přivedla je do trapné situace, ale svou pokládala za ještě horší. Nikdo z nich nepromluvil ani slovíčko a Elizabeth se uţ chtěla obrátit a odejít, kdyţ tu Bingley, který se předtím stejně jako Jane rychle posadil, zase vyskočil, pošeptal dívce několik slov a vyběhl z místnosti.

Jane by byla nepřenesla přes srdce tajit před Elizabeth něco, co jí mohlo způsobit radost, a tak ji hned objala a s hlubokým pohnutím doznala, ţe je nejblaţenější stvoření na zeměkouli.

"Jsem tak nesmírně šťastná!" dodala, "aţ příliš šťastná. Nezaslouţeně. Proč právě já, a ne ti druzí!"

Elizabeth jí blahopřála s tak upřímnou a vřelou radostí, ţe ji ani nemohla vyjádřit slovy.

Kaţdá laskavá věta vzdouvala v Janině srdci nové vlny štěstí. Nedopřála si však v této chvíli, aby zůstala se sestrou a vypověděla jí aspoň polovinu toho, co musela nezbytně zvědět.

"Půjdu bez prodlení za matinkou," zvolala. "Projevovala o mne tolik láskyplné péče, zeji nemohu nechávat v nejistotě, a nechci, aby se to dozvěděla od někoho jiného neţ ode mne. On uţ šel k tatíčkovi. Ach, Lízinko, mít to vědomí, ţe moje zpráva tak potěší celou mou milovanou rodinu! To je větší štěstí, neţ mohu unést!"

Pospíchala za matkou, která předtím úmyslně přerušila karetní partii a seděla nahoře s Kitty.

Elizabeth osaměla a s úsměvem si říkala, jak rychle a lehce se vyřešila záleţitost, která je dlouhé měsíce tolik trápila a tíţila.

"A tím končí úzkostlivé opatrnictví jeho přítele!" říkala si.

"A falešné uskoky jeho sester! Končí šťastně, rozumně a moudře!"

Po krátké chvíli vešel opět Bingley, jehoţ rozhovor s otcem byl stručný a k věci.

"Kde je vaše sestřička?" chtěl vědět hned, jakmile otevřel dveře.

"Odběhla za maminkou nahoru. Myslím, ţe tu bude kaţdou chvíli."

Zavřel za sebou, přistoupil k ní a hlásil se o blahopřání a o právo na sesterskou přízeň.

Elizabeth upřímně a s radostí doznala, jak ji těší vyhlídka na jejich budoucí svazek. Stiskli si vřele ruce, a neţ se Jane objevila, musela vyslechnout dlouhé litanie o tom, jak je blaţený a jaká je její sestra úţasná; a třebaţe ji posuzoval zamilovanýma očima, věřila Elizabeth pevně, ţe mají všechny reálné předpoklady pro to, aby jejich štěstí bylo trvalé, protoţe spočívalo na vzácném vzájemném porozumění a ještě vzácnějších Janiných povahových vlastnostech, a protoţe se oba citově i názorově výborně shodovali.

Toho večera vládla v celé rodině šťastná pohoda. Blaţenství, které Jane zaplavovalo duši, jí rozzářilo tvář něhou, takţe se zdála krásnější neţ kdy jindy. Kitty se hihňala a uculovala a doufala, ţe brzy přijde řada na ni. Paní Bennetová měla stále dojem, ţe ještě dost procítěně nevyjádřila svůj souhlas a poţehnání, ačkoli Bingleymu uţ půl hodiny nic jiného nevykládala, a kdyţ se k nim pan Bennet před večeří přidruţil, bylo mu na hlase i na chování znát, ţe má velkou radost.

Nezmínil se o tom ale ani slůvkem, dokud se host nerozloučil ; jakmile však odešel, obrátil se k dceři a pravil:

"Gratuluji ti, Jane. Myslím, ţe s ním budeš mít hezký ţivot."

Jane se mu vrhla kolem krku, políbila ho a děkovala mu za jeho dobrotu.

"Jsi hodné děvče," odvětil, "a mě upřímně těší, ţe se tak dobře vdáš. Nepochybuji o tom, ţe ti s ním bude dobře. Jste si povahově dost blízcí. Máte v sobě oba tolik poddajnosti, ţe jaktěţivo nedospějete k ţádnému rozhodnutí, tolik dobro-myslnosti, ţe vás kaţdý sluha ošidí, a tolik velkorysosti, ţe budete vţdycky hospodařit nad poměry."

"To snad ne, tatíčku. Nedovedu si představit, ţe bych se já naučila zacházet nešetrně a lehkomyslně s penězi."

"Hospodařit nad poměry! Co to povídáte, drahý choti?" zvolala paní Bennetová. "Vţdyť musí mít čtyři nebo pět tisíc ročně, a kdoví jestli ne víc." Pak se obrátila na dceru. "Ach, Jane, má děvenko zlatá, jediná, já ti mám takovou radost, ţe určitě celou noc ani oka nezamhouřím.

Byla jsem přesvědčena, ţe to tak dopadne. Vţdycky jsem říkala, ţe k tomu nakonec dojde.

Věděla jsem, ţe nejsi krásná jen tak pro nic za nic. Vzpomínám si, ţe jsem si v duchu říkala, hned jak jsem ho poprvé spatřila, kdyţ se loni nastěhoval do Hertford-shiru, ţe vy dva jste pro sebe jako stvořeni. Takový fešák se hned tak nevidí!"

Na Wickhama s Lydií docela zapomněla. Jane jí teď byla ze všech dětí zdaleka nejmilejší. O

ţádné jiné v této chvíli nedbala. Mladší sestry se u Jane brzy začaly hlásit o privileje, které by jim v budoucnu mohla zajistit. Mary si zamlouvala právo pouţívat netherfieldskou knihovnu a Kitty ţadonila, aby se tam kaţdou zimu konalo několik plesů.

Od tohoto dne byl samozřejmě Bingley v Longbournu denním hostem - často se objevil uţ

před snídaní a vţdy se zdrţel ještě po večeři - ledaţe ho nějaký hlupák ze sousedství, kterému ani nemohl přijít na jméno, pozval na oběd a on nepokládal za moţné odříci.

Jane teď vůbec neměla čas si se sestrou pohovořit; neboť dokud tu byl on, neměla oči pro nikoho jiného; avšak Elizabeth zjistila, ţe můţe být oběma velmi uţitečná ve chvilkách odluky, jimţ se přece jen někdy nelze vyhnout. Musela-li Jane někam odběhnout, pověsil se vţdy na paty Elizabeth, aby si o Jane mohl popovídat, co srdce ráčí, a jakmile Bingley odešel, vyhledala Jane pravidelně stejný pramen útěchy.

"Tolik mě potěšil," řeklajednou večer, "kdyţ mi vyprávěl, jak letos na jaře neměl ani tušení, ţe jsem v Londýně. Nepovaţovala jsem to za moţné."

"Já si to myslela," odvětila Elizabeth. "Jak ti to ale vysvětlil?"

"Způsobily to všechno jeho sestry. Rozhodně nepřály jeho známosti se mnou, čemuţ se nelze divit, neboť se mohl oţenit

po mnoha stránkách výhodněji. Ale aţ poznají, jak pevně věřím, ţe jejich bratr je se mnou spokojený, pak se s tím časem smíří a opět se sblíţíme, třebaţe uţ nikdy nemůţeme být takovými přítelkyněmi jako kdysi."

"Tohle je nejnemilosrdnější prohlášení, které jsi kdy v mé přítomnosti pronesla," odpověděla Elizabeth. "Jen tak dál! Mrzelo by mě, kdybych viděla, ţe znovu sedáš na vějiěku slečně Bingleyové a jejím falešným medovým řečem!"

"Věřila bys tomu, Lízinko, ţe uţ mě doopravdy miloval, kdyţ loni v listopadu odjíţděl, a nevrátil se sem jen proto, ţe nevěřil, ţe bych ho já mohla mít ráda."

"V tom trošku pochybil, to je jisté, ale svědčí to zase o jeho příkladné skromnosti."

Načeţ Jane ovšem spustila dlouhé chvalozpěvy na jeho ostýchavost a podceňování vlastních předností.

Elizabeth vzala s potěšením na vědomí, ţe neprozradil, jakou roli tu sehrál jeho přítel; dobrosrdečná Jane se sice neuměla na nikoho hněvat, ale takováto okolnost by v ní přece jen vyvolala zaujatost proti němu, o tom byla přesvědčena.

"Já jsem přece nejšťastnější stvoření pod sluncem," vzdychala Jane. "Ach, Lízinko, proč to bylo právě mně z celé naší rodiny dopřáno, právě mně! Kéţ bys i ty poznala takové blaho !

Kéţ by vůbec byl druhý takový muţ pro tebe!"

"I kdybys mi předhodila čtyřicet takových muţů, nedokázala bych proţívat to, co ty. Já nemám tvou povahu a tvé dobré srdce a nedokáţu být tak šťastná. Ne, ne, jen se o mne nestarej, snad mi osud bude milostiv a pošle mi do cesty ještě jednou nějakého pana Collinse."

Nezůstalo přirozeně nadlouho tajemstvím, jak se mají věci v Longbournu. Paní Bennetová měla přece právo pošeptat novinku paní Philipsové, a ta se uţ bez dovolení podjala úkolu učinit totéţ u všech sousedek v Merytonu.

Veřejné mínění označilo rázem Bennetovy za nejšťastnější lidi na světě, ač ještě před několika týdny, kdyţ se Lydia spustila s dů-stojníkem, bylo nad slunce jasnější, ţe to u nich špatně skončí.

Uplynul asi týden od Janina zasnoubení s Bingleym; oba mladí lidé seděli jednou zrána s její matkou a sestrami v jídelně, kdyţ tu zaslechli pod okny hrčení kol a viděli, ţe u vchodu zastavuje čtyřspřeţí.

Na návštěvy bylo ještě příliš časně a kromě toho jim povoz nepřipadal povědomý ze sousedství. Táhli jej poštovní koně a nepoznávali ani kočár, ani livrej lokajů na kozlíku.

Jelikoţ však bylo zřejmé, ţe k nim někdo jede, vyzval okamţitě Bingley slečnu Bennetovou, aby se vyhnuli dotěrnému vetřelci a šli se raději projít do háječku. Jane mu vyhověla a zbylé tři dámy byly vydány napospas své zvědavosti, dokud se dveře neotevřely a návštěva nevstoupila. Byla to lady Catherine de Bourghová.

Všechny tři byly ovšem připraveny na nějaké překvapení, avšak v tomto případě předčila skutečnost veškerá očekávání - a paní Bennetová s Kitty, které ji neznaly, neuţasly zdaleka do té míry jako Elizabeth. Lady Catherine vplula do místnosti způsobem ještě majestátnějším neţ

obvykle, odpověděla na Elizabethin pozdrav nepatrným přikývnutím a beze slova se usadila.

Elizabeth zašeptala matce, kdo to přichází, kdyţ se Její Jasnost objevila na prahu, avšak dáma neprojevovala přání seznámit se s přítomnými.

