1984

George Orwell

ÈÁST PRVÁ

1

Byl jasný, studený dubnový den a hodiny odbíjely tøináctou. Winston Smith, s bradou pøitisknutou k hrudi, aby unikl protivnému vìtru, rychle proklouzl sklenìnými dveømi vìáku na Sídliti vítìzství, ne vak dost rychle, aby zabránil zvíøenému písku a prachu vniknout dovnitø.

Chodba páchla vaøeným zelím a starými hadrovými rohokami. Na stìnì na jednom konci úzkého prostoru byl pøipíchnut barevný plakát, který se svou velikostí dovnitø nehodil. Byla na nìm jen obrovská tváø mue asi pìtaètyøicetiletého, s hustým èerným knírem, drsných, ale hezkých rysù. Winston zamíøil ke schodùm.

Nemìlo smysl zkouet výtah. I v lepích èasech zøídka fungoval a teï se elektrický proud pøes den vypínal v rámci úsporných opatøení v pøípravách na Týden nenávisti. Byt byl v sedmém patøe. Winston, kterému bylo devìtatøicet a mìl bércový vøed nad pravým kotníkem, kráèel pomalu a nìkolikrát si cestou odpoèinul.

Na kadém poschodí naproti výtahovým dveøím na nìho se zdi zírala obrovská tváø z plakátù. Byl to jeden z tìch obrazù, které jsou udìlány tak dùmyslnì, e vás oèi sledují, kam se hnete. Velký bratr tì sleduje, znìl nápis pod obrazem.

V bytì jakýsi zvuèný hlas pøedèítal øadu èísel, která mìla cosi spoleèného s výrobou edé litiny. Hlas vycházel z obdélníkové desky, jakéhosi matného zrcadla, je bylo souèástí povrchu stìny po pravé stranì. Winston otoèil knoflíkem a hlas se trochu ztiil, ale slovùm bylo stále jetì rozumìt. Pøístroj (ve skuteènosti televizní obrazovka) se dal ztlumit, ale nebylo moné ho úplnì vypnout. Popoel k oknu: malá, køehká postava, její vyzáblost jetì zvýrazòovala modrá kombinéza, stejnokroj Strany. Vlasy mìl velmi svìtlé, tváø pøirozenì rumìnou, pokoku zhrublou od drsného mýdla, tupých iletek a chladu zimy, která právì skonèila.

Svìt venku vypadal i pøes zavøené okno studenì. Na ulici vítr víøil prach a útrky papíru, a tøebae svítilo slunko a obloha byla ostøe modrá, zdálo se, jako by nic nemìlo barvu kromì tìch vudypøítomných plakátù. Tváø s èerným knírem shlíela ze vech nároí, kam oko dohlédlo. Jeden visel na prùèelí domu hned naproti. Velký bratr tì sleduje, hlásal nápis a tmavé oèi hledìly upøenì do Winstonových. Dole na ulici se ve vìtru køeèovitì tøepotal dalí plakát, na jednom rohu roztrený, a støídavì zakrýval a odkrýval jediné slovo Angsoc. Daleko odtud se snesl mezi støechy vrtulník, chvilku se vznáel jako moucha masaøka a obloukem zase odletìl. Byla to policejní hlídka, co strká lidem nos do oken. Ale hlídky nebyly dùleité. Dùleitá byla jedinì Ideopolicie.

Za Winstonovými zády stále jetì nìkdo vanil z obrazovky o edé litinì a o pøekroèení Deváté tøíletky. Obrazovka souèasnì pøijímala a vysílala. Kadý zvuk, který Winston vydal a jen byl hlasitìjí ne velmi tiché eptání, obrazovka zachycovala; a co víc, pokud zùstával v zorném poli kovové desky, bylo ho vidìt a slyet. Samozøejmì, èlovìk si nikdy nebyl jist, zda ho v daném okamiku sledují.

Jak èasto a podle jakého systému Ideopolicie zapínala jednotlivá zaøízení, bylo hádankou. Pøedpokládalo se, e sledují kadého neustále. A rozhodnì mohli

- 7 -

zapnout vae zaøízení, kdy se jim chtìlo. Èlovìk musel ít - a il, ze zvyku, který se stal pudovým, - v pøedpokladu, e kadý zvuk, který vydá, je zaslechnut, a kadý pohyb, pokud není tma, zaznamenán.

Winston zùstal obrácen zády k obrazovce. To bylo bezpeènìjí; aèkoli, jak dobøe vìdìl, i záda mohou ledacos prozradit. Kilometr odtud se tyèila nad

pinavou krajinou vysoká bílá budova Ministerstva pravdy, jeho pracovitì. Toto je Londýn, pomyslel si s jistou nechutí, hlavní mìsto Územní oblasti jedna, tøetí nejlidnatìjí provincie Oceánie. Snail se vydolovat nìjakou vzpomínku z dìtství, která by mu øekla, zda Londýn býval vdycky takový. Byla tu odjakiva tahle vyhlídka na rozpadající se domy z devatenáctého století, podepøené z boku døevìnými trámy, s okny zatluèenými pøeklikou a støechami z rezavého plechu, tìmi vetchými zahradními zdmi bortícími se na vech stranách? Byly tu odjakiva trosky po bombardování, nad nimi ve vzduchu víøí prach z omítky, i vrby sklánìjící se nad hromadami suti? A prostranství, kde bomby vymýtily vìtí plochu, na ní pak vyrazily ubohé kolonie døevìných chatrèí, podobných kurníkùm? Ale nemìlo to smysl, nemohl si vzpomenout: z dìtství mu v pamìti nezùstalo nic ne pár jasnì osvìtlených obrázkù, které nemìly ádné pozadí a byly vìtinou nesrozumitelné.

Ministerstvo pravdy, v newspeaku Pramini (Newspeak byl úøedním jazykem Oceánie. O její struktuøe a etymologii viz Dodatek.), se dìsivì liilo od vech ostatních objektù v dohledu. Byla to obrovská stavba tvaru pyramidy ze záøivì bílého betonu, která se terasovitì vypínala do výky 300 metrù. Z místa, kde stál Winston, se dala na bílém prùèelí pøeèíst ozdobným písmem vyvedená tøi hesla Strany:

VÁLKA JE MÍR

SVOBODA JE OTROCTVÍ

NEVÌDOMOST JE SÍLA

Tvrdilo se, e Ministerstvo pravdy má tøi tisíce místností nad úrovní zemì a tomu odpovídající prostory pod zemí. V Londýnì byly jetì dalí tøi budovy podobné vzhledem i velikostí. Okolní architekturu pøevyovaly tak výraznì, e ze støech Sídlitì vítìzství je bylo vidìt vechny ètyøi. Sídlila v nich ètyøi Ministerstva, do nich byl rozdìlen celý státní aparát: Ministerstvo pravdy, které spravovalo informace, zábavu, kolství a umìní. Ministerstvo míru, do jeho

kompetence spadala válka. Ministerstvo lásky, které mìlo na starosti právo a poøádek. A Ministerstvo hojnosti, které bylo odpovìdné za hospodáøské záleitosti.

Jejich názvy v newspeaku znìly: Pramini, Mírmini, Lamini, Hojmini.

Ministerstvo lásky vìru nahánìlo hrùzu. Nemìlo vùbec okna. Winston nikdy nebyl v budovì Ministerstva lásky, ba ani na pùl kilometru od ní. Bylo to místo, kam se nedalo vstoupit jinak ne v oficiální záleitosti, a to pouze tak, e èlovìk musel proniknout zátarasy z ostnatého drátu, ocelovými dveømi a územím skrytých kulometných hnízd. Dokonce i po ulicích vedoucích k vnìjím

- 8 -

ochranným zaøízením se potulovali stráci s výrazem goril, v èerných uniformách, ozbrojeni obuky, zavìenými po boku.

Winston se ráznì otoèil. Vyladil rysy v oblièeji do výrazu pokojného optimismu, který bylo radno nasadit, kdy byl èlovìk obrácen tváøí k obrazovce.

Pøeel z pokoje do malé kuchyòky. Tím, e odeel z Ministerstva v tuto denní dobu, obìtoval svùj obìd v závodní jídelnì. Uvìdomil si, e v kuchyni nemá nic k jídlu kromì kusu tmavého chleba, který si musí nechat na zítøek k snídani.

Vzal z polièky láhev bezbarvé tekutiny s jednoduchou bílou vinìtou, na které stálo Gin vítìzství. Vycházel z ní mdlý olejovitý pach, který pøipomínal èínskou rýovou pálenku. Winston si nalil témìø plný álek, dodal si odvahy a obrátil to do sebe naráz jako medicínu.

Tváø mu okamitì zrudla a z oèí mu vytryskly slzy. To svinstvo pøipomínalo kyselinu dusiènou, a kdy je èlovìk spolkl, mìl pocit, jako by ho nìkdo pratil vzadu po hlavì gumovým obukem. V následujícím okamiku vak pálení v aludku pøelo a svìt zaèal vypadat veseleji. Vzal si cigaretu ze zmaèkaného balíèku s nápisem Cigarety vítìzství, ale neopatrnì ji podrel svisle, take tabák se vysypal na zem. S dalí cigaretou u pochodil lépe. Vrátil se do obývacího pokoje a sedl si ke stolu, který stál vlevo od obrazovky. Ze zásuvky vylovil pero, lahvièku inkoustu a tlustý prázdný seit ètvrtkového formátu s èerveným høbetem a mramorovanými deskami.

Z neznámého dùvodu byla obrazovka v obývacím pokoji umístìna neobvykle. Místo aby byla jako normálnì na èelní stìnì, odkud by mohla ovládat celou místnost, umístili ji na delí zdi naproti oknu. Winston nyní sedìl v mìlkém výklenku této stìny, kde asi pùvodnì mìly být vestavìny police na knihy. Kdy

Winston sedìl v koutku a drel se hodnì vzadu, byl mimo zorné pole obrazovky.

Mohlo ho samozøejmì být slyet, ale pokud zùstával ve své nynìjí pozici, nemohlo ho být vidìt. Neobvyklé rozvrení pokoje mu zèásti vnuklo nápad dìlat to, k èemu se právì chystal.

Ale zèásti ho k tomu pøivedl i seit, který právì vylovil ze zásuvky. Byl to neobyèejnì krásný seit. Papír byl smetanovì hladký, vìkem u trochu zaloutlý, jaký se u aspoò ètyøicet let nevyrábìl. Odhadoval vak, e seit byl jetì mnohem starí. Winston ho zahlédl ve výkladu zatuchlého krámku se staroitnostmi na periférii (ale která ètvr to byla, si nepamatoval) a hned se ho zmocnila nepøekonatelná touha vlastnit ho. Èlenové Strany mìli naøízeno nenakupovat v obyèejných obchodech (podílet se na volném trhu se tomu øíkalo), ale toto pravidlo se tak pøísnì nedodrovalo, protoe rùzné vìci, jako napøíklad tkanièky do bot nebo iletky, nebyly jinak vùbec k dostání. Rychle se rozhlédl ulicí, vklouzl dovnitø a za dva dolary padesát si seit koupil. V té chvíli ho nenapadlo, k jakému konkrétnímu úèelu by mohl seit upotøebit. S provinilým pocitem si ho v aktovce pøinesl domù. Vlastnit takový seit bylo samo o sobì kompromitující, i kdyby v nìm nebylo napsáno nic.

Chystal se psát deník. To nebylo protizákonné (nic nebylo nezákonné, protoe

- 9 -

ádné zákony u dávno neplatily), ale kdyby se na to pøilo, bylo celkem jisté, e by za to dostal trest smrti nebo aspoò pìtadvacet let tábora nucených prací. Winston nasadil pero do násadky a olízl pièku, aby ji zbavil mastnoty. Pero bylo zastaralý nástroj, dokonce i k podpisùm se ho pouívalo jen zøídka, a Winston si jedno obstaral, tajnì a dost obtínì, prostì proto, e mìl pocit, e ten krásný smetanový papír si zaslouí, aby se na nìj psalo skuteèným perem a nikoli krábalo propisovaèkou. Vlastnì ani nebyl zvyklý psát rukou. Kromì velmi struèných poznámek bylo obvyklé diktovat vechno do speakwritu (speak - mluvit, write -

psát), co ovem pro jeho momentální zámìr bylo vylouèené. Namoèil pero do inkoustu a na okamik zaváhal. V útrobách ho zamrazilo. A se dotkne papíru, bude to mít význam rozhodného èinu. Drobným kostrbatým písmem napsal: 4. dubna 1984

Narovnal se. Zalil ho pocit naprosté bezmoci. Pøedevím nevìdìl s jistotou, jestli je rok 1984. Datum by mìlo pøiblinì souhlasit, protoe si byl docela jist, e je mu devìtatøicet let, a byl pøesvìdèen, e se narodil v roce 1944 nebo 1945, ale v souèasnosti nebylo vùbec moné stanovit letopoèet pøesnìji ne v rozmezí jednoho, dvou rokù.

Pro koho vlastnì ten deník píe, napadlo ho náhle. Pro budoucnost, pro ty, kteøí se jetì nenarodili? Jeho mylenky chvilku bloudily kolem pochybného letopoètu na stránce a potom narazily na newspeakové slovo doublethink (double

- dvojí, think - myslet). Poprvé si uvìdomil závanost èinu, k nìmu se rozhodl.

Jak mùe èlovìk komunikovat s budoucností? To je samo o sobì nemoné. Buï bude budoucnost pøipomínat souèasnost, a v tom pøípadì mu nikdo nebude naslouchat, anebo se bude od ní liit, a potom je jeho trápení zbyteèné.

Nìjakou dobu sedìl a hloupì zíral na papír. Z obrazovky se øinula pronikavá vojenská hudba. Zvlátní bylo, e mìl pocit, jako by nejen ztratil schopnost vyjadøovat se, ale e dokonce zapomnìl, co chtìl pùvodnì øíci. U celé týdny se pøipravoval na tento okamik, a nikdy ho nenapadlo, e by potøeboval jetì nìco kromì odvahy. Samotné psaní by mìlo být snadné. Mìlo by jít jen o to, pøenést na papír ten nekoneèný neklidný monolog, který mu probíhal v hlavì doslova celé roky. Ale v této chvíli dokonce i monolog vyschl. Navíc ho bércový vøed zaèal nesnesitelnì svrbìt. Neodváil se pokrábat, protoe vøed se mu potom vdycky zanítil. Vteøiny míjely. Uvìdomoval si jen prázdnou stránku pøed sebou, svrbìní kùe nad kotníkem, vøetìní hudby a mírnou opilost, zpùsobenou ginem.

Najednou zaèal v záchvatu paniky psát a jen nejasnì si uvìdomoval, co vlastnì svìøuje papíru. Jeho drobné, ale dìtské písmo se neuspoøádanì rozlézalo po stránce; nejdøív pøestal psát velká písmena na zaèátku vìt a potom dokonce i teèky za vìtami.

4. dubna 1984. Vèera veèer v kinì. Samé váleèné filmy. Jeden velmi dobrý o lodi plné uprchlíkù bombardované nìkde ve Støedozemním moøi. Obecenstvo se ohromnì bavilo pøi zábìrech, na nich se velký tlustý chlap pokouel uplavat

- 10 -

pøed helikoptérou, která jej pronásledovala; nejdøív ho bylo vidìt, jak se pøevaluje ve vodì jako delfín, potom ho bylo vidìt pøes zamìøovaèe kulometu helikoptéry, pak v nìm byly u samé díry a moøe okolo se zbarvilo do rùova a potom se potopil, jako by tìmi dírami do nìho pronikla voda. obecenstvo øvalo smíchy, potom bylo vidìt záchranný èlun plný dìtí a nad ním se vznáela helikoptéra. na pøídi sedìla ena støedních let, moná idovka, s tøíletým chlapeèkem v náruèí. chlapeèek køièel hrùzou a ukrýval tváø na její hrudi, jako by se chtìl zarýt a do ní, a ta ena ho objímala a konejila, i kdy sama byla ztuhlá hrùzou a stále ho co nejvíc kryla tìlem, jako by si myslela, e ho její náruè uchrání pøed støelami. potom helikoptéra shodila dvacetikilovou bombu, stralivý záblesk a celý èlun se rozletìl na tøísky. následoval úasný zábìr na dìtskou ruku jak stoupá vysoko vysoko do vzduchu to musela brát nìjaká helikoptéra s kamerou ve pici v øadách vyhrazených pro èleny strany se ozval obrovský potlesk ale nìjaká ena dole v prolétské èásti kina strhla povyk a køièela e by to nemìli pøed dìtmi ukazovat e by to nemìli to není pro dìti to není a ji policie vyvedla vyvedla nikdo se nestará myslím si e se jí nic nestalo nikdo se nestará o to co øíkají proléti typická prolétská reakce oni nikdy Winston pøestal psát, také proto, e ho chytila køeè. Nevìdìl, co ho pøimìlo,

e ze sebe vychrlil takový proud nesmyslù. Zvlátní vak bylo, e se mu pøitom v mysli vynoøila vzpomínka na úplnì jinou událost. Byla tak jasná, e byl pøesvìdèen, e ji dokáe zaznamenat. Teprve teï si uvìdomil, e právì tato událost zpùsobila, e se najednou rozhodl odejít domù a zaèít psát deník jetì dnes.

Odehrála se toho rána na Ministerstvu, pokud lze vùbec øíci o nìèem tak mlhavém, e se to odehrálo.

Bylo u skoro jedenáct a v Oddìlení záznamù, kde Winston pracoval, lidé zaèali vynáet idle ze svých kójí, sestrkávat je uprostøed sálu proti velké obrazovce a pøipravovat vechno na Dvì minuty nenávisti. Winston si u u sedal do jedné z prostøedních øad, kdy vtom neoèekávanì vely do místnosti dvì osoby, které sice znal od vidìní, ale jetì nikdy s nimi nemluvil. Jedna z nich byla dívka, ji

èasto potkával na chodbì. Neznal ji jménem, ale vìdìl, e pracuje v Oddìlení literatury. Pracovala pravdìpodobnì jako technièka u jednoho ze strojù, které psaly romány, protoe ji nìkolikrát vidìl se zamatìnýma rukama, jak nesla jakési páèidlo. Z dívky vyzaøovalo sebevìdomí, mohlo jí být tak sedmadvacet, mìla husté tmavé vlasy, pihovatou tváø a sviné, sportovní pohyby. Kolem pasu mìla pøes kombinézu nìkolikrát omotanou úzkou arlatovou erpu, odznak Antisexuální ligy mládee, tak pevnì, e vynikaly její pìknì formované boky. Winstonovi se od prvního okamiku nelíbila. Vìdìl proè. Protoe kolem sebe vytváøela atmosféru hokejového høitì, studených koupelí, spoleèných výletù a jakési bezpohlavnosti. Pohlíel na eny s nechutí, zvlá na mladé a hezké. Právì

eny, pøedevím mladé, byly nejbigotnìjí pøívrenkynì Strany, pøevýkavci hesel, amatérské donaeèky, slídící po vem závadném. Ale toto dìvèe v nìm vzbuzovalo dojem, e je nebezpeènìjí ne vìtina ostatních. Jednou, kdy kolem sebe

- 11 -

procházeli na chodbì, vrhla na nìho úkosem ostrý pohled, který ho na okamik naplnil temnou hrùzou. Napadlo ho, e je moná agentka Ideopolicie.

To vak po pravdì øeèeno bylo velmi nepravdìpodobné. Ale i tak pocioval zvlátní neklid, s ním se mísil i strach a nepøátelství, kdykoli byla nablízku.

Druhou osobou byl mu jménem OBrien, èlen Vnitøní strany, který mìl postavení tak významné a vzdálené, e si o nìm Winston nedokázal vytvoøit sebemení pøedstavu. Ve skupinì lidí kolem idlí zavládlo na okamik ticho, jakmile spatøili èernou kombinézu èlena Vnitøní strany. OBrien byl rozloitý, silný mu s pevnou íjí a drsnou, výraznou, krutou tváøí. Avak pøes svoje hrozivé vzezøení mìl jistý arm. Zvlátním zpùsobem si rovnal brýle na nose, co bylo neobyèejnì odzbrojující gesto a v nedefinovatelném smyslu ulechtilé. Bylo to gesto, které by mohlo vyvolat pøedstavu lechtice z osmnáctého století nabízejícího tabatìrku se òupavým tabákem, kdyby ovem byl jetì nìkdo schopen takových pøedstav. Winston OBriena vidìl za posledních deset let snad desetkrát. Cosi ho k nìmu silnì pøitahovalo, a nebyl to jen kontrast mezi OBrienovým uhlazeným chováním a fyzickým vzezøením zápasníka. Mnohem víc tu pùsobila tajná víra -

anebo snad ne víra, ale spí nadìje, e OBrienova politická pravovìrnost není bez kazu. Cosi v jeho tváøi to nepopiratelnì naznaèovalo. Moná vak nemìl ve tváøi vepsánu neortodoxnost, ale prostì inteligenci. V kadém pøípadì vypadal jako nìkdo, s kým by se dalo hovoøit, kdyby s ním èlovìk mohl zùstat o samotì pøi vypnuté obrazovce. Winston vak nikdy nevyvinul nejmení úsilí, aby si svou domnìnku ovìøil: vlastnì to ani nelo. V tu chvíli pohlédl OBrien na svoje náramkové hodinky; zjistil, e zùstane v Oddìlení záznamù, dokud Dvì minuty nenávisti neskonèí. Usedl na idli v tée øadì jako Winston, o nìkolik míst dál.