Paní Bennetová se dosud nevzpamatovala z ohromení, avšak lichotilo jí, ţe má tak vznešenou návštěvu, a proto ji přivítala s vybranou zdvořilostí. Dáma chvíli seděla mlčky a pak prohodila velmi přezíravě k Elizabeth:

"Doufám, ţe jste zdráva, slečno Bennetová. Tato dáma je zřejmě vaše matka, ne?"

Elizabeth odvětila s nejvyšší moţnou stručností, ţe ano.

"A tohle je asi některá z vašich sester?"

"Ano, Vaše Jasnosti," ujala se slova paní Bennetová, přešťastná, ţe si popovídá s lady Catherine. "To je naše předposlední dcerka: nejmladší se nedávno vdávala a nejstarší se prochází někde s mládencem, jenţ asi brzo bude patřit do rodiny."

"Máte tu velice malý park," opáčila lady Catherine p0 krátké odmlce.

"S Rosingsem se jistě ani porovnat nedá, lady Catherine, avšak ujišťuji vás, ţe je mnohem rozlehlejší neţ park sira Williama Lucase."

"Tohle je nešikovně poloţený salón, jak tu můţete v létě odpoledne vydrţet, vţdyť okna vedou přímo na západ!"

Paní Bennetová ji ujistila, ţe tu po obědě nikdy nesedávají, a dodala:

"Dovolte, Vaše Jasnosti, abych se vás pozeptala, jak se daří panu Collinsovi a jeho choti?"

"Dobře, viděla jsem je předevčírem večer."

Elizabeth předpokládala, ţe jí nyní předá dopis od Char-lotty, neboť v tom viděla jediné moţné vysvětlení její návštěvy. Ţádný dopis se však neobjevil, a tak si lámala hlavu dál.

Paní Bennetová nabízela přezdvořile Její Jasnosti občerstvení, avšak lady Catherine s velkou rozhodností a pramalou zdvořilostí odmítla cokoli pojíst, vstala a obrátila se na Elizabeth:

"Zdá se, ţe máte tamhle za trávníkem docela slušné keře, slečno Bennetová. Ráda bych se tam podívala, kdybyste byla tak laskavá a doprovodila mě."

"Jenjdi, děvenko, a proveďjejí Jasnost po cestičkách. Snad by sejí zamlouvalo v poustevně."

Elizabeth poslechla, odběhla si do pokoje pro slunečník a vedla urozenou návštěvu dolů.

Cestou se pozdrţely v hale, neboť lady Catherine otevřela dveře do jídelny a do salónu, krátce je přehlédla, prozkoumala, prohlásila, ţe dělají docela slušný dojem, a kráčela dál.

Její kočár stál ještě před vchodem a Elizabeth si všimla, ţe v něm sedí její komorná. Mlčky se ubíraly vyštěrkovanou cestičkou směrem k hájku; Elizabeth si umínila, ţe se nebude namáhat udrţovat v proudu rozhovor s osobou, která se chová tak nadobyčej uráţlivě a nepříjemně.

"Jak jsem si kdy mohla myslet, ţe je jí synovec podobný?" říkala si, kdyţ na ni hleděla.

Jakmile se octly mezi stromy, ujala se lady Catherine slova následujícím způsobem:

"Nejste určitě na pochybách, proč jsem se za vámi rozjela, slečno Bennetová. Muselo vám to napovědět vaše srdce, vaše svědomí."

Elizabeth na ni hleděla v nelíčeném údivu.

"Mýlíte se, Vaše Jasnosti. Marně celou tu dobu uvaţuji, čemu máme děkovat za čest, kterou jste nám prokázala."

"Měla byste uţ vědět, slečno Bennetová," opáčila vznešená dáma rozzlobeně, "ţe se mnou si nikdo nezahrává. Chcete-li však být neupřímná, já taková nebudu. Byla jsem odjakţiva proslulá svou upřímností a otevřeností a při projednávání tak důleţité záleţitosti od ní samozřejmě neupustím. Před dvěma dny se mi donesla nanejvýš pobuřující zvěst. Bylo mi řečeno, ţe nejen vaše sestra udělá velmi výhodnou partii, ale ţe i vy, ţe slečna Elizabeth Bennetová pravděpodobně zakrátko nato stane před oltářem s mým synovcem - s mým vlastním synovcem - s panem Darcym. Vím sice, ţe je to nestydatá pomluva - neurazila bych ho natolik, abych začala uvaţovat, zda na tom něco není, ale přesto jsem se rozhodla sem okamţitě zajet a sdělit vám své stanovisko."

Elizabeth zrudla překvapením i pobouřením. "Pokládáte-li to za vyloučené," řekla, "pak se divím, ţe jste se obtěţovala tak daleko. Co tím Vaše Jasnost vlastně sleduje?"

"Trvám na tom, aby takové zvěsti byly veřejně popřeny."

"Tím, ţe jste přijela do Longbournu a navštívila mě a mou rodinu," odvětila Elizabeth chladně, "je spíše podnítíte, neţ vyvrátíte, pokud tedy vůbec kolují."

"Pokud kolují! Vy tedy předstíráte, ţe o tom nic nevíte? Coţpak to pilně nešíříte sami? Nevíte snad, co se o vás povídá?"

"Nikdy jsem nic takového neslyšela."

"A můţete rovněţ prohlásit, ţe se to nezakládá na pravdé?"

"Nemohu se pochlubit takovou dávkou upřímnosti jako Vaše Jasnost. Můţe se stát, ţe se mě zeptáte na něco, nač nebudu mít chuť odpovídat."

"To je neslýchané! Slečno Bennetová, trvám na tom, abyste mi vyhověla. Snad vám - můj synovec - nenabídl ruku?"

"Vaše Jasnost sama prohlásila, ţe je to vyloučeno."

"Mělo by to být, musí to být vyloučeno, pokud si zachová zdravý rozum. Ale vy jste ho mohla lákat a mámit, aţ v chvil-kovem poblouznění zapomněl, čím je povinován sobě a své rodině. Mohla jste ho svést."

"Je-li tomu tak, pak bych byla sama proti sobě, abych se k tomu doznala."

"Slečno Bennetová, víte, koho máte před sebou? Nejsem zvyklá na takový tón. Jsem pomalu jeho nejbliţší příbuzná na světě a mám právo znát všechny jeho záleţitosti."

"Ale nemáte právo znát moje, a takovýmhle způsobem mě rozhodně nepřimějete, abych se vám s něčím svěřovala."

"Aby mezi námi nedošlo k nedorozumění: sňatek, o nějţ máte tu drzost usilovat, se nikdy neuskuteční. Ne, nikdy. Pan Darcy je zasnouben s mou dcerou. A teď jsem zvědavá, co na to řeknete."

"Jen tolik: v tom případě přece nemáte důvod předpokládat, ţe nabídne ruku mně."

Lady Catherine na okamţik zaváhala a pak pravila:

"Jsou zasnoubeni trochu zvláštním způsobem. Byli si určeni od dětství. Já i jeho matka jsme si to upřímně přály, slibovaly jsme si to, kdyţ ještě leţeli v kolébkách, a nyní, kdy by tuţba obou sester měla být splněna jejich sňatkem, by to zmařila osoba tak málo urozená jako vy, tak bezvýznamná, která nemá k naší rodině ţádný vztah! Coţpak neberete v úvahu přání jeho blízkých - a samozřejmě předpokládané zasnoubení se slečnou de Bourghovou? Coţpak nemáte ani špetku smyslu pro to, co se sluší a patří? Neslyšela jste, jak jsem říkala, ţe mu byla od nejútlejšího dětství předurčena jeho sestřenka ?"

"Slyšela, a slyšela jsem to uţ dřív. Ale co je mi po tom? Nestojí-li mému sňatku s vaším synovcem v cestě ţádné jiné překáţky, pak mě od něho zajisté neodradí vědomí, ţe si jeho matka s tetou kdysi přály, aby si vzal slečnu de Bourghovou. Udělaly jste, co bylo ve vašich silách, kdyţ jste se mezi sebou domluvily, uskutečnění vašeho přání však závisí na někom jiném. Nemiluje-li pan Darcy svou sestřenku a nepokládá-li ji za svou nevěstu, proč by si nesměl vybrat jinou dívku? A budu-li to já, proč bych ho nesměla vyslyšet?"

"Protoţe by to bylo proti vší cti, slušnosti a rozumu i proti jeho zájmům. Ano, slečno Bennetová, i proti jeho vlastním

zájmům: snad si nemyslíte, ţe se ho rodina a přátelé nezřek-nou, jestliţe zlolajně zkříţíte jejich plány? Všichni jeho lidé vás budou odsuzovat, přehlíţet, nenávidět. Váš sňatek bude pokládán za pohanu rodu, nikdy nepřejde nikomu přes rty vaŠejméno."

"To jsou těţké tresty," odvětila Elizabeth, "avšak manţelství s panem Darcym přináší tolik mimořádných lákavých výhod, ţe by ţádná, celkem vzato, nemusela litovat."

"Zarputilé, svéhlavé děvče! Styďte se! To je dík za to, jak jsem vás na jaře přijala? Nejste mi ničím povinována? Posaďme se. Je vám snad jasné, slečno Bennetová, ţe jsem k vám přijela pevně odhodlána dosáhnout svého a nic mne od toho neodvrátí. Nejsem zvyklá podřizovat se cizím rozmarům. Nesnáším, aby se mi nevyhovělo."

"Vaše Jasnost se tedy octla v politováníhodné situaci, ale já se tím necítím nijak vázána."

"Co si to dovolujete, mne přerušovat! Vyslechněte mne mlčky. Má dcera a můj synovec jsou pro sebe jako stvořeni. Pocházejí po matce ze stejného vznešeného rodu a po otci z úctyhodných, počestných a starobylých, ač nešlechtických rodin. Oba mají značné jmění. Jsou si zaslíbeni, protoţe si to přeje kaţdý příslušník obou rodin, a co tomu brání? Opováţlivá ctiţádost děvčete bez příbuzenstva a bez přátel, bez peněz. To ţe mám strpět? Ne, ne, toho bohdá nebude! Kdybyste věděla, co je pro vás dobré, tak byste si nepřála opustit prostředí, v němţ jste vyrostla."

"Nedomnívám se, ţe bych to prostředí opustila, kdybych se provdala za vašeho synovce. On je gentleman stejně jako můj otec: v tom jsme si rovni."

"Ano, váš otec je gentleman, ale kdo byla vaše matka? Kdo jsou vaši strýcové a tety?

Nemyslete si, ţe o nich nic nevím."

"Ať o nich víte cokoli," řekla Elizabeth, "kdyţ to nevadí vašemu synovci, nevím, proč by to mělo vadit vám."

"Řekněte mi krátce a jasně: jste zasnoubeni?"

Elizabeth by byla neodpovídala na tuto otázku jen kvůli lady Catherine, avšak kdyţ si to rozváţila, povaţovala za svou povinnost doznat: "Ne, nejsme."

Tím lady Catherine zřejmě potěšila.

"A slíbíte mi, ţe k takovému zasnoubení nikdy nedojde?"

"Nic takového vám neslíbím."

"Divím se vám, slečno Bennetová, a odsuzuji vás. Počítala jsem, ţe se setkám s rozumnějším děvčetem. Ale nenamlou-vejte si, ţe já někdy ustoupím. Neodjedu, dokud mi neslíbíte, oč jsem vás ţádala."

"Buďte ujištěna, ţe vám to neslíbím nikdy. Nenechám se zastrašit a dohnat k něčemu tak naprosto neodůvodněnému. Přejete si, aby si pan Darcy vzal vaši dceru, ale i kdybych vám dala poţadovaný slib, přispěla bych tím nějak k uskutečnění jejich sňatku? Má-li mě rád a já ho odmítnu, myslíte, ţe si pak spíš zamiluje svou sestřenku? Dovolte, abych vám sdělila, lady Catherine, ţe všechny argumenty, jimiţ jste podpořila svou neobvyklou ţádost, byly právě tak nepatřičné jako ta ţádost neuváţená. Odhadla jste naprosto nesprávně mou povahu, kdyţ

předpokládáte, ţe na mě platí takovéto prostředky. Jak dalece se zavděčíte svému synovci tím, ţe se mícháte do jeho záleţitostí, to nemohu posoudit, ale míchat se do mých nemáte právo.

Prosila bych vás tedy, abych v té věci uţ nebyla vystavena dalšímu obtěţování."

"Jen ne tak hr, slečinko. Ještě zdaleka jsem neskončila. Ke všem výhradám proti vám, které jsem uţ uvedla, musím připojit ještě jednu. Nejsou mi neznámy podrobnosti o tom, ţe vaše sestra nestydatě utekla s důstojníkem. Vím všechno, i to, ţe šiji ten mladík vzal po dlouhém dohadování, aţ kdyţ si ho váš otec se strýcem koupili. A takovou má mít můj synovec v rodině? A její manţel, jehoţ otec býval u Darcyových správcem, by mu měl být švagrem?

Dobrý boţe na nebesích - jak si to představujete? Coţ je moţno tak pokálet stíny Pemberley?"

"Ted uţ nemůţete mít na srdci nic," odvětila Elizabeth vzdorně. "Urazila jste mne vším myslitelným způsobem. Musím vás poţádat, abychom se vrátily."

Povstala, neţ domluvila. I lady Catherine se zvedla a vykročily zpět. Její Jasnost byla na nejvyšší míru pobouřena.

"Nezáleţí vám na dobrém jménu a postavení mého synovce? Zlé, sobecké stvoření! Coţpak si nejste vědoma toho, ţe ho svazek s vámi znemoţní před celým světem?"

"Nemám uţ, co bych k tomu dodala, lady Catherine. Moje stanovisko znáte."

"Jste tedy odhodlána jít přes mrtvoly?"

"Nic takového jsem neřekla. Jsem pouze odhodlána zachovat se tak, jak mi to podle mého mínění nejlépe vyhovuje, a neskládat účty vám ani jiné osobě mně tak dokonale cizí."

"Dobrá. Odmítáte mi tedy vyhovět. Odmítáte ohlíţet se na závazky, čest a vděčnost. Jste pevně odhodlána zničit ho před jeho přáteli a vystavit ho na posměch celému světu."

"Proti jakým závazkům, cti nebo vděčnosti jsem se v tomto ařípadě provinila?" zeptala se Elizabeth. "Můj sňatek s pa-lem Darcym by neporušil zásady spojované s těmito pojmy.

pokud jde o to, ţe bych rozhněvala jeho příbuzné nebo ho znemoţnila před světem - kdyby jeho rodina náš sňatek skutečně tak přijala, netrápila bych se proto ani na okamţik - l svět je tak moudrý, ţe má důleţitější starosti neţ podporovat lalicherné roznášky."

"Takhle se na to tedy díváte! To je tedy vaše konečné roz-íodnutí! Nu dobrá. Uţ je mi jasné, co bude potřeba. Jen si íepředstavujte, slečno Bennetová, ţe vaše ctiţádost někdy iojde ukojení. Přijela jsem vás vyzkoušet. Doufala jsem, ţe budete rozumná, ale já prosadím svou, na to se můţete spolehnout."

Takto a podobně promlouvala lady Catherine, dokud nedošly k dvířkům kočáru; pak se rychle ještě obrátila a dodala:

"Neloučím se s vámi, slečno Bennetová, nevyřizujte ţádné poručení paní matce.

Nezasluhujete tolik zdvořilosti. Rozhněvala jste mě na nejvyšší míru."

Elizabeth neodpověděla, nepozvala vznešenou dámu dál, ale sama odcházela beze slova domů. Zaslechla, jak se kočár rozjíţdí, aţ kdyţ stoupala po schodišti. Její matka jí vyšla vstříc z šatny a netrpělivě se vyptávala, proč se lady Catherine ještě nevrátila a neodpočinula si.

"Neměla chuť jít dál," odpověděla dcera, "nechtěla se uţ zdrţovat."

"To je feš dáma! A jak to bylo od ní milé, ţe se tu stavěla! Vţdyť nám vlastně přišla jen říct, ţe se Collinsovým daří

dobře. Asi někam cestuje, a kdyţ projíţděla Merytonem, napadlo ji, ţe by za tebou mohla zajet. Nic zvláštního ti přece nechtěla, vid, Lízinko?"

Tu musela Elizabeth trošku zalhat, neboť sdělit matce obsah rozhovoru bylo vyloučeno.

Elizabeth se jen pomalu vzpamatovávala z deprese, do níţ ji tato podivná návštěva uvrhla; zprvu nedokázala dlouhé hodiny myslet na nic jiného. Lady Catherine zřejmě podstoupila namáhavou cestu z Rosingsu jen a jen za tím účelem, aby zrušila její domnělé zasnoubení s panem Darcym. Byl to logický počin, to musela přiznat, ale nedovedla si představit, odkud sejí to doneslo, aţ si uvědomila, ţe on je důvěrný přítel Bingleyho a ona Janina sestra, a kdyţ

má jedna dvojice před svatbou, hledají se hned další následovníci, a to patrně stačilo. Sama si přece v duchu říkala, ţe se po sestřině svatbě budou vídat častěji. A sousedé z Lucasova (neboť usoudila, ţe díky jejich stykům s Collinsovými se o tom mohla dozvědět lady

Catherine) jen pokládali zajisté a bezprostřední to, o čem ona uvaţovala jako o moţnosti někdy v budoucnu.

Jak tak znovu přemítala o slovech lady Catherine, nemohla se zbavit obav, jaké následky to můţe mít, vytrvá-li ve svém taţení. Elizabeth napadlo, zda se snad neobrátí na synovce, kdyţ

tak zdůraz-ňovala své odhodlání zabránit jejich sňatku, a jak to na něho zapůsobí, aţ mu předestře všechny tragické následky jeho zaslepenosti, to se neodvaţovala posoudit.

Nevěděla, nakolik má tetu rád a zda mu záleţí na jejím úsudku, ale dalo se přirozeně předpokládat, ţe si váţí Její Jasnosti mnohem víc, neţ byla s to ona, a aţ mu teta vylíčí všechno utrpení, jeţ ho čeká po boku takové osoby, a ţe se přiţení do rodiny hluboko pod svou úroveň, zasáhne ho patrně na nejcitlivějším místě. On přece přikládá zachování důstojnosti velkou váhu a argumenty, které se Elizabeth zdály směšné a za vlasy přitaţené, jemu mohou připadat v jádře rozumné a řádně uváţené.

Není-li dosud rozhodnut, jak se někdy domnívala, pak rady a zapřísahání tak blízké příbuzné mohou odstranit nejistotu a utvrdit ho v přesvědčení, ţe jeho blaţenost spočívá v neposkvrněné cti. V tom případě se sem uţ nevrátí. Lady Catherine ho můţe navštívit na zpáteční cestě v Londýně a on nedodrţí svůj slib Bingleymu, ţe za ním ještě přijede do Nether-fieldu.

"Dostane-li tedy jeho přítel během několika dní omluvný dopis," uvaţovala nakonec, "budu vědět, jak si to vyloţit. Pak bude odzvoněno očekávání i nadějím, ţe v lásce vytrvá.

Nedokáţe-li neţ mě litovat, kdyţ by mohl získat mou lásku a ruku, přestanu já brzy všeho litovat vůbec."

Celá rodina se nelíčené podivila, kdyţ se dozvěděli, kdo je to přijel navštívit, ale naštěstí přijali výklad, jenţ uspokojil zvědavost paní Bennetové, a nikdo Elizabeth kvůli tomu příliš neškádlil.

Nazítří dopoledne jí vyšel z knihovny vstříc otec s dopisem v ruce, právě kdyţ scházela ze schodů.

"Zrovna se jdu podívat, kde vězíš, Lízinko," řekl. "Pojd ke mně." Následovala ho, stále zvědavější, co jí chce říci, neboť předpokládala, ţe to nějak souvisí s dopisem, který třímal v ruce. Náhle ji napadlo, ţe mu mohla napsat lady Catherine, a s obavami hleděla vstříc nevyhnutelnému vysvětlování.

Došla za otcem aţ ke krbu a oba se posadili. Pak jí sdělil:

"Dnes ráno přišlo psaní, jeţ mne značně překvapilo. Jelikoţ se to týká hlavně tebe, měla bys znát jeho obsah. Nevěděl jsem, ţe budu vdávat dvě dcery. Dovol, abych ti pogratu-loval k tak skvělé partii."

Elizabeth zrudla aţ za uši, neboť ji v tom okamţiku napadlo, ţe otci asi napsal synovec, nikoli teta, a nevěděla, má-li se radovat, ţe se vůbec vyjádřil, anebo urazit, ţe nenapsal spíše jí; avšak otec uţ pokračoval:

"Tváříš se provinile. Děvčata se pravidelně v takovýchhle věcech nadobyčej bystře vyznají, ale vsadil bych se, ţe tentokrát ani tvůj důvtip nepostačí a ţe jméno svého ctitele neuhádneš.

Píše mi totiţ pan Collins."

"Pan Collins? Co ten s tím má co společného?"

"Samozřejmě ţe opět jednou trefil hřebík přímo na hlavičku. V úvodu mi nejprve blahopřeje k nadcházejícímu sňatku mé nejstarší dcery, o němţ se dověděl od nějaké upovídané dobré duše od Lucasových. Ale nechci tě dlouho napínat a tak ti nebudu číst, co k této věci říká. Tebe se týká aţ následující : Kdyţ jsem tedy vyjádřil upřímné přání všeho nejlepšího jménem své choti i jménem svým u příleţitosti této radostné skutečnosti, dovolte, abych se krátce zmínil ještě o jedné věci, o níţ jsme informováni ze stejného pramene. Předpokládá se, ţe Vaše dcera Elizabeth si neponechá dlouho své dívčí jméno, aţ se ho její sestra vzdá, a ţe průvodce ţivotem, jehoţ si vyvolila, jest jednou z nejvýše postavených osobností, k níţ je moţno vzhlíţet v této zemi.