Mezi nimi sedìla malá ena s pískovými vlasy, která pracovala v kóji vedle Winstona. Dívka s tmavými vlasy sedìla hned za nimi.

V pøítím okamiku se z velké obrazovky na konci místnosti vyvalila ohavná skøípavá øeè, jakoby vycházející z obludného, nenamazaného stroje. Zvuky, pøi nich èlovìku cvakaly zuby a jeily se vlasy na hlavì. Zaèala Nenávist.

Jako obyèejnì se na obrazovce objevila tváø Emanuela Goldsteina, Nepøítele lidu. Tu a tam se mezi posluchaèi ozval sykot. Drobná ena s pískovými vlasy ze sebe vydala skøek, v nìm se mísil strach a odpor. Goldstein byl renegát a odpadlík, který kdysi dávno (jak dávno, si nikdo nepamatoval) byl jednou z vedoucích osobností Strany, témìø na úrovni samotného Velkého bratra, potom se zapletl do kontrarevoluèní èinnosti, byl odsouzen k smrti, ale tajuplnì unikl a zmizel.

Programy Dvou minut nenávisti se den ode dne mìnily, ale nebylo jednoho, v nìm by Goldstein nefiguroval na èelném místì. Byl prvotní zrádce, ten, kdo nejdøíve poskvrnil èistou Stranu. Vechny dalí zloèiny proti Stranì, vechny zrady, sabotáe, kacíøství a úchylky vznikaly pøímo z jeho uèení. Kdesi jetì stále il a kul svoje pikle; moná za moøem, pod ochranou svých chlebodárcù, ale moná

e se dokonce - taková fáma se obèas íøila - skrýval v samotné Oceánii.

Winstonovi se sevøel aludek. Pøi pohledu na Goldsteinovu tváø zakouel

- 12 -

vdy bolestnou smìsici pocitù. Byla to hubená idovská tváø s velkou aureolou kuèeravých bílých vlasù a s malou kozí bradkou - tváø chytrá, a pøece jako by si zaslouila opovrení, s výrazem senilní hlouposti, kterou naznaèoval dlouhý tenký nos, na nìm blízko pièky sedìly brýle. Trochu svým vzezøením pøipomínal ovci, i hlas mìl meèivý. Goldstein vedl svùj obvyklý jedovatý útok na uèení Strany -

útok tak pøehnaný a zvrácený, e by byl i pro dítì prùhledný, a pøece natolik vemlouvavý, e èlovìka naplòoval alarmujícím pocitem, e by mu nìkteøí ménì rozumní lidé mohli uvìøit. Ostouzel Velkého bratra, odsuzoval diktaturu Strany, poadoval okamité uzavøení míru s Eurasií, obhajoval svobodu projevu, svobodu tisku, svobodu shromaïování, svobodu mylení, hystericky køièel, e revoluce byla zrazena - a to vechno v rychlém sledu mnohoslabièných slov, který byl parodií na obvyklý styl øeèníkù Strany a obsahoval dokonce slova newspeaku; fakticky bylo v jeho øeèi více slov newspeaku, ne by èlen Strany normálnì pouil ve skuteèném ivotì. A po celou tu dobu, aby nikdo nepochyboval o tom, co Goldstein s takovou okázalou teatrálností líèil, pochodovaly za jeho hlavou na obrazovce nekoneèné zástupy eurasijské armády, sevøené øady muù bezvýrazných asiatských tváøí, kteøí zaplavili obrazovku, zmizeli a na jejich místo pøili jiní, pøesnì takoví. Dutý, rytmický dusot vojenských bot vytváøel pozadí ke Goldsteinovu meèivému hlasu.

Nenávist trvala sotva tøicet vteøin a polovina lidí v místnosti zaèala neovladatelnì, zbìsile pokøikovat. Samolibá ovèí tváø na obrazovce a hrozivá síla eurasijské armády za ní - to bylo víc, ne se dalo snést: kromì toho pohled nebo dokonce jen pomylení na Goldsteina automaticky vyvolávaly strach a hnìv. Byl pøedmìtem trvalejí nenávisti ne Eurasie nebo Eastasie, protoe kdy Oceánie vedla válku s jednou z tìchto velmocí, ila zpravidla v míru s druhou. To bylo pøinejmením podivné. Goldsteina sice kadý nenávidìl a pohrdal jím, kadý den byly na tribunách, na obrazovce, v novinách i v knihách jeho teorie odmítány, drceny, vysmívány èi pøedvádìny tak, aby kadý vidìl, jaké jsou to vásty, a pøesto se zdálo, jako by jeho vliv nikterak neslábl. Po kadé se znovu nali blázni, kteøí se dali svést. Neminul den, aby Ideopolicie neodhalila pióny a sabotéry, kteøí jednali podle jeho direktiv. Byl velitelem obrovské stínové armády, podzemní sítì spiklencù, kteøí usilovali o svrení Státu. Tito lidé si údajnì øíkali Bratrstvo. eptem se íøily historky o stralivé knize, souhrnu vekerého kacíøství, jejím autorem byl Goldstein a která se tajnì roziøovala. Byla to kniha bez názvu. Lidé o ní hovoøili - pokud o ní vùbec hovoøili - prostì jako o knize. Ale èlovìk se o takových vìcech dovídal jen z nejasných povìstí. Øádný èlen Strany se o Bratrstvu èi o knize nezmínil, pokud se tomu mohl vyhnout.

Ve druhé minutì pøela nenávist v záchvat zuøivosti. Lidé vyskakovali z míst, køièeli z plných plic a snaili se umlèet drádivý meèivý hlas znìjící z obrazovky.

Drobná ena s pískovými vlasy zrudla a ústa se jí otvírala a zavírala jako rybì na suchu. I OBrienova drsná tváø se rozpálila. Sedìl na idli jako by spolkl pravítko a jeho mohutná hruï se nadouvala a zachvívala, jako by èelil náporu vln.

- 13 -

Tmavovlasá dívka za Winstonem zaèala vykøikovat Svinì! a znièehonic popadla tìký slovník newspeaku a mrtila jím do obrazovky. Zasáhl Goldsteina do nosu a odrazil se; hlas neústupnì mluvil dál. Winston v jasném okamiku zjistil, e øve s ostatními a zuøivì kope patou do trnoe. Na Dvou minutách nenávisti nebylo tak hrozné, e se jich èlovìk musel úèastnit, ale e bylo nemoné nezapojit se.

Po tøiceti vteøinách se u nikdo nemusel pøetvaøovat. Odporná extáze strachu a pomstychtivosti, touha zabíjet, muèit, rozsekat oblièeje kováøským kladivem, projela vemi jako elektrický proud a zmìnila kadého i proti jeho vùli v jeèícího

ílence. Byla to vak zuøivost abstraktní a pøímo nesmìrovaná, take se dala pøenést z jednoho pøedmìtu na druhý jako plamen z plamenometu. Winstonova nenávist nebyla tak v jednu chvíli vùbec namíøena proti Goldsteinovi, ale naopak proti Velkému bratru, Stranì a Ideopolicii. V takových okamicích cítil v srdci náklonnost k osamìlému, zesmìòovanému kacíøi na obrazovce, jedinému stráci pravdy a zdravého rozumu ve svìtì lí. A pøece hned vzápìtí byl zase zajedno s ostatními a ve, co se o Goldsteinovi øíkalo, mu pøipadalo pravdivé. V takových chvílích se tajné proklínání Velkého bratra mìnilo na uctívání, zdálo se mu, e se Velký bratr tyèí do výe jako neporazitelný a neohroený ochránce, pevná skála proti hordám z Asie, a Goldstein pøes svou izolovanost a bezmocnost a pochybnost, která se vznáela nad samotnou jeho existencí, mu pøipadal jako zlovìstný èarodìj, schopný pouhou silou svého hlasu znièit stavbu civilizace.

A tak bylo obèas moné pøepínat libovolnì svou nenávist tím nebo oním smìrem. Jako èlovìku, který ve zlém snu prudkým pohybem odtrhne hlavu od poltáøe, podaøilo se i Winstonovi pøenést svou nenávist z tváøe na obrazovce na tmavovlasou dívku za ním. Myslí se mu mihaly krásné, ivé pøedstavy. Utlouká ji k smrti gumovým obukem. Pøivazuje ji nahou ke kùlu a støílí do ní ípy, a je jich plná jako svatý ebastián. Znásilòuje ji a v okamiku vyvrcholení jí proøízne hrdlo. Lépe ne kdy jindy si teï uvìdomoval, proè ji nenávidí. Protoe je mladá, hezká a bezpohlavní, protoe by se s ní chtìl vyspat, co se nikdy nestane, protoe kolem rozkoného, pruného pasu, který pøímo vyzýval k nìnému objetí, mìla ohavnou arlatovou erpu, køiklavý symbol cudnosti.

Nenávist vrcholila. Z Goldsteinova hlasu se stalo skuteèné ovèí beèení a jeho tváø se na okamik zmìnila v ovèí. Potom se ovèí èumák promìnil v postavu eurasijského vojáka, který se pøiblioval, obrovský, stralivý, s rachotícím samopalem, a se zdálo, e vyskoèí z obrazovky, take nìkteøí lidé v prvních øadách uhýbali ze svých míst. Ale v tom okamiku si vichni s úlevou zhluboka oddechli, protoe nepøátelská postava se prolnula do tváøe Velkého bratra, èernovlasého, s èerným knírem, plného síly a mystického pokoje, a ta tváø byla tak obrovská, e témìø zaplòovala obrazovku. Nikdo neslyel, co Velký bratr øíká.