Nu tak, jestlipak uhádneš, Lízinko, koho tím pan Collins myslí ? Tomuto mladému pánovi se dostalo všeho, čeho si jen lidské srdce můţe zdát - má značný majetek, vznešené příbuzenstvo i vlivné styky. Přes všechna tato lákavá pokušení mi dovolte, abych varoval sestřenku Elizabeth i Vás před zlými následky, jaké by vzápětí vyvolal neuváţený souhlas s nabídkou onoho pána, jíţ ovšem budete chtít okamţitě vyuţít.

Víš tedy, Lízinko, o koho jde? Ale ted to vyjde najevo: Píši Vám tato varovná slova, neboť máme důvody se domnívat, ţe jeho tetinka, lady Catherine de Bourghová, tento sňatek neschvaluje.

Tak vidíš, tím ţenichem je pan Darcy! Nu, mám dojem, Lízinko, ţe se mi podařilo tě skutečně překvapit. Pan Collins ani Lucasovi si z celého okruhu tvých známých nemohli vybrat člověka, jehoţ jméno by je spíš usvědčilo ze lţi! Pan Darcy, jenţ se na ţádnou ţenu ani nepodívá, aby proti ní neměl plno výhrad, ajenţ si tebe sotva všiml, co se znáte? Je to rozkošné."

Elizabeth se snaţila přizpůsobit otcově ţertovné náladě, ale vzmohla se jen na jediný nucený úsměv. Ještě nikdy jí jeho vtipkování nepřišlo tak zatěţko jako ted.

"Tobě to nepřipadá směšné?"

"Ach ano, ale čtěte prosím dál."

Kdyţ jsem se včera večer zmínil o jejich pravděpodobném sňatku před Její Jasností, okamţitě se k tomu vyjádřila a se svou obvyklou blahosklonností dala najevo, ţe má výhrady proti sestřenčině rodině. Odmítá tedy dát souhlas k této, jak se ráčila vyjádřit, neslýchané pohaně. Pokládal jsem za svou povinnost, zpravit o tom sestřenku co nejdříve, aby ona i její urozený ctitel věděli, čemu jest jim čelit, a aby překotně nevstupovali do manţelství, nedostalo-li se jim k tomu patřičného poţehnání. Pan Collins dále dodává: Upřímně se raduji, ţe se Vám podařilo smutný případ sestřenky Lydie tak šikovně ututlat, a jen mi dělá starosti, ţe se tak rozkřiklo,jak spolu ţili ještě před svatbou. Nemohu však nedbat povinnosti, jiţ mi ukládá můj úřad, a zamlčet Vám, jak mne udivilo, ţe jste hned po svatbě mladé novomanţele vpustil do Longbournu. Je to podporování neřesti, a kdybych já byl

longbournským farářem, byl bych se proti tomu rázně ohradil. Zajisté jste povinen jako křestan odpouštět, ale měl jste přikázat, ţe Vám nesmí na oči, a nedovolit, aby se před Vámi vyslovila jejich jména. Takhle si on tedy představuje křesťanské odpuštění. Pak uţ se jen rozepisuje o poţehnaném stavu své drahé Charlotty a o tom, ţe očekávají olivovou ratolístku.

Ale, Lízinko, ty se tváříš, jako by tě to nepobavilo. Nejsi přece taková netýkavka, aby sis hrála na uraţenou pro trochu klepů. Proč bychom byli na světě, neţ abychom poskytovali povyraţení svým bliţním a na oplátku se opět sami na jejich účet zasmáli?"

"Ne, ne!" zvolala Elizabeth. "Mám z toho velkou švandu, aleje to takový nesmysl!"

"Ba právě - a. proto je to tak zábavné. Kdyby si byli vybrali nějakého jiného muţe, nebylo by to ani zdaleka tak podařené; avšak jeho naprostá lhostejnost a tvoje výslovné antipatie ukazují jejich nebetyčnou pošetilost. Ač se mi tak příčí písemnosti, nevzdal bych se korespondence s panem Collinsem ani za nic. Ne, kdyţ čtu listy pana Collinse, musím mu dát přednost i před Wickhamem, jakkoli si cením nestydatosti a pokrytectví tohoto svého zetě. A prosím tě, Lízinko, co říkala lady Catherine těmto zvěstem? Přijela za tebou, aby ti odepřela souhlas?"

Na tuto otázku odpověděla pouze smíchem, a jelikoţ otec nic netušil, netrápil ji dalšími otázkami. Ještě nikdy Elizabeth tak těţko nepředstírala, co necítila. Musela se smát, ač by se byla nejraději rozplakala. Otec ji krutě zdrtil svými slovy o Darcyho lhostejnosti; nezbývalo jí neţ uvaţovat, jak můţe být tak slepý, anebo se obávat, zda snad místo toho, ţe on postřehl příliš málo, si ona nedomýšlí příliš mnoho.

Místo aby Bingley dostal omluvný dopis od přítele, jak Elizabeth zpola očekávala, byl s to přivést ho s sebou do Long-bournu za několik dní po návštěvě lady Catherine. Pánové se dostavili hned zrána, a neţ měla paní Bennetová moţnost sdělit Darcymu, ţe se seznámila s jeho paní tetinkou, čehoţ se Elizabeth neustále strachovala, navrhl Bingley, jenţ chtěl mít Jane pro sebe, aby se šli projít. Všichni souhlasili. Paní Bennetová na procházky nechodila, Mary na to nikdy neměla čas, ale ostatních pět se vydalo ven. Bingley a Jane se však brzy dali předběhnout. Opoţďovali se vzadu a nechali Kitty, Elizabeth a Darcyho, aby se bavili, jak umějí.

Rozhovor vázl: Kitty se v Darcyho přítomnosti cítila zaraţená, Elizabeth v duchu dospívala k zoufalému odhodlání a on snad také.

Zamířili k Lucasovým, protoţe si Kitty přála mluvit s Marií, a jelikoţ Elizabeth nepokládala za nutné, aby se toho zúčastnili všichni, vykročila s ním srdnatě sama, kdyţ je Kitty opustila.

Nyní nadešla vhodná chvíle, aby svůj úmysl uskutečnila, a neţ tedy měla čas pozbýt odvahy, řekla mu:

"Jsem velmi sobecké stvoření, pane Darcy. Abych se zbavila tíhy, která mi leţí na srdci, zachovám se bezohledně k vám. Nemohu uţ déle mlčet a nepoděkovat vám za bezpříkladnou laskavost, s níţ jste se ujal případu mé nešťastné sestry. Od té chvíle, co o tom vím, nemyslím na nic jiného neţ jak vám vyjádřit svou vděčnost. Kdyby to bylo známo i ostatním členům naší rodiny, nemluvila bych pouze za sebe."

"Je mi líto, je mi upřímně líto, ţe se vám donesla zpráva, která vás při mylném výkladu mohla zarmoutit," odpověděl

Darcy překvapeně a procítěně. "Netušil jsem, ţe paní Gardi-nerové lze tak málo důvěřovat."

"Není to tetiččina vina. Lydia se ve své lehkováţnosti pro-řekla, a já jsem si samozřejmě nedala pokoj, dokud jsem nevypátrala všechny podrobnosti. Dovolte, abych vám ještě jednou ze srdce poděkovala jménem celé rodiny za vaši velkorysost, za to, ţe jste se podjal tak namáhavého úkolu a podstoupil tolik nepříjemností, abyste je našel."

"Chcete-li mi poděkovat," odpověděl, "poděkujte mi jen za sebe. Nezapírám, ţe nejvíce ze všech důvodů mě k tomu vedlo přání, abych vám vrátil klid a spokojenost. Ale vaše rodina mi není vůbec zavázána. Váţím si jich, ale doznávám, ţe jsem při tom myslel jen na vás."

Elizabeth tonula v takových rozpacích, ţe ze sebe nedokázala vypravit ani slova.

Po krátké odmlce její společník dodal: "Jste příliš velkorysá, abyste si se mnou zahrávala.

Jestli se váš vztah ke mně od dubna nezměnil, řekněte mi to hned teď. Já vás mám pořád stejně rád, ale stačí slůvko a nezmíním se uţ o tom do konce svých dní."

Elizabeth chápala, jak je mu v takové situaci těţko a nedobře, a proto se přemohla a bez otálení, ač ne příliš souvisle, promluvila a dala mu najevo, ţe její city doznaly od zmíněné doby velké proměny a ţe dnes přijímá s radostí a vděčností jeho slova. Její odpověď v něm vyvolala takový příval štěstí, jaký asi ještě nikdy nepocítil, i jal se k ní promlouvat vřele a tak dalece rozumně, jak se dá očekávat u muţe bezmezně zamilovaného. Kdyby mu byla Elizabeth dokázala pohlédnout do očí, byla by viděla, jak se mu tvář rozzářila a zkrásněla blahem, takto však mohla jen naslouchat, co jí říká o své lásce, a jak bez ní nemůţe být, a kaţdým okamţikem jí jeho cit připadal cennější.

Kráčeli dál, aniţ si všímali kam. Srdce jim překypovala a měli si toho tolik co povědět, ţe nemohli věnovat pozornost ničemu jinému. Brzy se dozvěděla, ţe za to, jak se krásně domluvili, vděčí vlastně taţení jeho tety, která ho skutečně na zpáteční cestě navštívila v Londýně a vypověděla mu, proč se rozjela do Longbournu a jak u Elizabeth pořídila: opakovala mu důrazně kaţdý její výrok, jenţ podle mínění Její Jasnosti zvláště svědčil o Elizabethině nestydaté troufalosti, v domnění, ţe tímto vylíčením dosáhne svého a zejí synovec slíbí to, co ona slíbit odmítla. Naneštěstí pro urozenou dámu to však mělo zcela opačný účinek.

"Dala mi naději, jíţ jsem se předtím neodváţil oddávat. Znal jsem vaši povahu natolik, abych si mohl být jist, ţe kdybyste bývala ještě stále rozhodně a neoblomně zaujata proti mně, byla byste to doznala lady Catherine zcela otevřeně a upřímně."

Elizabeth zrudla a zasmála se: "Ano, víte toho o mé upřímnosti dost, abyste mě pokládal za schopnou všeho. Kdyţ jsem vás tak hrozně znectila přímo do očí, proč bych to neudí lála před vaším příbuzenstvem?"

"Co jste mi řekla, co bych byl nezasluhoval ? Vaše obvinění sice postrádala podstaty, protoţe vznikla z mylných předpokladů, ale zachoval jsem se k vám tak, ţe jsem zasluhoval přísné výtky. Mé počínání nelze omluvit. Je mi hrozně, kdyţ si na to vzpomenu."

"Nebudeme se přít, kdo se onoho večera víc provinil," řekla Elizabeth. "Myslím, ţe by se bylo oběma dalo leccos vytknout. Od té doby jsme však doufám oba pokročili v ohleduplnosti."