Bylo to jen pár slov povzbuzení, takových, co se pronáejí v bitevní vøavì, nedají se rozliit jedno od druhého, ale vracejí dùvìru u tím, e byla vyslovena. Potom tváø Velkého bratra zase zmizela a místo ní se objevila velkými písmeny tøi hesla Strany:

- 14 -

VÁLKA JE MÍR

SVOBODA JE OTROCTVÍ

NEVÌDOMOST JE SÍLA

Tváø Velkého bratra zdánlivì jetì nìkolik vteøin na obrazovce setrvávala, jako by její otisk na sítnicích vech pøítomných byl pøíli ivý, ne aby okamitì zmizel. Drobná ena s pískovými vlasy se vrhla dopøedu na opìradlo idle.

Horeènatì eptala cosi jako Mùj spasiteli! a rozpøáhla ruce k obrazovce. Potom si skryla tváø do dlaní. Bylo zøejmé, e odøíkává modlitbu.

V tu chvíli zaèala celá skupina lidí tie a pomalu rytmicky skandovat: V-B! V-B! V-B! - a znova a znova, velmi pomalu, s dlouhou pauzou mezi

V a B. Byl to temný, dunivý zvuk, jaksi zvlátnì divoský, èlovìk jako by v pozadí slyel dupot bosých nohou a dunìní tamtamù. Vydreli s tím asi tøicet vteøin. Byl to refrén, který se èasto ozýval ve chvílích vzruených emocí. Èásteènì to byl zpùsob sebehypnózy, úmyslné potlaèování vìdomí rytmickým hlukem.

Winston mìl pocit, e mu tuhnou útroby. Ve Dvou minutách nenávisti se nemohl ubránit dojmu, e sdílí veobecné delirium, ale to podlidské skandování V-B!

ho vdy naplòovalo hrùzou. Pravda, skandoval s ostatními, bylo nemoné chovat se jinak. Èlovìk instinktivnì skrýval své city, ovládal svou tváø a dìlal toté, co vichni ostatní. Ale pokadé se objevila skulinka trvající nìkolik vteøin, kdy ho výraz oèí mohl prozradit. A právì v tomto okamiku se stala ta významná vìc -

pokud se vùbec stala.

Na okamik zachytil OBrienùv pohled. OBrien vstal. Pøedtím si sundal brýle a nyní si je znovu nasazoval charakteristickým pohybem. Na zlomek vteøiny se jejich zraky setkaly, a v okamiku, kdy se to stalo, Winston vìdìl, - ano, vìdìl!

- e OBrien si myslí toté, co on. Probìhlo mezi nimi neklamné sdìlení. Bylo to, jako by se jejich vìdomí otevøelo a jejich mylenky se oèima pøenesly z jednoho na druhého. Zdálo se mu, e OBrien øíká: Jsem s tebou. Vím pøesnì, co cítí.

Vím vechno o tvém pohrdání, o tvé nenávisti, o tvém znechucení. Ale neboj se, jsem na tvé stranì! Vtom vak záblesk porozumìní pominul a OBrienova tváø zùstala stejnì nevyzpytatelná jako tváøe ostatních.

To bylo ve, a Winston si u nebyl jist, zda k tomu skuteènì dolo. Takové pøíhody nikdy nemìly pokraèování. Jediným jejich výsledkem bylo, e v nìm udrovaly víru èi nadìji, e nejenom on, ale i jiní jsou nepøáteli Strany. Moná, e povìsti o rozsáhlém podzemním spiknutí byly nakonec pravdivé - moná, e Bratrstvo skuteènì existuje. Navzdory nekoneènému zatýkání, pøiznáním a popravám nemohl mít èlovìk jistotu, zda Bratrstvo není prostì mýtus. Byly dny,

e v jeho existenci vìøil, jindy zas ne. Nic se nedalo dokázat, byly jen letmé náznaky, které mohly znamenat cokoli anebo nic: útrky zaslechnutých rozhovorù, nejasné èmáraniny na zdech záchodkù - nepatrný pohyb ruky pøi setkání dvou neznámých, který budil dojem, e by mohlo jít o poznávací znamení. Samé dohady: nejpravdìpodobnìjí je, e si to vechno vymyslel. Vrátil se do své kóje a na OBriena u nepohlédl. Ani ho nenapadlo, e by jejich chvilkový kontakt

- 15 -

mohl pokraèovat. Bylo to nepøedstavitelnì nebezpeèné, i kdyby vìdìl, jak to zaøídit. Na vteøinu, na dvì vymìnili dvojsmyslný pohled, a tím to skonèilo. I to vak byla pozoruhodná událost v uzavøené osamìlosti, v ní musel èlovìk ít.

Winston se probral ze zamylení a zpøíma se posadil. Øíhl. Gin se mu zvedal v aludku.

Znovu pohlédl na stránku v seitì. Zjistil, e zatímco sedìl a bezmocnì dumal, automaticky psal dál. A nebylo to u to køeèovité neohrabané písmo jako pøedtím.

Pero rozkonicky klouzalo po hladkém papíøe a psalo úhlednými velkými písmeny: PRYÈ S VELKÝM BRATREM!

PRYÈ S VELKÝM BRATREM!

PRYÈ S VELKÝM BRATREM!

PRYÈ S VELKÝM BRATREM!

PRYÈ S VELKÝM BRATREM!

znova a znova, a zaplnilo pùl strany.

Nemohl se ubránit náporu paniky. Bylo to absurdní, protoe napsat právì ta slova nebylo o nic nebezpeènìjí ne to, e vùbec zaèal deník psát, ale na okamik byl v pokuení vytrhnout popsané stránky a celé vìci se vzdát.

Ale neudìlal to, protoe vìdìl, e je to zbyteèné. Vùbec nezáleelo na tom, zda napsal Pryè s Velkým bratrem nebo nenapsal. Jako nezáleelo na tom, zda bude v deníku pokraèovat nebo ne. Ideopolicie ho dostane i tak. Spáchal zloèin -

a byl by ho spáchal, i kdyby se perem papíru ani nedotkl - ten nejvìtí zloèin, který zahrnoval vechny ostatní. Øíká se tomu thoughtcrime, zloèin závadného mylení. Zloèin, který se vìènì skrývat nedá. Èlovìk mùe s úspìchem klièkovat celé roky, ale døíve nebo pozdìji ho pøece jenom dostanou.

Stávalo se to vdycky v noci - zatýkání se bez výjimky dìlo v noci. Náhlé vytrení ze spánku, hrubá ruka zatøese ramenem, svìtla oslepí zrak, kolem postele kruh tvrdých tváøí. Ve valné vìtinì pøípadù se ádný proces nekoná, není vydána ani zpráva o zatèení. Lidé jednodue zmizí, pokadé v noci. Jméno takového èlovìka se odstraní ze záznamù, kadá zmínka o tom, co udìlal, je vymazána, sama jeho existence je popøena a potom zapomenuta. Takový èlovìk je zruen, vymýcen, zkrátka - jak se obvykle øíkalo - vaporizován (vypaøen).

Winstona se na okamik zmocnila hysterie. Dal se do psaní a uspìchanì, neúhlednì krábal:

zastøelej mì co z toho støelej mì do týla pryè s velkým bratrem vdycky støelej èlovìka do týla co z toho pryè s velkým bratrem Vzpøímil se na idli, trochu se zastydìl sám pøed sebou, a odloil pero. Hned nato sebou prudce trhl. Ozvalo se zaklepání.

U je to tady! Sedìl tie jako myka v bláhové nadìji, e a u klepal kdokoli, odejde po prvním pokusu. Ale ne, klepání se opakovalo. Nejhorí by bylo, kdyby vyèkával. Srdce mu builo na poplach, ale jeho tváø byla v dùsledku dlouhého

- 16 -

cviku pravdìpodobnì bezvýrazná. Vstal a tìce vykroèil ke dveøím.

2

Kdy u sahal na kliku, viml si, e nechal na stole otevøený deník. Pryè s Velkým bratrem! s písmeny skoro tak velkými, e se dala pøeèíst pøes celý pokoj. Taková pitomost. Zároveò si vak uvìdomil, e pøes vechen strach by nechtìl poskvrnit smetanový papír tím, e by seit zavøel, dokud byl inkoust jetì mokrý.

Nadechl se, otevøel dveøe, a vtom jím probìhla teplá vlna úlevy. Venku stála jakási nevýrazná ena. Vypadala znièenì, vlasy mìla rozcuchané a tváø zbrázdìnou vráskami.

Ach, soudruhu, zaèala smutným, ufòukaným hlasem, zdálo se mi, e jsem vás slyela pøijít. Prosím vás, mohl byste k nám zaskoèit podívat se na výlevku v kuchyni? Nìjak se ucpala a

Byla to paní Parsonsová, manelka souseda z tého poschodí. (Slovo paní

Strana jaksi neschvalovala - vichni se mìli oslovovat soudruhu a soudruko

- ale pro nìkteré eny se slovo paní pouívalo instinktivnì.) Bylo jí asi tøicet, ale vypadala mnohem starí. Èlovìk mìl dojem, e se jí ve vráskách usadil prach.

Winston vykroèil po chodbì za ní. Takové amatérské opravy patøily ke kadodennímu rozèilování. Vìáky na Sídliti vítìzství byly staré, asi z roku 1930

nebo tak nìjak, a rozpadávaly se. Omítka ze stropù a ze zdí se v jednom kuse loupala, potrubí praskalo pøi kadém vìtím mrazu, støecha prosakovala, kdy

nasnìilo, topný systém obyèejnì fungoval jen napùl, pokud nebyl uzavøen úplnì z úsporných dùvodù. Opravy, pokud si je èlovìk nedovedl udìlat sám, musely být schváleny vzdálenými komisemi, které zdrovaly opravu okenního rámu tøeba dva roky.

To jen proto, e Tom není doma, øekla paní Parsonsová neurèitì.

Byt Parsonsových byl vìtí ne Winstonùv a zase jinak zchátralý. Vechno vypadalo otluèené, ponièené, jako by se tudy právì prohnalo velké divoké zvíøe.

Vude na zemi se válely sportovní potøeby - hokejky, boxerské rukavice, prasklý fotbalový míè, propocené trenýrky rubem navrch a na stole zmì pinavého nádobí a seitù s oslíma uima. Na stìnách rudé prapory Ligy mládee a Zvìdù a plakát s Velkým bratrem v ivotní velikosti. Jako vude v tomto domì vládl v bytì zápach kyselého zelí, který byl pøehluen ostrým pachem potu pocházejícím od nìkoho, kdo právì nebyl doma. Tìko øíct, proè se to poznalo na první vdechnutí.