"Nemohu se přes to tak lehce přenést. Dodnes mě nevýslovně trápí, kdyţ si uvědomím, co jsem tenkrát říkal - jak jsem uvaţoval, jak jsem si počínal, jaké výrazy jsem volil. Nikdy nezapomenu na vaše výstiţné pokárání: Kdybyste se byl zachoval jako pravý kavalír. Doslova tak jste to řekla. Nevíte, nemáte ani tušení, jak mě ta slova mučila - i kdyţ jsem aţ po čase dokázal natolik rozumně uvaţovat, ţe jsem uznal jejich oprávněnost, to přiznávám."

"Ani ve snu by mě bylo nenapadlo, ţe na vás tak zapůsobí. Vů-bec jsem nečekala, ţe si je tak vezmete k srdci."

"Nepochybujte o tom. Tenkrát jste mě povaţovala za bez-citného darebáka, to vím. Nikdy nezapomenu, jak jste se zatvářila, kdyţ jste říkala: Neuvaţovala bych o vaší nabídce za ţádných okolností."

"Ach, neopakujte mi má tehdejší slova. Zaţeňme vzpomínky. Ujišťuji vás, ţe se za to uţ

dlouho upřímně hanbím."

Darcy se zmínil o svém dopise. "Začala jste pak uţ brzy o mně smýšlet lépe?" chtěl vědět.

"Uvěřila jste tomu, co jsem tam psal?" Vylíčila mu, jak na ni dopis zapůsobil a jak se postupně zbavovala dřívější předpojatosti.

"Věděl jsem," řekl, "ţe vás moje slova zabolí, ale nebylo vyhnutí. Doufám, ţe jste ten dopis zničila. Byla tam taková pasáţ - hlavně v úvodu - za nic na světě bych nechtěl, abyste šiji mohla znovu přečíst. Za některé výrazy byste mě mohla právem nenávidět."

"Dopis samozřejmě spálím, domníváte-li se, ţe by ohroţoval mou náklonnost k vám; můţeme sice oba oprávněně předpokládat, ţe mé názory nejsou zcela neměnné, ale doufám, ţe je přece jen nestřídám tak rychle, jak by se podle toho zdálo."

"Věřil jsem, kdyţ jsem psal ten list," odpověděl Darcy, "ţe uţ jsem dokonale klidný a ţe se ovládám, avšak nyní jsem přesvědčen, ţe jsem jej psal ve velkém roztrpčení."

"Snad ze začátku, ale rozhodně ne ke konci. Závěr je nanejvýš milosrdný. Ale nemyslete uţ

na ten dopis. Jak pisatel, tak adresátka byli jiní lidé, takţe by měli zapomenout na všechny nepříjemné okolnosti, které jej provázely. Musíte si přivlastnit něco z mé ţivotní filosofie: Ohlíţej se nazpět jen tehdy, přináší-li ti to potěšení."

"Taková filosofie se na vás vůbec nehodí. Vaše vzpomínky musí být tak dokonale prosty výčitek, ţe vás potěší nikoli po filosofických úvahách, ale - a to je mnohem lepší - bez uvaţování. Jenţe u mne je tomu jinak. Dotírají na mne bolestné vzpomínky, které nemohu - a ani bych neměl zapudit. Celý ţivot jsem byl sobec - ve svém počínání, i kdyţ ne ve svých zásadách. V dětství mě učili, co je správné, ale neučili mě přemáhat své povahové nedostatky.

Vštěpovali mi dobré zásady, ale dovolili mi, abych je uplatňoval pyšně a sebevědomě. Rodiče bohuţel neměli jiného syna, dlouhá léta jsem byl vlastně jedináiek, a tak mě rozmazlovali, třebaţe to byli hodní lidé, zvlášť otec byl nesmírně laskavý a dobrosrdečný, a při-mhuřovali obě oči nad mou panovačností a sobeckostí, ba dokonce ji ještě podporovali a utvrzovali mě v názoru, ţe na lidech mimo naši rodinu nezáleţí, ţe jsme jim nadřazeni, duševně nadřazeni, a proto lepší. Skutečně jsem tomu vířil anebo se aspoň snaţil uvěřit, od svých osmi do osmadvaceti let a věřil bych tomu dodnes, nebýt vás, má krásná, má nejdraţší Elizabeth! Vděčím vám za vše. Dala jste mi lekci, zprvu jistě trudnou, ale nadmíru

prospěšnou. Vy jste mne patřičně pokořila. Šel jsem za vámi, a vůbec jsem nezapochyboval, jak mé vyznání přijmete. Ukázalajste mi, ţe veškerá má důleţitost není dost důleţitá pro ţenu, která za něco stojí."

"Byl jste tedy přesvědčen, ţe vás vyslyším?"

"Skálopevně. Co říkáte takové domýšlivosti? Věřil jsem, ţe čekáte, ţe touţíte, abych se vám vyznal."

"Musela jsem ten dojem svým chováním vyvolat, ale ujišťuji vás, ţe neúmyslně. Nikdy jsem vám nic nepředstírala, ale snad tu a tam ve své zbrklosti přeháním. Jak jste mne po onom večeru asi nenáviděl!"

"Vás a nenávidět! Moţná ţe jsem se zprvu na vás hněval, ale ten hněv se brzy obrátil na správnou adresu."

"Bojím se vás téměř zeptat, co jste si o mně pomyslel, kdyţ jsme se tak střetli v Pemberley.

Zlobil jste se, ţe jsem se tam objevila?"

"Jistěţe ne, pouze mě to překvapilo."

"Nemohlo vás to překvapit víc, neţ mě překvapilo to, ţe jste mě vůbec vzal na vědomí.

Svědomí mi říkalo, ţe si nezaslouţím ţádné zvláštní ohledy, a přiznám se, ţe jsem vůbec nečekala tolik mimořádné pozornosti."

"Snaţil jsem se tenkrát být k vám co nejpozornější, protoţe jsem vám chtěl naznačit, ţe mě minulé události nezatvrdily; doufal jsem, ţe mi trochu odpustíte a zmírníte své antipatie, aţ

uvidíte, ţe jsem si vaše výtky vzal k srdci. Jak brzy jsem chtěl ještě něco víc, to uţ nevím, ale řekl bych, ţe asi za půl hodiny poté, co jsem vás spatřil."

Vyprávěl jí pak, jakou měla Georgiana radost, ţe se spřátelily, a jak byla zklamaná, ţe musela tak narychlo odjet; tím se přirozeně dostali na příčinu onoho odjezdu a ona se dozvěděla, jak se rozhodl hned ještě v onom hostinci opustit Derbyshire a pátrat po její sestře a ţe se tvářil tak váţně a zaraţeně jen a jen proto, ţe byl ponořen do úvah o té věci.

Znovu mu projevila vděčnost, ale bylo to pro oba příliš trapné téma, aby při něm setrvali.

Ušli pomalým krokem několik mil, příliš zaneprázdněni, aby si to uvědomili, aţ se nakonec podívali na hodinky a zjistili, ţe uţ měli být doma.

"Kam se jen poděli Bingley s Jane?" Tato otázka obrátila pozornost k oné dvojici. Darcy se radoval z jejich zasnoubení; přítel ho o tom okamţitě zpravil.

"Ráda bych věděla, zda vás to překvapilo?" zeptala se Elizabeth.

"Ani trochu. Kdyţ jsem odjíţděl, tušil jsem, ţe k tomu dojde co nevidět."

"To tedy znamená, ţe jste svolil. Však jsem si to hned myslela."

A třebaţe se takovému výkladu bránil, bylo očividné, ţe hádá dobře.

"Ten večer, neţ jsem odjíţděl do Londýna, jsem udělal to, co jsem měl udělat uţ dávno: vyzpovídal jsem se mu," řekl. "Vylíčil jsem mu všechno, co se přihodilo, a proč se nyní můj tehdejší zákrok jeví jako naprosto neoprávněný a nesmyslný. Velmi ho to překvapilo. Neměl o tom ani tušení. Řekl jsem mu také, ţe jsem se pravděpodobně zmýlil, kdyţ jsem tenkrát tvrdil, ţe pro vaši sestru nic neznamená; a jelikoţ bylo nabíledni, ţe k ní chová stále stejně vřelé city, nepochyboval jsem o tom, ţe spolu dojdou štěstí."

Elizabeth nemohla potlačit pousmání nad tím, jak lehce dokáţe přítele ovlivnit.

"Řekl jste mu, ţe ho miluje, na základě vlastního pozorování, anebo jste uvěřil tomu, co jsem vám sdělila na jaře?"

"Přesvědčil jsem se o tom sám. Pozoroval jsem ji bedlivě během obou posledních návštěv a viděl jsem, ţe ho má ráda."

"A on zřejmě plně uvěřil vašemu ujištění."

"Ano. Bingley je nesmírně skromný a nerafinovaný člověk. Nemá dost sebedůvěry, aby se v tak důleţité záleţitosti spolehl jen na vlastní úsudek, ale mně důvěřuje, a proto šlo všechno hladce. Musel jsem se mu doznat ještě k jedné věci, která ho na čas, a to právem, rozzlobila.

Nemohl jsem mu zamlčet, ţe vaše sestra dlela v zimě tři měsíce v Londýně - ţe jsem o tom věděl a úmyslně mu to zatajil. Hněval se na mne, ale myslím si, ţe jen tak dlouho, dokud se neujistil o citech vaší sestry. Teď uţ mi všechno odpustil."

Elizabeth by byla ráda poznamenala, ţe pan Bingley je skvělý přítel - nedocenitelný, kdyţ se uváţí, jak lehce si dá poroučet, ale zarazila se včas. Uvědomila si, ţe ještě neumí přijímat škádlení a zeje trochu brzy na to, aby s tím začínala. Hovořil o Bingleyho budoucím štěstí, které se nevyrovná jen jeho vlastnímu, dokud se opět nevrátili do Longbournu. V hale se rozešli.

"Kampak jste se to ztratili, Lízinko?" zeptala se Jane, jakmile Elizabeth vkročila do místnosti, a ostatní kolem stolu se k ní připojili. Elizabeth se nevzmohla na jinou odpověď, neţ ţe zašli tak daleko, aţ si spletla cestu. Zrudla při těchto slovech, avšak ani tím, ani ničím jiným nevzbudila oprávněné podezření.

Večer klidně ubíhal, nic mimořádného se nedělo. Oficiální milenci se smáli a povídali, neoficiální mlčeli. Darcy neměl v povaze projevovat své city bouřlivým veselím a Elizabeth ve svém rozrušení a zmatku spíš védéla o svém štěstí, neţ aby je uţ proţívala; kromě bezprostředních rozpakují v tom bránily ještě jiné závaţné okolnosti. Představovala si, co všichni řeknou, aţ se to dozvědí, uvědomovala si, ţe se krom Jane nikomu nezamlouvá, a obávala se, ţe u ostatních můţe jít o vyslovený odpor, jímţ neotřese ani jeho bohatství a urozenost.

Před spaním si vylila srdce Jane. Té sice byla nedůvěřivost zcela cizí, ale tentokrát ji vůbec nechtěla brát váţně.

"Ţertuješ, Lízinko, to není moţné! - Ţe ses zasnoubila s panem Darcym! - Ne, mě neoklameš.

Vím, ţe to nepřichází v úvahu."

"To mi to krásně začíná! Tys byla má jediná naděje: kdo mi uvěří, ne-li ty? Ale já to myslím smrtelně váţně. Je to čistá pravda. On mě stále ještě miluje a zasnoubili jsme se."

Jane na ni hleděla nedůvěřivě. "Ale, Lízinko, vţdyť je to vyloučené. Vím, jak je ti protivný."

"Nic nevíš. Na to na všechno uţ jsem zapomněla. Snad jsem ho dřív tolik nemilovala. Ale v takovýchto případech je dobrá paměť váţným prohřeškem. Od této chvíle na to sama navţdy zapomenu."

Slečna Bennetová na ni koukala zkoprnělá úţasem. Elizabeth ji znovu a co nejdůrazněji ujišťovala, ţe je to pravda.

"Boţe na nebesích! Je to moţné?" zvolala Jane. "Nu, nezbývá neţ ti uvěřit. Drahá, milá sestřičko, jak ráda bych ti - a také ti z celého srdce blahopřeji - ale jsi jista - nezlob se na mne, ţe se ptám - jsi docela jista, ţe s ním budeš šťastna?"

"O tom není nejmenší pochyby. Uţ jsme se dohodli, ţe z nás bude nejšťastnější pár na zeměkouli. Ale máš z toho radost, Jane? Jak se ti bude takový švagr zamlouvat?"

"Moc a moc. Bingleyho a mne jsi ani nemohla víc potěšit. Uţ jsme o tom uvaţovali, ale vyloučili jsme, ţe by k tomu mohlo dojít. A máš ho opravdu dost ráda? Ach, Lízinko, dělej, co se ti zlíbí, jen se probůh nevdávej bez lásky. Jsi docela jista, ţe k němu cítíš to, co bys měla?"

"Ale ano! Uznáš sama, ţe k němu cítím víc, neţ bych měla, aţ ti všechno vypovím."

"Jakto?"

"Musím se přiznat, ţe ho mám radši neţ Bingleyho. Ted se na mne rozhněváš, viď?"

"Ale, drahá sestřičko, přestaň uţ ţertovat. Chci si s tebou váţně promluvit. Nevytáčej se a řekni mi všechno, co ještě nevím. Prozradíš mi, kdy ses do něho zamilovala?"

"Přicházelo to tak poznenáhlu, ţe vlastně ani nevím, kdy to začalo. Ale myslím, ţe jsem ho milovala od té chvíle, kdy jsem uzřela jeho krásné panství v Pemberley."

Další naléhání, aby mluvila váţně, však nezůstalo neosly-šeno, a Jane se brzy upokojila, kdyţ

ji sestra slavnostně ujistila o svých citech. Jakmile překonala své pochyby, o nic jiného uţ jí nešlo.

"Teď uţ jsem spokojená," pravila, "protoţe budeš stejně šťastná jako já. Mně se odjakţiva zamlouval. Musela bych si ho váţit uţ proto, ţe tě má rád, ale jako Bingleyho přítel a tvůj manţel má místo v mém srdci hned po Bingleym a tobě. Ale stejně jsi, Lízinko, pěkná šibalka a tajnůstkářka! Vůbec jsi mi nevyprávěla, co se všechno zběhlo v Pemberley a v Lambtonu! Musela jsem se to dovědět z jiného pramene, ne od tebe."

Elizabeth jí vysvětlila, proč o tom nemluvila. Nechtěla se zmi-ňovat o Bingleym a její city k jeho příteli byly tak neujasněné, ţe jí přišlo zatěţko o něm hovořit. Ale teď uţ před ní nechce tajit, jak se podílel na Lydiině svatbě. Všechno jí vylíčila a povídaly si pak aţ dlouho do noci.

"Dobrotivý boţe!" zvolala nazítří ráno paní Bennetová, která drţela stráţ u okna. "Ţe si náš drahý Bingley vede s sebou zas toho pana Darcyho! Co si myslí, ţe se pořád tak vnucuje? To ho nenapadne, ţe by mohl jít střílet nebo něco a neobtěţovat nás věčně svou společností? Co s ním? Lízinko, budeš ho muset zase odvést na procházku, aby Bingleymu nepřekáţel."

Elizabeth sotva dokázala zachovat váţnou tvář, jak jí tento příkaz přišel vhod, ale přitom ji hluboce ranilo, ţe se o něm matka vţdy takhle vyjadřuje.

Jakmile vstoupili, zahleděl se na ni Bingley tak výmluvně a stiskl jí ruku tak vřele, ţe nepochybovala o jeho zasvěce-nosti. Krátce nato poznamenal hlasitě: "Paní Bennetová, nemáte tu někde ještě nějakou cestičku, kde by Lízinka mohla dneska zase zabloudit?"

"Radila bych panu Darcymu, Líze a Kitty, aby teď dopoledne vystoupili na kopec Oakham. Je to pěkná dlouhá procházka a pan Darcy ještě neviděl, jaký je odtamtud krásný rozhled."

"To se skvěle hodí," odpověděl Bingley, "ale jsem si jist, ţe by to Kitty příliš unavilo.

Viďte,Kitty?"

Kitty doznala, ţe by raději zůstala doma, pan Darcy prohlásil, ţe ho vyhlídka z kopce velmi láká, Elizabeth mlčky přitakala. Zatímco se nahoře strojila, přišla-za ní paní Bennetová a řekla:

"Je mi tě líto, Lízinko, ţe si musíš vzít sama na starost toho protivného člověka. Ale snad ti to nebude příliš proti mysli: děláš to kvůli Jane, to víš, a bavit ho moc nemusíš. Tu a tam na něho promluv a víc se nenamáhej."

Na procházce se domluvili, ţe poţádá večer pana Benneta o její ruku. Elizabeth si vyhradila, ţe matku poprosí o svolení sama. Nemohla předvídat, jak to matka přijme, a měla váţné pochyby, zda všechno jeho bohatství a urozenost vyváţí její odpor k němu. Ať uţ se však tomu sňatku bouřlivě vzepře anebo se bouřlivě zaraduje, jedno bylo jisté, ţe její počínání sotva bude dělat čest jejímu rozumu, a pro Elizabeth bylo stejně nesnesitelné, aby Darcy byl svědkem jejích prvních radostných výlevů jako prvního hromobití jejího nesouhlasu.

Jakmile se večer pan Bennet uchýlil do své pracovny, viděla, ţe Darcy vstává a kráčí tam za ním, a tento pohled ji hluboce rozrušil. Neobávala se jeho nesouhlasu, ale trápilo ji, ţe z toho bude nešťastný, ţe ona, jeho nejmilejší dcera, mu svým vyvoleným způsobí starosti, a tak seděla jako na jehlách, dokud se pan Darcy opět neobjevil: pohlédla na něho, viděla, ţe se usmívá, a trochu se jí tím ulevilo. Za pár minut přistoupil ke stolku, kde s Kitty seděly, a pod záminkou, ţe obdivuje její ruční práci, jí zašeptal: "Jděte za panem otcem, je v knihovně a přeje si s vámi mluvit." Okamţitě se zvedla.

Otec přecházel po místnosti a tvářil se váţně a ustaraně.

"Co to vyvádíš, Lízinko?" řekl. "Zbláznila ses, ţe ses s nim zasnoubila? Coţpak ti odjakţiva nebyl protivný?"

Jak si teď přála, aby si byla utvářela své názory uváţeněji a aby je byla vyjadřovala umírněněji! Byla by si mohla ušetřit trapné vysvětlování a odůvodňování, leč nebylo vyhnutí, a tak ho zmateně ujišťovala o svých citech k panu Darcymu.

"čili jinými slovy, jsi rozhodnuta ho mít. Je bohatý, to je pravda, a koupí ti víc skvělých toalet a skvělých kočárů neţ Bingley Jane. Ale stačí ti to ke štěstí?"

"Nic jiného by vám tedy nevadilo neţ pomyšlení, ţe ho nemiluji?" zeptala se Elizabeth.

"Vůbec nic. Všichni ho povaţujeme za povýšeného, nepříjemného člověka, ale na tom by vůbec nezáleţelo, kdybys ho měla ráda."

"Ale já ho přece mám ráda," odpověděla se slzami v očích, "miluji ho. Není ani trochu povýšený. Je dobrý a přívětivý. Vy ho vůbec neznáte, a tak mě prosím vás nemučte a nemluvte o něm takhle."

"Má moje svolení, Lízinko," řekl otec. "Člověku, jako je on, bych se skutečně neopováţil odepřít nic, oč se mu uráčilo poţádat. Dávám nyní svolení i tobě, trváš-li na tom, ţe si ho chceš vzít. Ale dej si poradit a ještě si to rozmysli. Znám tvou povahu, Lízinko. Vím, ţe nebudeš ţít spokojeně a ani to nedokáţeš předstírat, nebudeš-li si svého muţe upřímně váţit -

nebudeš-li k němu s úctou vzhlíţet. Tvá temperamentní le-tora by tě v neharmonickém svazku uvedla do velkého nebezpečí. Sotva bys unikla hanbě a utrpení. Drahé dítě, nedopusť, abych se doţil té tragédie, ţe bys právě ty nemohla svého druha respektovat. Nevíš, co děláš."

Elizabethino dojetí vzrůstalo: odpověděla mu váţně a pohnutě, ale trvalo to dlouho a musela ho znovu a znovu ujišťovat, ţe se Darcymu zaslíbila ze svobodné vůle, líčit mu, jak si postupně názor na něho opravila, a prohlašovat s naprostou jistotou, ţe u něho nejde o chvilkové vzplanutí, ale ţe jeho láska podstoupila za dlouhé měsíce řadu těţkých zkoušek, a s důrazem vypočítávat všechny jeho přednosti, neţ sejí podařilo, aby otec překonal nedůvěru a smířil se s budoucím zetěm.

"Nu dobře, holčičko," prohlásil nakonec. "Uţ nic neříkám. Je-li tomu tak, pak si tě zasluhuje.

Nemohl bych se s tebou, se svou drahou Lízinkou, rozloučit kvůli někomu, kdo by tě nebyl hoden." Aby dokreslila příznivý obraz, vyprávěla mu pak, jak se pan Darcy dobrovolně ujal Lydie. Vyslechl ji s velkým úţasem.

"Dnes večer se dějí samé zázraky! Je to tedy všechno Darcyho zásluha - on na to dal peníze, přiměl Wickhama k ţenitbě, zaplatil mu dluhy a koupil jmenování! Tím lépe. Ušetřím si tak spoustu nepříjemností i výdajů. Kdyby to býval zařídil strýček, byl bych mu to musel zaplatit a také bych to byl udělal, ale tihle vášnivě zamilovaní ţeniši berou všecko na sebe. Zítra mu řeknu, ţe se s ním vyrovnám, on bude blouznit o tobě a vykládat, jak tě miluje, a tím celá ta záleţitost skončí." Pak si vzpomněl, jak ji před několika dny přivedl do rozpaků, kdyţ jí přečetl dopis od pana Collinse, a začal si ji kvůli tomu dobírat; nakonec ji propustil a vyprovodil ji ke dveřím se slovy: "Jestli si ještě nějaký mládenec přijde říct o Mary nebo Kitty, pošli ho za mnou, ţe mám právě čas." Elizabeth spadl těţký kámen ze srdce; uchýlila se na půl hodinky do svého pokoje, aby si v klidu všechno rozváţila, a pak uţ se dokázala docela vyrovnaně přidruţit k ostatním. Čas bujarého veselí ještě nenadešel, ale večer ubíhal pokojně, kdyţ se uţ nemusela ničeho závaţného obávat, a příjemná nenucenost a důvěrné sblíţení vyţaduje delší dobu.