Ve vedlejím pokoji hrál kdosi pøes toaletní papír na høeben a snail se doprovázet vojenskou hudbu, která se stále jetì øinula z obrazovky.

To dìti, øekla paní Parsonsová a pohlédla chápavì na dveøe. Nebyly dnes venku. A samozøejmì

Mìla ve zvyku nedopovìdìt vìtu. Kuchyòská výlevka byla skoro po okraj

- 17 -

plná pinavé, nazelenalé vody, která páchla intenzívnì vaøeným zelím. Winston si klekl a prohlíel koleno odpadového potrubí. Nerad pracoval rukama a nerad se shýbal, protoe se vdycky rozkalal. Paní Parsonsová se na nìho bezradnì podívala.

Samozøejmì, kdyby byl doma Tom, spravil by to na to up, zamumlala.

Má rád takové vìci. A má ikovné ruce, to tedy má.

Parsons byl jako Winston zamìstnán na Ministerstvu pravdy. Byl to tlustý, ale èilý èlovìk, nebetyènì hloupý, ztìlesnìní debilního nadení - jeden z tìch oddaných nìmých otrokù, na nich záviselo pevné postavení Strany víc ne na Ideopolicii. V pìtatøiceti ho museli násilím vystrnadit z Ligy mládee, a ne

postoupil do ní, podaøilo se mu zùstat u Zvìdù rok nad stanovenou vìkovou hranici. Na Ministerstvu pracoval na podøízeném místì, kde se nevyadovala inteligence, ale zato byl vùdèím èinitelem ve Sportovním výboru a ve vech dalích výborech, které organizovaly spoleèné výlety, spontánní demonstrace, úsporné kampanì a dobrovolnou èinnost vùbec. S klidnou pýchou byl schopen nepøetritì vykládat, bafaje pøi tom z dýmky, e za poslední ètyøi roky strávil kadý veèer ve Spoleèenském støedisku. Kamkoli vstoupil, táhl se za ním mocný pach potu, jakési neuvìdomìlé svìdectví jeho lopotného ivota, a zùstával, i kdy on sám odeel.

Máte hasák? zeptal se Winston, marnì zápasící s uzávìrem odpadu.

Hasák? hlesla paní Parsonsová bezradnì. Nevím, to teda ne. Moná dìti

Ozval se dupot bot a dalí zatroubení na høeben, jak dìti vtrhly do obývacího pokoje. Paní Parsonsová pøinesla hasák. Winston vypustil vodu a s odporem vytáhl chumáè vlasù, který odtok ucpal. Umyl si prsty, jak se jen dalo, ve studené vodì a vrátil se do druhého pokoje.

Ruce vzhùru! ozval se divoský hlas.

Hezký devítiletý chlapec, drzý na pohled, se vynoøil za stolem a míøil na nìj dìtskou automatickou pistolí; jeho sestøièka, asi o dva roky mladí, to dìlala po nìm kouskem døeva. Oba mìli modré ortky, edé koile a èervené átky, stejnokroj Zvìdù. Winston zvedl ruce nad hlavu, ale mìl nepøíjemný pocit; chlapcovo chování bylo tak zlovìstné, e to u nebyla hra.

Jsi zrádce! øval chlapec. Jsi ideozloèinec! Jsi eurasijský pión! Zastøelím tì, dám tì vaporizovat, polu tì do solných dolù!

Najednou oba poskakovali kolem nìho a køièeli: Zrádce! a Ideozloèinec!

Dìvèátko napodobovalo bratra kadým pohybem. Bylo to trochu dìsivé, jako kdy dovádìjí tygøí mláïata, z nich co nevidìt vyrostou lidorouti. Chlapci se v oèích zraèila vypoèítavá zuøivost, viditelná touha udeøit nebo kopnout Winstona, vìdomí, e u brzy na to bude dost velký. Jetì dobøe e nemá skuteènou pistoli, pomyslel si Winston.

Oèi paní Parsonsové nervóznì tìkaly od Winstona k dìtem a zase nazpátek.

V lepím svìtle obývacího pokoje Winston se zájmem zaznamenal, e má v záhybech oblièeje opravdu prach.

- 18 -

Ti nadìlají kravál, øekla. Jsou zklamaní, e se nemohli jít podívat na vìení.

Jene já mám moc práce, a tak s nima nemùu, a Tom tak brzy z práce nepøijde.

Proè nemùeme na vìení? hulákal chlapec.

Já chci na vìení! Já chci na vìení! vykøikovalo dìvèátko a pøitom stále poskakovalo.

Winston si vzpomnìl, e veèer mají být v Parku povìeni nìjací eurasijtí zajatci, kteøí se dopustili váleèných zloèinù. Konalo se to tak jednou mìsíènì a byla to populární podívaná. Dìti se vdycky halasnì doadovaly, aby se mohly jít podívat. Winston se rozlouèil s paní Parsonsovou a zamíøil ke dveøím. Ale neuel jetì ani est krokù, kdy ucítil vzadu na krku omraèující bolest. Jako by se do nìj zabodl rozhavený drát. Prudce se otoèil a zahlédl paní Parsonsovou, jak strká syna zpátky do dveøí a chlapec si cpe do kapsy prak.

Goldstein! zaøval chlapec a dveøe za ním zapadly. Winstona vak nejvíc zarazil výraz bezmocné hrùzy v eninì naedlé tváøi.

Kdy u byl zase ve svém bytì, pøeel rychle kolem obrazovky, usedl ke stolu a stále si tøel krk. Z obrazovky u nezaznívala hudba, ale kdosi tam úseèným vojenským tónem s pøídechem surovosti popisoval výzbroj nové Plovoucí pevnosti, která právì kotvila mezi Islandem a Fárskými ostrovy.

Napadlo ho, e ta zbìdovaná ena musí mít s dìtmi hrùzostraný ivot. Jetì rok, dva, a budou ve dne v noci èíhat na projevy její politické nespolehlivosti.

Dnes jsou skoro vechny dìti hrozné. Nejhorí bylo, e v organizacích, jako byli Zvìdové, z nich systematicky dìlali malé neovladatelné divochy, a pøitom to v nich nevzbuzovalo sklon k tomu, aby se bouøily proti stranické disciplínì. Naopak, zboòovaly Stranu a vechno, co s ní souviselo. Písnì, prùvody, transparenty, spoleèné výlety, cvièení s pukami, provolávání hesel, uctívání Velkého bratra -

to vechno byla pro nì nádherná hra. Celá jejich divokost se zamìøovala ven, proti nepøátelùm Státu, proti cizincùm, zrádcùm, sabotérùm, ideozloèincùm. Bylo témìø normální, e lidé po tøicítce se báli svých vlastních dìtí. A mìli proè, nebylo týdne, aby Timesy nepøinesly èláneèek o tom, jak nìjaký malý donaeè, který poslouchá za dveømi - veobecnì se pouíval výraz dìtský hrdina - zaslechl kompromitující poznámku a udal své rodièe Ideopolicii.

Bolest na krku u pominula. Lhostejnì vzal do ruky pero a uvaoval, zda pøijde jetì na nìco, co by zapsal do deníku. A najednou zaèal zase pøemýlet o OBrienovi.

Pøed lety - jak je to u dávno, takových sedm let - se mu zdálo, e kráèí místností, kde byla tma jako v pytli. Kdosi sedící nìkde po stranì øekl, kdy

procházel kolem nìho: Setkáme se, kde není tma! Bylo to øeèeno docela pokojnì, jakoby náhodou, bylo to konstatování, ne rozkaz. A on el dál, ani se nezastavil.

Zvlátní bylo, e tehdy, v tom snu, na nìho ta slova neudìlala velký dojem. Teprve pozdìji, s postupem èasu, nabývala na dùleitosti. Nemohl si teï vzpomenout ani na to, kdy poprvé identifikoval ten hlas jako OBrienùv. Ale ta identifikace tu rozhodnì byla. Ze tmy k nìmu promluvil OBrien.

- 19 -

Winston si nikdy nebyl jist - dokonce ani po tom záblesku oèí dnes ráno si jetì nebyl jist - zda je OBrien pøítel nebo nepøítel. Zøejmì na tom ani zvlá

nezáleelo. Pøeskoèila mezi nimi jiskøièka porozumìní a to bylo dùleitìjí ne

náklonnost nebo spojenectví. Setkáme se, kde není tma, øekl tehdy. Winston netuil, co to znamená, vìdìl jen, e se to nìjak splní.

Obrazovka se odmlèela. Do nehybného vzduchu zaznìl jasný, ulechtilý tón trubky. Hlas drsnì pokraèoval:

Pozor, pozor! Z malabarské fronty jsme dnes ráno dostali tuto zprávu: nae jednotky v Jiní Indii dosáhly slavného vítìzství. Byl jsem povìøen vám oznámit,

e akce, o kterých nyní podáme zprávu, dovedou pravdìpodobnì válku k brzkému konci. Sledujte zpravodajství.

Teï pøijdou zlé zprávy, pomyslel si Winston. A opravdu, následovala krvavá reportá o znièení eurasijské armády, s ohromujícím poètem padlých a zajatých, a po ní oznámení, e od pøítího týdne se sniuje pøídìl èokolády z tøiceti gramù na dvacet.

Winston opìt øíhl. Gin vyprchával a zanechával po sobì pocit prázdnoty.

Obrazovka - snad na oslavu vítìzství, snad proto, aby diváci zapomnìli na mení pøídìl èokolády - spustila Oceánie, za tebe Bylo naøízeno stát pøi tom v pozoru. Ale Winston byl ve své nynìjí pozici neviditelný.

Oceánii vystøídala lehèí hudba. Winston pøeel k oknu, poøád zády k obrazovce. Den byl stále jetì chladný a jasný. Nìkde v dálce vybuchla nálo

rakety s dutým rachotem, který se vracel ozvìnou. Touhle dobou jich dopadalo na Londýn dvacet a tøicet týdnì.

Dole na ulici vítr povíval roztrhaným plakátem a slovo Angsoc se pokadé objevilo a zase zmizelo. Angsoc. Posvátné zásady Angsocu. Newspeak, doublethink (podvojné mylení), mìnitelnost minulosti. Mìl pocit, jako by bloudil houtinami na dnì moøe, ztracený v obludném svìtì, kde on sám byl obludou.