Kdyţ se matka Bennetová večer odebrala do své šatny, zašla za ní a oznámila jí důleţitou novinu. Ta na ni měla zcela zvláštní účinek: kdyţ ji paní Bennetová vyslechla, zůstala zprvu sedět jako opařená a nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Trvalo hezky dlouhou dobu, neţ

pochopila, co to slyší, ačkoli se jinak nedalo říct, ţe by neměla bystrý postřeh pro cokoli, co přinášelo rodině výhody nebo co mohlo souviset s vdavkami některé dcery. Konečně se poněkud vzpamatovala, vstala, zase si sedla, spínala ruce a křiţovala se.

"Dobrotivá nebesa! Matičko boţí! Co to slyším! I propá-níčka! Pan Darcy! Kdo by si to byl pomyslil? Lízinko, ty můj miláčku! Jaká budeš bohatá a vznešená! Ty peníze na útratu, ty šperky, ty kočáry, co budeš mít '.Jane se ti nemůţe rovnat - ani v nejmenším. Mám takovou radost - jsem z toho celá pryč. Takový šaramantní člověk! - Takový krasavec! Tak urostlý!

Má zlatá Lízinko, jen se na mne nezlob, ţe mi byl předtím tak protivný. Snad mi to promine.

Lízinko, děvenko drahá! Dům v Londýně! Všechno to nejlepší! Tři dcery vdané! Deset tisíc ročně! Dobrý boţe, co si počnu? Mně jde z toho hlava kolem!"

Tím byla Elizabeth tedy zbavena nejistoty ohledně souhlasu. Byla ráda, ţe je jediným očitým svědkem těchto výlevů, a brzy se vzdálila. Nebyla však ve svém pokoji ještě ani tři minuty a uţ tam matka vnikla za ní.

"Děvenko zlatá," zvolala, "já na to musím pořád myslet! Deset tisíc ročně a kdoví, jestli ne víc. To je partie jako nějaký lord. A zvláštní povolení! Ty budeš a musíš mít na svatbu zvláštní povolení! Má beruško malá, hlavně mi pověz, co pan Darcy nejraději jí, abychom to měli zítra k obědu."

Tohle bylo výstraţné znamení, jak si matka bude vůči onomu pánovi počínat, a Elizabeth zjistila, ţe i v případě, kdy je skálopevně jista jeho vřelou láskou a ani souhlas rodičů nechybí, má si stále ještě co přát. Avšak druhý den proběhlo všechno mnohem lépe, neţ očekávala, neboť v paní Bennetové vzbuzoval její budoucí zeť naštěstí takovou bázeň, ţe si na něho netroufla sama promluvit, ledaţe mu mohla prokázat nějakou úsluhu nebo projevit souhlas s jeho názory.

Elizabeth s radostí přihlíţela, jak se její otec namáhá, aby se sblíţili, a pan Bennet ji zakrátko ujistil, ţe si ho čím dál tím více váţí.

"Obdivuji hluboce všechny své zetě," pravil. "Mým oblíbencem zůstane asi Wickham, ale domnívám se, ţe tvého manţela budu mít stejně rád jako Janina."

Elizabeth se brzy vrátila čtveračivá nálada a chtěla po Dar-cym, aby jí vysvětlil, proč se do ní vlastně zamiloval. "Jak vás to vůbec napadlo?" zeptala se. "Kdyţ uţ jste jednou začal, dovedu pochopit, ţe jste v tom krásně pokračoval, ale co to poprvé vyvolalo?"

"Nemohu určit hodinu ani místo ani pohled ani slůvko, které to způsobilo. Je to uţ příliš dávno. Byl jsem v tom aţ po uši, neţ jsem si vůbec uvědomil, ţe jsem začal."

"Mé kráse jste hned rázně odolal, a pokud jde o mé způsoby - chovala jsem se k vám vţdycky jen o chloupek lépe neţ nezdvořácky a promluvila jsem na vás obvykle spíš s tím úmyslem, abych vás potrápila, neţ naopak. Ne, buďte upřímný: ţe se vám líbily mé nezpůsoby?"

"Vaše vtipná vyřídilka se mi skutečně moc líbila."

"Můţete tomu rovnou říkat nezpůsoby. Dá se to stěţí nazvat jinak. Ale pravda bude, ţe jste byl znechucen zdvoři-lůstkami, obdivem a uctivou pozorností. Znelíbily se vám ţeny, které se kaţdým slůvkem, kaţdým pohledem, kaţdou myšlenkou snaţily jen o to, aby se vám zavděčily. Já jsem vás vyburcovala a zaujala, protoţe jsem si počínala právě opačně. Kdybyste nebyl z duše dobrý člověk, byl byste mě za to nenáviděl, ale třebaţe jste se to snaţil všemoţně tajit, máte ušlechtilou a spravedlivou povahu a v hloubi srdce jste hluboce opovrhoval lidmi, kteří se vám tak pilně kořili. Vidíte - ušetřila jsem vám námahu se zdůvodňováním, a kdyţ se to tak vezme kolem a kolem, začínám být přesvědčena, zeje to logické vysvětlení. Vţdyť o mně nic dobrého nevíte -Ť ale na to se asi nikdo neohlíţí, kdyţ se zamiluje."

"Coţ jste neukázala svou dobrotu, kdyţ jste tak láskyplně ošetřovala nemocnou Jane v Netherfieldu?"

"Zlatá Jane! Kdo by to byl pro ni neudělal? Ale jen mě kaţdopádně vynášejte aţ do nebes.

Vezměte si mé dobré vlastnosti pod ochranná křídla a zveličujte je, co můţete, a já na oplátku vyuţiji kaţdé příleţitosti, abych vás poškádlila a pozlobila; začnu s tím hned a zeptám se vás, proč jste se teď nakonec tak těţko odhodlával k činu ? Proč jste se mě tak stranil, kdyţ jste sem poprvé přišel a pak u nás obědval? A hlavně proč jste se při těch návštěvách tvářil, jako by vám na mně vůbec nezáleţelo?"

"Protoţe jste byla tak váţná a zamlklá a ani trošku jste mi nepomohla."

"Ale já jsem se styděla."

"Já téţ."

"Při tom obědě jste si se mnou mohl trochu porozprávět."

"Muţ, kterému by srdce tak nepřekypovalo, by to byl jistě udělal."

"Ach, to je smůla, ţe máte na všechno chytrou odpověď a já ţe jsem natolik chytrá, abych ji uznala! Jen bych ráda věděla, jak dlouho byste byl váhal, kdyby to bylo záleţelo jen na vás!

Ráda bych jen věděla, kdy byste se byl vyslovil, kdybych se vás nezeptala! Mé odhodlání poděkovat vám za laskavost prokázanou Lydii mělo dozajista velký účinek - aţ příliš velký, jak se obávám; neboť kde se to octne morálka, kdyţ

naše blaţenost závisí na porušení daného slova? Neměla jsem se o tom přece vůbec zmiňovat.

To je strašné."

"Nic si nevyčítejte. Morálka není ohroţena. Lady Cathe-rine způsobila svým neoprávněným úsilím nás rozloučit, ţe jsem se zbavil pochyb. Nevděčím svému štěstí za to, ţe jste dychtila projevit mi vděčnost. Neměl jsem chuť vyčkávat, aţ mi vyjdete vstříc. Teta mi svým sdělením vrátila naději a byl jsem odhodlán bez prodlení získat jistotu."

"Lady Catherine nám byla ohromně uţitečná, coţ by ji mělo těšit - neboť ona je moc ráda uţitečná. Ale povězte mi, proč jste vlastně přijel do Netherfieldu ? Jen proto, abyste se chodil do Longbournu stydět? Anebo jste měl závaţnější úmysly?"

"Pravým důvodem mé cesty bylo přání setkat se s vámi a posoudit, pokud to bude moţné, mám-li naději, ţe byste kdy mohla opětovat mou náklonnost. Ale zdůvodňoval jsem to - i sám sobě- tak, ţe se chci přesvědčit, má-li vaše sestra Bingleyho ještě ráda, a v tom případě se mu doznat k tomu, k čemu jsem se mu mezitím uţ doznal."

"Najdete někdy dost odvahy oznámit lady Catherine, co ji čeká?"

"Nedostávalo se mi k tomu zatím spíš času neţ odvahy, Elizabeth. Ale měl bych to udělat, a dáte-li mi dopisní papír, udělám to hned."

"Kdybych sama nepotřebovala napsat dopis, posadila bych k vám a obdivovala bych váš rukopis jako kdysi jistá

slečna. Ale mám také tetičku a nesmím ji uţ déle zanedbávat." Elizabeth se totiţ nedokázala přimět k tomu, aby tetičce vysvětlila, ţe přeceňuje její vztahy k panu Darcymu, a proto jí dosud neodpověděla na její dlouhý dopis, a kdyţ pro ni nyní měla zprávu, o níţ věděla, ţe ji velice potěší, téměř se zastyděla, kdyţ si uvědomila, ţe strýček s tetičkou uţ přišli o tři dny štěstí, a hned si sedla a napsala toto:

Nejdraţší tetinko,

byla bych Vám uţ dávno poděkovala, jak se slušelo a patřilo, za Vaše milé, dlouhé a vyčerpávající vysvětlení všech okolností, ale abych se Vám přiznala, byla jsem příliš mrzutá na psaní. Předpokládala jste

víc, neţ bylo pravda. Ale nyní si předpokládejte, co se Vám zlíbí, povolte uzdu své obrazotvornosti, ať Vám vykreslí cokoli, co se toho týká, a pokud si nepomyslíte, ţe uţ mám po svatbé, nemůţete se příliš splést. Musíte mi zase brzy napsat a vychválit ho ještě daleko více neţ posledně. Děkuji Vám z celé duše, ţe jste nejeli ke skotským jezerům. Jak jsem mohla být tak pošetilá a přát si to! S těmi poníky je to jedinečný nápad. Objedeme park kaţdý den. Jsem nejšťastnější bytost na světě. Moţná ţe uţ to jiní lidé prohlašovali přede mnou, ale nikdo tak oprávněné. Jsem dokonce i šťastnější neţ Jane, ta se pouze usmívá, kdeţto já se směji. Pan Darcy na Vás vzpomíná s vřelou láskou, pokud ji právě nemusí věnovat mně. Máte všichni přijet na vánoce do Pemberley.

Vaše atd.

Pan Darcy stylizoval svůj list lady Catherine poněkud jinak, a ještě jinak zněla odpověď pana Benneta na poslední dopis páně Collinsův:

Váţený pane,

budete se muset znovu obtěţovat s blahopřáním. Elizabeth se zakrátko provdá za pana Darcyho. Utěšte lady Catherine, jak nejlépe umíte. Ale na Vašem místě bych stranil synovci, kouká z něho víc.

Vám oddaný atd.

Slečna Bingleyová blahopřála bratrovi k zasnoubení s veškerou láskou a neupřímností.

Napsala dokonce při té příleţitosti i Jane, aby vyjádřila svou radost a zopakovala bývalá

ujištění o své náklonnosti. Jane se uţ nedala oklamat, ale dojalo ji to, a třebaţe jí uţ nevěřila, nedokázala neodpovědět mnohem přívětivěji, neţ věděla, ţe si zasluhuje. Slečna Darcyová projevila při podobné příleţitosti stejně upřímnou radost, s jakou jí to bratr oznámil, čtyři stránky dopisního papíru nestačily pojmout její nadšení i vroucí přání, aby se s Elizabeth sblíţily jako sestry. Neţ stačila přijít odpověď od pana Collinse nebo blahopřání Elizabeth od jeho choti, dozvěděli se u Bennetových, ţe Cóllinsovi sami zavítali do Lu-casova, a brzy pochopili důvoď jejich náhlé návštěvy. Lady Catherine se tak rozběsnila nad obsahem synovcova dopisu, ţe Charlotte, která se ze zasnoubení srdečně radovala, pokládala za nejmoudřejší vyklidit pozice, dokud se bouře nepře-ţene. Elizabeth uvítala přítelkyni právě nyní s velkým potěšením a radostí, ačkoli si někdy při jejich setkání říkala, ţe je to potěšení draze zaplacené, kdyţ viděla, jak je Darcy vystavován nezakrytému otrockému lísání Charlottina manţela. Snášel to však s obdivuhodným klidem. Dokázal i poměrně vyrovnaně vyslechnout sira Williama Lucase, kdyţ mu blahopřál k získání převzácného klenotu, a vyjadřoval naději, ţe se všichni často setkají u královského dvora. Své opovrţení dal sice najevo mimovolným gestem, ale aţ potom, co se sir William ztratil z dohledu.

Právě tak anebo ještě hůř byla jeho trpělivost zkoušena vulgární paní Philipsovou, a třebaţe v ní vzbuzoval stejnou bázeň jako v její sestře, takţe s ním neklábosila tak důvěrně jako s dobromyslným Bingleym, přesto na něho nedokázala promluvit, aby neřekla něco nevhodného. Úcta k němu jí sice svazovala jazyk, ale na společenské uhlazenosti jí nepřidala.

Elizabeth dělala, co bylo v jejích silách, aby ho obou dam co nejvíc uchránila, nejraději by ho byla měla stále jen pro sebe nebo k němu pustila jen ty členy své rodiny, kteří ho svými řečmi nepohoršovali, a třebaţe trapné situace, které při tom vyvstávaly, byly stinnou stránkou jejich zasnoubení, podněcovaly tím víc budoucí naděje; těšila se uţ nedočkavě, aţ se zbaví společnosti, která jim oběma tak málo vyhovovala, a octnou se v pohodlí a přepychu jejich rodinného sídla na Pemberley.

Mateřské srdce paní Bennetové překypovalo blaţeností v onen den, kdy se zbavila svých dvou nejvyvedenějších dcer. S jakou rozkoší a hrdostí potom navštěvovala paní Bingleyo-vou a vykládala o paní Darcyové, lze si snadno domyslet. Kéţ by se - v zájmu její rodiny - dalo říct, ţe kdyţ se splnilo její vroucí přání a tolik jejích děvčat bylo dobře zaopatřeno, mělo to na ni ten ţádoucí účinek, ţe se z ní stala nadosmrti

rozumná, laskavá a vzdělaná paní, ale kdopak ví, třeba by si byl její manţel nezvykl, kdyby bylo rodinné štěstí na sebe vzalo tak neobvyklou podobu, a tak bylo dobře, ţe i nadále podléhala občas nervozitě a pošetilostem napořád.

Panu Bennetovi se po druhé dceři nesmírně stýskalo; náklonnost k ní ho vylákala z domova častěji, neţ by co jiného bylo dokázalo. Rád jezdil do Pemberley, a zvlášť tehdy, kdyţ ho vůbec nečekali.

Bingley sjane setrvali na Netherfieldu pouze rok. Ukázalo se, ţe její matka a merytonské příbuzenstvo jsou takto příliš blízko i pro jeho dobromyslnou povahu a její laskavé srdce.

Splnil pak nejvroucnější přání svých sester: koupil si panství v hrabství hned za Derbyshirem, takţe Jane a Elizabeth krom jiných šťastných okolností ještě sídlily pouhých třicet mil od sebe.

K.itty měla nyní tu velkou výhodu, ţe pobývala většinou u jedné nebo druhé starší sestry.

Prostředí, které zdaleka předčilo to, jeţ dosud znala, jí nesmírně prospělo. Nebyla tak nepoddajná jako Lydia, a kdyţ se vymanila z Lydiina vlivu a sestry se jí věnovaly a dohlíţely

na ni, zbavila se do jisté míry své ufnukanosti, hloupých nápadů a nepěkných zvyků.

Samozřejmě ţe byla pečlivě chráněna dalšího neblahého Lydiina působení, a třebaţe ji paní Wickhamová často zvala na návštěvu a slibovala jí bály a mládence, nepřipustil otec nikdy, aby jela.

Doma uţ teď zůstala jediná Mary, a ta byla nutně rozptylována ve své honbě za vzděláním tím, ţe paní Bennetová nedokázala být chvilku sama. Mary uţ nemohla tak utíkat před světskými zájmy, ale stále ještě horlila o mravnosti po kaţdé návštěvě: jelikoţ ji však uţ

netrýznilo srovnávání s půvabem jejích sester, podezíral ji otec, ţe se těm změnám pod-voluje docela ráda.Zato Wickhama s Lydií se svatby jejích sester příliš nedotkly. On snášel se stoickým klidem vědomí, ţe Elizabeth musí nyní zvědět o jeho falši a nevděku vše, co jí snad aţ dosud zůstávalo skryto, a prese všechno, co se stalo, neztrácel naději, ţe by se Darcy dal pohnout k tomu, aby mu pomohl udělat kariéru a finančně ho zabezpečil.

Z blahopřání, které poslala Lydia Elizabeth ke svatbě, vysvítalo, ţe alespoň jeho choť se takové naděje nevzdává. Dopis zněl:

Drahá Lízinko,

přeji Ti všechno nejlepší. Miluješ-li pana Darcyho aspoň zpola lak jako já svého drahouška Wickhama, musíš být velmi šťastná. Teší mne, ţe budeš tak bohatá, a aţ nebudeš mít co na práci, doufám, ţe si na nás vzpomeneš. Wickham by se určité moc rád dostal ke dvoru, a já mám dojem, ţe na tom nebudeme jinančné tak, abychom se obešli bez výpomoci. Přijal by jakékoli postavení, jen aby vynášelo aspoň tři čtyři stovky roční; ale nezmiňuj se o tom panu Darcymu,je-li Ti to proti mysli.

Tvá atd.

Shodou okolností to bylo Elizabeth velice proti mysli, a proto stylizovala svou odpověď tak, aby se podobné ţádosti a nároky uţ neopakovaly. Podporovala je však, pokud mohla, a z toho, co ušetřila na svých osobních výdajích, pokud se to dalo tak nazvat, jim často něco poslala. Ţe příjmy, jaké mají ti dva, nevystačí při jejich marnotratnosti a bezstarostnosti o budoucnost na ţivobytí, to věděla od prvopočátku, a také kdykoli se stěhovali, obrátili se vţdy na Jane nebo na ni, aby jim trochu vypomohly vyrovnat dluhy. Ani kdyţ nadešlo období míru a důstojníci byli propuštěni domů, nedokázali se nikde natrvalo usadit. Stále se stěhovali z místa na místo a hledali, kde by se dalo lacině ţít, ale vţdy utráceli víc, neţ měli. Jeho náklonnost k ní se brzy změnila v lhostejnost, její přetrvala trochu déle a přes své mládí a vychování byla Lydia i nadále práva pověsti, kterou si vydobyla svými vdavkami.

Třebaţe ho Darcy nemohl přijmout na Pemberley, přesto mu kvůli Elizabeth i nadále pomáhal v kariéře. Lydia je občas navštívila, kdyţ si její manţel odjel vyhodit z kopýtka do Londýna nebo do Bathu, a u Bingleyových se oba často zabydleli na takovou dobu, ţe to bylo moc i na Bingleyho slunnou bezelstnost a časem zauvaţoval, jak by se jim mělo naznačit, aby se uţ

rozloučili.

Slečnu Bingleyovou Darcy svým sňatkem hluboce ranil,

jelikoţ však pokládala za moudré nevzdávat se moţnosti být zvána na Pemberley, překonala svůj odpor, hořela pro Georgianu ještě víc neţ dřív, obskakovala Darcyho téměř stejně oddaně jako předtím a prokazovala Elizabeth veškerou povinnou úctu.

Georgiana měla nyní na Pemberley trvalý domov a s novou ivagrovou se sţily právě tak, jak si to Darcy přál a představoval. Dokázaly se mít navzájem tolik rády, jak se snaţily.

Georgiana Elizabeth hluboce obdivovala, třebaţe zpočátku pozorovala s úţasem, ba i se zděšením, jak čtveračivě škádlí jejího bratra. V ní vzbuzoval odjakţiva takový respekt, ţe to téměř utlumilo její sesterský cit, a nyní viděla, ţe se s ním dá i nepokrytě ţertovat. Dostalo Se jí ponaučení, které jí dosud nikdo neudělil. Díky Elizabeth počala chápat, ţe ţena si můţe k svému manţelovi dovolit věci, které by bratr u sestry téměř o deset let mladší vţdy nepřipustil.

Lady Catherine synovec svou ţenitbou nesmírně pobouřil, popustila uzdu své vrozené otevřenosti a v odpovědi na dopis, jímţ jí své záměry oznámil, pouţila tak silných výrazů, zvlášť na adresu Elizabeth, ţe veškeré styky na čas ustaly. Ale nakonec ho Elizabeth přemluvila, aby její uráţky pominul a usmířil se s ní; teta ještě chvíli vzdorovala, ale pak svůj odpor překonala, bud z lásky k němu, nebo ze zvědavosti, jak si jeho ţena vede, a milostivě přislíbila, ţejim vykoná návštěvu na Pemberley, třebaţe jeho háje byly pokáleny nejen přítomností takové paní, nýbrţ i návštěvami jejího londýnského strýce a tety.

S Gardinerovými se i nadále důvěrně stýkali. Darcy je měl stejně rád jako Elizabeth a oba si vţdy s vřelou vděčností uvědomovali, jak jsou jim zavázáni za to, ţe ji přivezli do Derbyshiru a tím způsobili, ţe se našli.