Byl sám. Minulost byla mrtvá, budoucnost nepøedstavitelná. Jakou mìl jistotu, e tøeba jen jediná ivoucí lidská bytost je na jeho stranì? A jak mohl vìdìt, e panství Strany nepotrvá navdy? Jako odpovìï se mu vybavila tøi hesla na bílém prùèelí Ministerstva pravdy:

VÁLKA JE MÍR

SVOBODA JE OTROCTVÍ

NEVÌDOMOST JE SÍLA

Vyndal z kapsy pìtadvaceticentovou minci. Také tam byla vyraena tá hesla zøetelnými písmeny, a na druhé stranì mince hlava Velkého bratra. Dokonce i z té mince ho ty oèi sledovaly. Na mincích, na známkách, na obálkách knih, na plakátech, na transparentech a na krabièkách cigaret - vude. Stále vás sledovaly ty oèi a obklopoval ten hlas. A èlovìk spal nebo bdìl, pracoval nebo jedl, uvnitø nebo venku, ve vanì nebo v posteli - nebylo úniku. Nic nepatøilo èlovìku osobnì, kromì nìkolika kubických centimetrù uvnitø jeho lebky.

- 20 -

Slunce se posunulo ve své dráze a nespoèetná okna Ministerstva pravdy vypadala teï, kdy u na nì nedopadalo sluneèní svìtlo, pøíernì, jako støílny pevnosti. Winstonovi se pøi pohledu na obrovskou pyramidu zachvìlo srdce. Byla pøíli pevná, nemohla být smetena. Neroztøítilo by ji ani tisíc raketových náloí.

Znovu ho napadlo, pro koho vlastnì píe ten deník. Pro budoucnost - pro minulost, pro nìjakou osobu, která snad existuje jen ve fantazii? A pøed ním se zjevila ne smrt, ale nicota. Z deníku zùstane popel a z nìho samého pára. Co napsal, pøeète si jen Ideopolicie, a pak to pøestane existovat, vymae se to z pamìti. Jak mùe èlovìk zanechat výzvu budoucnosti, kdy po nìm nezùstane ani stopa, ba ani anonymní slovo naèmárané na kusu papíru?

Na obrazovce odbila ètrnáctá hodina. Za deset minut musí odejít. Musí být zpátky v práci ve ètrnáct tøicet.

Kupodivu odbíjení hodin jako by do nìho vlilo novou odvahu. Byl jako osamìlý duch zvìstující pravdu, kterou nikdo nikdy neuslyí. Ale kdy u ji jednou vyjeví, kontinuita se nìjakým tajemným zpùsobem nepøeruí. Èlovìk nepøedává lidské dìdictví tím, e se dá slyet, ale tím, e se zachová pøi zdravém rozumu.

Vrátil se ke stolu, namoèil pero a psal:

Pro budoucnost anebo pro minulost, pro dobu, kdy mylení bude svobodné, kdy se lidé budou liit jeden od druhého a nebudou ít v samotì, pro dobu, kdy bude existovat pravda a kde vìci, které se stanou, nebudou se moci odestát.

Z vìku uniformity, z vìku osamocení, z vìku Velkého bratra, z vìku doublethinku - zdravím vás!

U jsem mrtvý, uvaoval. Zdálo se mu, e teprve teï, kdy zaèíná být schopný formulovat svoje mylenky, udìlal rozhodující krok. Následky kadého èinu jsou obsaeny v èinu samotném.

Napsal:

Ideozloèin nepøináí smrt: ideozloèin JE smrt.

Teï, kdy si uvìdomil, e je u vlastnì mrtvý, bylo dùleité, aby zùstal naivu co nejdéle. Dva prsty na pravé ruce mìl od inkoustu. To byl pøesnì ten detail, který ho mùe prozradit. Nìjaký fanatický èmuchal na Ministerstvu (pravdìpodobnì ena jako ta malá s pískovými vlasy anebo èernovláska z Oddìlení literatury) by mohl zaèít pøemýlet o tom, proè psal za polední pøestávky, proè pouil tak staromódní pero, co psal - a potom by o tom utrousil poznámku na pøísluných místech. el do koupelny a peèlivì si odøel inkoust drsným tmavohnìdým mýdlem, které pokoku okrábalo jako smirkový papír, take dobøe slouilo tomuto úèelu.

Odloil deník do zásuvky. Bylo zbyteèné uvaovat o tom, kam ho ukrýt, ale mohl by alespoò zjistit, zda neobjevili jeho existenci. Kdyby vloil mezi stránky vlas, bylo by to pøíli zøejmé. Nabral pièkou prstu drobné zrnko bìlavého prachu a poloil je na roh desek; kdyby s deníkem nìkdo pohnul, musel by je setøást.

- 21 -

3

Winstonovi se zdálo o matce. Muselo mu být deset nebo jedenáct, kdy jeho matka zmizela. Byla to vysoká, urostlá, dosti zamlklá ena s pomalými pohyby, s nádhernými svìtlými vlasy. Na otce se pamatoval jetì nejasnìji, tmavovlasý, hubený, vdy upravený, obleèený v tmavých atech (Winston si zvlá pamatoval velmi tenké podráky otcových bot), a nosil brýle. Oba zøejmì pohltila jedna z prvních velkých èistek padesátých let.

V této chvíli sedìla matka nìkde hluboko pod ním s jeho sestøièkou na klínì.

Vùbec se na svou sestru nepamatoval, pøedstavoval si jen drobné, køehké dìvèátko, stále tiché, s velkýma pozornýma oèima. Obì k nìmu vzhlíely. Byly dole, kdesi pod zemí - moná na dnì jakési studnì, nebo velmi hlubokého hrobu - ale bylo to místo, které, tøebae u bylo hluboko, propadalo se stále hloubìji. Byly v jídelnì potápìjící se lodi a vzhlíely k nìmu skrz temnou vodu. V jídelnì byl jetì vzduch, jetì ho stále vidìly a on vidìl je, ale pøitom klesaly hloubìji, hloubìji, hloubìji do zelených vod, které je co chvíli pohltí navdycky. On byl venku, na svìtle a na vzduchu, zatímco ony byly vtahovány dolù - do smrti, a dole byly proto, e on byl nahoøe. Vìdìl to on a vìdìly to ony a vidìl jim na tváøích, e to vìdí. Nevyèítaly mu to ani pohledem ani v srdci, nesly v sobì pouze vìdomí, e musí zemøít, aby on mohl zùstat na ivu, a to byla souèást nevyhnutelného øádu vìcí. Nepamatoval si, co se stalo, ale v tom snu vìdìl, e ivoty jeho matky a sestry byly nìjak obìtovány pro nìho. Byl to jeden ze snù, které, i kdy mají charakteristickou snovou scenérii, jsou pokraèováním rozumového ivota a ve kterých si èlovìk uvìdomuje fakta a mylenky a ty mu potom, kdy se probudí, pøipadají nové a cenné. Winstona ohromilo pomylení, e smrt jeho matky pøed témìø tøiceti lety byla tragická a truchlivá zpùsobem, který teï u nebyl moný.

Uvìdomoval si, e tragédie patøí do starých èasù, do èasù, kdy jetì existovalo soukromí, láska a pøátelství a èlenové rodiny stáli pøi sobì, ani k tomu museli mít praktický dùvod. Vzpomínka na matku mu drásala srdce, protoe zemøela z lásky k nìmu, a on byl v té dobì jetì pøíli mladý a sobecký, aby jí lásku oplácel, a protoe se nìjakým zpùsobem, u si nevzpomínal jakým, obìtovala kvùli takovému pojetí oddanosti, je bylo soukromé a nezmìnitelné. Dnes by se takové vìci nemohly stát, to chápal. Dnes existoval strach, nenávist a bolest, ale

ádný dùstojný cit, ani hluboký nebo sloitý smutek. A to vechno jako by vidìl ve velkých oèích své matky a sestry, jak k nìmu vzhlíely skrz zelenou vodu z hloubky mnoha set sáhù, ani se pøitom zastavily na své cestì dolù.

Najednou stál na nízkém pruném trávníku za letního veèera, kdy ikmé sluneèní paprsky zlatily zem. Krajina, na ni se díval, se mu ve snu vracela tak èasto, e si nikdy nebyl úplnì jistý, jestli ji vidìl ve skuteèném svìtì nebo ne.

V duchu ji nazýval Zlatá zemì. Byla to stará, králíky ohlodaná pastvina, kterou se vinula pìinka, tu a tam poznamenaná krtinci. Ve støapatém ivém plotì na protìjí

- 22 -

stranì pole se v lehkém vánku kývaly vìtve jilmù, jejich husté listí se zachvívalo jako enské vlasy. Nìkde docela blízko, i kdy ho nebylo vidìt, zvolna tekl èistý potok, v tùních pod vrbami plavaly bìlice.

Pøes pole pøicházela dívka s tmavými vlasy. Jakoby jediným pohybem ze sebe strhla aty a s opovrením je odhodila. Tìlo mìla bílé a hladké, ale nevzbuzovalo v nìm touhu, vlastnì se na nì ani nedíval. V tom okamiku ho vak zaplavil obdiv nad gestem, s ním aty odhodila. Jeho pùvab a bezstarostnost jako by odepsaly celou kulturu, celý systém mylení, jako kdyby se Velký bratr a Strana a Ideopolicie dali smést ze svìta jediným nádherným pohybem pae. I to gesto patøilo do dávných èasù. Winston se probudil se slovem

Shakespeare na rtech.

Z obrazovky vycházelo ui rvoucí pískání, setrvávající na jednom tónu tøicet vteøin. Bylo sedm patnáct, èas, kdy vstávali úøedníci. Winston se vyhrabal z postele

- nahý, protoe èlen Vnìjí strany dostával jen 3000 bodù na oacení a pyamo stálo 600 - a popadl pinavé tílko a trenýrky, které leely pøes idli. Za tøi minuty zaène rozcvièka. V pøítím okamiku se svíjel v prudkém záchvatu kale, který pøicházel skoro vdy krátce po probuzení. Plíce zùstaly bez vzduchu tak dokonale,

e mohl popadnout dech, jedinì kdy si lehl na záda a nìkolikrát se zhluboka nadechl. Od námahy pøi kali mu nabìhly íly a bércový vøed ho zaèal svìdit.

Skupina od tøiceti do ètyøiceti! tìkl pronikavý enský hlas. Skupina od tøiceti do ètyøiceti! Zaujmìte svá místa, prosím. Tøicátníci a ètyøicátníci!

Winston vyskoèil do pozoru pøed obrazovkou, na ní se objevil obraz mladé

eny, vyzáblé, ale svalnaté, obleèené v cvièebním úboru a cvièkách.

Pae pokrèit a napnout! vyráela. V rytmu, podle mne. Ráz, dva, tøi, ètyøi!

Ráz, dva, tøi, ètyøi! Do toho, soudruzi, trochu ivota do toho! Ráz, dva, tøi, ètyøi!

Ráz, dva, tøi, ètyøi!!

Bolest, která provázela záchvat kale, nestaèila úplnì vypudit z Winstonovy mysli záitek ze sna a rytmické pohyby pøi cvièení ho jen oivovaly. Kdy

tak mechanicky vihal paemi dozadu a dopøedu s výrazem vzteklého potìení na tváøi, úpornì se snail vrátit se v duchu do erého období útlého dìtství. Bylo to mimoøádnì obtíné. Vechno, co se odehrálo pøed koncem padesátých let, vymizelo. Neexistovaly ádné záznamy, na nì by se èlovìk mohl odvolat, a tak dokonce i obrysy vlastního ivota ztrácely na ostrosti. Èlovìk vzpomínal na významné události, které se pravdìpodobnì vùbec nestaly, pamatoval si podrobnosti jednotlivých epizod, ani se mu vybavila jejich atmosféra, a pak u

byla jen dlouhá prázdná údobí, ke kterým nedovedl pøipsat nic. Vechno bylo tehdy jiné. Dokonce i jména státù a jejich obrysy na mapì byly jiné. Napøíklad Územní oblast jedna se tehdy tak nejmenovala: jmenovala se Anglie nebo Británie, aèkoli Londýn, tím si byl celkem jist, byl vdycky Londýn.

Winston si vak rozhodnì nevzpomínal na ádné období, kdy jeho zemì nebyla ve válce, ale v èase jeho dìtství zøejmì bylo dost dlouhé údobí míru, protoe si pamatoval, jak je vechny pøekvapil nálet. Moná to bylo tehdy, kdy dopadla

- 23 -

atomová bomba na Colchester. Nepamatoval se na nálet samotný, ale vzpomínal si, jak mu otec svíral ruku v dlani a jak spìchali dolù, dolù, kamsi hluboko pod zem, dokola, dokola po spirálovitém schoditi, které mu zvonilo pod nohama a z nìho ho tak rozbolely nohy, e zaèal fòukat, take se museli zastavit a odpoèinout si. Matka la pomalu a jako ve snách daleko za nimi. Nesla jeho malou sestøièku - anebo to moná byl jen uzel pøikrývek: nebyl si jistý, zda tehdy u byla jeho sestøièka na svìtì. Koneènì pøili na hluèné místo plné lidí a Winston si uvìdomil, e je to stanice podzemní dráhy.

Vude sedìli lidé na kamenné dlabì, jiní zas tìsnì napìchovaní na kovových pryènách, jeden nad druhým. Winston, jeho matka a otec si nali místo na zemi a blízko nich sedìli vedle sebe na pryènì staøec a staøena. Staøec mìl na sobì pìkný tmavý oblek, èernou látkovou èepici posunutou dozadu na velmi bílých vlasech; tváø mìl nachovou a modré oèi plné slz. Byl z nìho cítit gin. Zdálo se, jako by mu vyráel z pokoky místo potu, a èlovìk si mohl pøedstavit, e slzy, které mu proudem tekly z oèí, jsou èistý gin. Ale i kdy byl mírnì opilý, byl celý bez sebe opravdovým, nesnesitelným alem. Winston pochopil svým dìtským zpùsobem,

e se právì stalo cosi hrozného, co se nijak nedalo odpustit a nikdy se nedá odèinit.

Také se mu zdálo, e ví, co to je. Nìkdo, koho ten staøec miloval - moná malá vnuèka - byl zabit. Staøec kadých pár minut opakoval:

Nemìli jsme jim dùvìøovat, já to øíkal, maminko, neøíkal jsem to? Tak to dopadá, kdy se jim vìøí. Já to poøád øíkal. Nemìli jsme tìm lumpùm vìøit.

Ale kterým lumpùm nemìli vìøit, to si Winston vybavit nedokázal.

Nejspí od té doby trvala válka doslova bez pøestávky, ale pøísnì vzato nebyla to stále tá válka. V jeho dìtství probíhaly po nìkolik mìsícù zmatené poulièní boje v samotném Londýnì; na nìkteré se ivì pamatoval. Ale bylo úplnì nemoné vystopovat dìjiny celého období, urèit, kdo s kým v dané chvíli bojoval, protoe neexistovaly písemné záznamy ani mluvené slovo, které by se zmiòovaly o jiném seskupení ne o právì existujícím. V této chvíli napøíklad, v roce 1984 (jestlie je rok 1984), vede Oceánie válku s Eurasií, ve spojenectví s Eastasií. V ádném veøejném nebo soukromém projevu se nikdy nepøipustilo, e tyto tøi velmoci byly nìkdy seskupeny jinak. Ostatnì jak Winston dobøe vìdìl, jetì pøed ètyømi roky vedla Oceánie válku s Eastasií a byla spojencem Eurasie. Ale to byl jen pokoutní poznatek, který si náhodou uchoval, protoe jeho pamì nebyla dostateènì pod kontrolou. Oficiálnì ke zmìnì partnerù nikdy nedolo. Oceánie byla odjakiva ve válce s Eurasií. Momentální nepøítel pøedstavoval absolutní zlo, a z toho vyplývalo, e ádná minulá nebo budoucí dohoda s ním není a nebyla moná.

Pøíerné je, uvaoval u po miliónté, kdy tlaèil ramena s bolestí dozadu (s rukama na bocích krouili tìlem od pasu vzhùru, mìlo to být dobré pro zádové svaly) - pøíerné je, e by to vechno mohlo být pravda. Jestlie Strana dokázala vnoøit ruku do minulosti a prohlásit o té èi oné události, e se nikdy nestala - není to mnohem hrozivìjí ne pouhé muèení anebo smrt?

Strana prohlásila, e Oceánie nikdy nebyla spojencem Eurasie. On, Winston

- 24 -

Smith, vìdìl, e Oceánie byla spojencem Eurasie jetì pøed pouhými ètyømi lety.

Ale odkud tato znalost pramenila? Jen z jeho vlastního vìdomí, které i tak musí být brzy znièeno. A jestlie vichni ostatní pøijímají le, kterou Strana pøedkládá -

jestlie vechny záznamy opakují stejnou povídaèku - pak le pøela do historie a stala se pravdou. Kdo ovládá minulost, znìlo heslo Strany, ovládá budoucnost: kdo ovládá pøítomnost, ovládá minulost. A pøece minulost, svou povahou zmìnitelná, nikdy zmìnìna nebyla. Vechno, co je pravda teï, je pravda odjakiva a navdycky. Je to docela prosté. Je k tomu zapotøebí jedinì nekoneèný sled vítìzství nad vlastní pamìtí. Øíkali tomu ovládání skuteènosti; v newspeaku se tomu øíkalo doublethink.

Pohov! tìkla instruktorka o nìco mírnìji.

Winston spustil ruce podle bokù a znovu pomalu naplnil plíce vzduchem.

Mysl mu sklouzla do zmotaného svìta doublethinku. Vìdìt, a pøitom nevìdìt, uvìdomovat si plnou pravdu, a pøitom pronáet peèlivì vykonstruované li, udret souèasnì dva názory, které se vzájemnì vyluèují, vìdìt, e jsou protikladné, a vìøit v oba; pouívat logiku proti logice, odvrhovat morálnost, a pøitom ji vyadovat, vìøit, e demokracie je nemoná a e Strana je strácem demokracie; zapomenout vechno, co je tøeba zapomenout, potom to znova z pamìti vylovit, kdy je toho zapotøebí, a zas to promptnì zapomenout: a nadevechno aplikovat tý proces na proces sám. To byla nejzazí finesa: vìdomì si pøivodit nevìdomost, a pak znovu zapomenout na akt hypnózy, který èlovìk právì provedl. Dokonce i jen porozumìt slovu doublethink vyadovalo podvojného mylení pouít.

Instruktorka zase zavelela pozor. A teï zkusíme, kdo z nás se dovede dotknout prstù na nohách! øekla s nadením. Pìknì a od bokù, prosím, soudruzi. Ráz - dva! Ráz - dva!!

Winstonovi se cvièení hnusilo, bolest mu vystøelovala od pat a do hýdí a èasto konèila dalím záchvatem kale. Z jeho úvah se vytratil polopøíjemný pocit.

Minulost, uvaoval, nebyla pouze zmìnìná, byla vlastnì znièená. Jak mohl èlovìk konstatovat tøeba jen nejzøejmìjí fakta, kdy neexistoval ádný záznam mimo jeho pamì? Snail se vzpomenout si, v kterém roce poprvé slyel o Velkém bratru. Muselo to být nìkdy v edesátých letech, ale zjistit to bylo nemoné.

V dìjinách Strany figuroval samozøejmì Velký bratr jako vùdce a stráce Revoluce od jejích nejranìjích poèátkù. Jeho hrdinské èiny byly postupnì posouvány v èase smìrem nazpìt, a koneènì dosáhly do bájného svìta ètyøicátých a tøicátých let, kdy jetì kapitalisté v podivných válcovitých kloboucích jezdili po londýnských ulicích ve velkých naletìných autech anebo koèárech se zasklenými okny. Nikdo nevìdìl, kolik bylo na té legendì pravdy a co bylo vymylené. Winston si dokonce nemohl vzpomenout na datum, kdy Strana vznikla. Nezdálo se mu, e by byl slovo Angsoc slyel pøed rokem 1960, bylo vak moné, e ve své oldspeakové podobì - to jest anglický socialismus - bylo bìné u døív. Vechno se rozplývalo v mlze. Nìkdy vak èlovìk mohl na jasnou le ukázat prstem. Nebylo napøíklad pravda, jak se hlásalo v knihách o dìjinách Strany, e Strana vynalezla letadla.

- 25 -

Na letadla se pamatoval od svého nejútlejího dìtství. Ale dokázat èlovìk nemohl nic. Nikdy neexistoval ádný dùkaz. Jenom jednou za celý svùj ivot drel v rukách neomylný dokument, který dokazoval zfalování historického faktu. A pøi té pøíleitosti

Smith! vykøikl hlas té sanì z obrazovky. 6079 Smith W.! Ano, vy! Skloòte se ní, prosím! Umíte to pøece. Ale nesnaíte se. Ní, prosím. To u je lepí, soudruhu. A nyní, celá èeta pohov a sledujte mne.

Winstonovi vyrazil horký pot po celém tìle. Jeho tváø zùstala vak úplnì bezvýrazná. Jen nedat nikdy najevo strach! Jen neprojevit odpor! Jediné miknutí oka mùe èlovìka prozradit. Stál a díval se, jak instruktorka zvedla pae nad hlavu a pak se sice ne s pùvabem, ale pozoruhodnì ladnì a prunì pøedklonila a vsunula první èlánky prstù pod prsty na nohou.

Tak, soudruzi! Takhle to chci vidìt. Podívejte se na mì jetì jednou. Je mi devìtatøicet a mám ètyøi dìti. A teï se podívejte! Opìt se pøedklonila. Vidíte, moje kolena nejsou pokrèená. Dokáete to vichni, jen chtít, dodala, kdy se zase napøímila. Kadý èlovìk pod pìtaètyøicet je dokonale schopný dotknout se prstù na nohou. Nemáme vichni tu èest bojovat v pøední linii, ale mùeme se aspoò udret ve formì. Jen pomyslete na nae chlapce na malabarské frontì! A na námoøníky na Plovoucích pevnostech! Jen si pomyslete, s èím se oni musí vypoøádat! A teï to zkuste jetì jednou. To u je lepí, soudruhu, o moc lepí,

dodala povzbudivì, kdy se Winstonovi pøi prudkém pøedklonu podaøilo dotknout se prstù na nohou, ani pokrèil kolena. Poprvé po nìkolika letech.

4

Winston nevìdomky zhluboka vzdychl jako vdy, kdy zaèínal svou kadodenní práci, v èem mu nemohla zabránit ani blízkost obrazovky. Pøitáhl si speakwrite, sfoukl prach z mluvítka a nasadil si brýle. Potom rozvinul a sepnul dohromady ètyøi malé svitky papíru, které vyklouzly z pneumatického potrubí po pravé stranì jeho speakwritu.

Ve stìnách jeho kóje byly tøi otvory. Napravo od speakwritu malá pneumatická roura pro psané zprávy; vlevo vìtí, pro noviny; a v boèní stìnì, kam Winston lehce dosáhl rukou, byla velká obdélníková tìrbina chránìná drátìnou møíkou.

Ta slouila na odhazování odpadového papíru. Podobných tìrbin byly v budovì tisíce èi desetitisíce, nejen v kadé místnosti, ale v malých vzdálenostech od sebe na kadé chodbì. Z neznámého dùvodu se jim øíkalo pamìové díry. Kdy

èlovìk vìdìl, e nìjaký dokument má být znièen, anebo dokonce vidìl, jak se nìkde povaluje kus papíru, docela automaticky nadzvedl poklop nejblií pamìové díry a papír tam vhodil. Proud teplého vzduchu ho pak odnesl do obrovských pecí, skrytých kdesi v útrobách budovy.

Winston rozvinul ètyøi svitky papíru a prohlíel je. Kadý z nich obsahoval

- 26 -

jen jedno nebo dvouøádkovou zprávu, psanou zkratkovitým argonem - nebyl to skuteèný newspeak, ale obsahoval hodnì výrazù z jeho slovní zásoby, co byl

argon, který se pouíval na Ministerstvu pro vnitøní potøebu. Vypadalo to takhle: times 17. 3. 84 projev vb nesprávnì informoval o africe opravit times 19. 12. 83 pøedpovìdi 3 lp 4. kvartál 83 tiskové chyby zdùvodnit prùbìné výsledky times 14. 2. 84 hojmini nesprávnì uvedlo èokoládu opravit times 3. l2. 83 zpráva o denním rozkazu vb velenedobrá odkazy neosoby úplnì pøepsat antezal nadøízschvál

S mírným pocitem uspokojení odloil Winston ètvrtou zprávu stranou. Byl to sloitý a odpovìdný úkol a bude nejlépe, kdy se jím bude zabývat a nakonec.

Ostatní tøi byly bìné záleitosti, aèkoli druhá bude pravdìpodobnì vyadovat, aby se prokousal øadou nudných èísel.

Winston stiskl na obrazovce tlaèítko starí èísla a poádal o pøísluné výtisky Timesù, které za pár minut vyklouzly z pneumatického potrubí. Pøíkazy, které obdrel, se týkaly èlánkù nebo zpráv v novinách, je bylo z nìjakého dùvodu tøeba zmìnit, nebo, jak znìla oficiální verze, opravit. Tak napøíklad Timesy sedmnáctého bøezna napsaly, e Velký bratr ve svém projevu z minulého dne pøedpovìdìl, e fronta v Jiní Indii zùstane v klidu, ale e se zakrátko rozvine eurasijská ofenzíva v Severní Africe. Stalo se vak, e eurasijské vrchní velení zahájilo ofenzívu v Jiní Indii a Severní Afriku nechalo na pokoji. Proto bylo tøeba pøepsat odstavec v projevu Velkého bratra tak, aby pøedpovídal to, co se skuteènì stalo. Anebo zase devatenáctého prosince uveøejnily Timesy oficiální pøedpovìdi výroby rùzných druhù spotøebního zboí ve ètvrtém kvartálu roku 1983, co byl souèasnì estý kvartál Deváté tøíletky. Dnení vydání pøineslo hláení o skuteèném objemu výroby, z nìho vyplývalo, e pøedpovìdi byly v kadém ohledu hrubì nesprávné. Winston mìl za úkol opravit pùvodní èísla tak, aby souhlasila s pozdìjími. Pokud lo o tøetí pøíkaz, vztahoval se na velmi jednoduchou chybu, která se dala napravit za pár minut. Pøednedávnem, v únoru, vydalo Ministerstvo hojnosti pøíslib (kategorický závazek byl oficiální název),

e se pøídìl èokolády v roce 1984 nesníí. Ve skuteènosti vak Winston vìdìl, e bylo rozhodnuto pøídìl èokolády sníit koncem tohoto týdne z tøiceti gramù na dvacet. Take bylo tøeba nahradit pùvodní pøíslib varováním, e bude pravdìpodobnì nutné nìkdy v dubnu pøídìl sníit.

Jakmile Winston tyto pøíkazy vyøídil, pøidal napsané opravy k pøísluným výtiskùm Timesù a vstrèil je do pneumatického potrubí. Potom témìø bezdìèným pohybem zmaèkal pøíkazy i vechny poznámky, které si udìlal, a vhodil je do pamìové díry, aby je strávily plameny.

Nevìdìl dopodrobna, co se dìje v neviditelném bluditi, do nìho vedlo pneumatické potrubí, ale to podstatné mu bylo známo. Jakmile byly vechny opravy pøísluného èísla Timesù pohromadì a zkontrolovány, vytisklo se dotyèné èíslo znova, pùvodní výtisk byl znièen a opravený výtisk byl zaøazen na jeho

- 27 -

místo v archívu. Tento proces neustálého pozmìòování se pouíval nejen v novinách, ale i v knihách, èasopisech, brourách, plakátech, letácích, filmech, zvukových záznamech, kreslených filmech, fotografiích - v kadém druhu literatury nebo dokumentace, která by snad mohla mít nìjaký politický nebo ideologický význam. Den po dni a témìø minutu po minutì byla minulost pøizpùsobována souèasnosti. Tímto zpùsobem se dala dokumentárnì dokázat správnost kadého zámìru Strany. Nikdy nesmìly zùstat zachovány ádné zprávy nebo názory, které by byly v rozporu s potøebami pøítomné chvíle. Celá historie byla palimpsest, mnohokrát okrábaný a znovu a znovu popisovaný pergamen.

Pak u nebylo v ádném pøípadì moné dokázat, e dolo k falzifikaci. V nejvìtí sekci Oddìlení záznamù, daleko vìtí ne ta, kde pracoval Winston, byli zamìstnaní lidé, jejich povinností bylo vystopovat a shromádit vechny pùvodní nepøepsané výtisky knih, novin a jiných dokumentù, je byly urèeny ke znièení. Mnohá èísla Timesù, která byla tøeba i desetkrát pøepsána proto, e se zmìnila politická orientace anebo e obsahovala chybná proroctví Velkého bratra, byla zaøazena ve svazcích jednotlivých roèníkù s pùvodním datem a neexistovaly ádné jiné výtisky, které by jim odporovaly. Také pùvodní vydání knih byla odstranìna a znovu a znovu pøepisována, a knihy vycházely znovu a znovu bez nejmení zmínky o tom, e v nich bylo nìco zmìnìno. Dokonce ani v psaných pokynech, které Winston dostával a kterých se zbavoval hned, jak je splnil, se nikdy neuvádìlo, ba ani nenaznaèovalo, e má být spáchán podvrh: vdy se jen konstatovalo, e jde o pøepsání, omyl, tiskovou chybu anebo nesprávný citát, které je v zájmu pøesnosti tøeba opravit.

Ale vdy to vlastnì ani podvrh není, pomyslel si, kdy mìnil cifry Ministerstva hojnosti. Jde jen o to nahradit jeden nesmysl jiným. Vìtina materiálu, s ním èlovìk pracoval, se netýkala reálného svìta ani tolik, jako se ho týká pøímá le. Statistické údaje byly pouhá fantazie v originální verzi stejnì jako ve verzi opravené. Vìtinou se pøedpokládalo, e si i tak vechny cifry vymýlíte.

Tak napøíklad Ministerstvo hojnosti naplánovalo výrobu 145 miliónù párù obuvi.

Jako skuteèný objem výroby uvedlo Ministerstvo edesát dva milióny. Kdy

vak Winston pùvodní pøedpovìï opravoval, sníil èíslo na padesát sedm miliónù, aby vyhovìl obvyklému poadavku pøekroèení kvóty. Tak jako tak, edesát dva milióny nebyly o nic blí pravdì ne padesát sedm miliónù nebo 145 miliónù.

Zdálo se dokonce pravdìpodobné, e nebyly vyrobeny vùbec ádné boty. A jetì pravdìpodobnìjí bylo, e nikdo nevìdìl, kolik se vyrobilo, a ani se o to nezajímal.

Vichni byli srozumìni s tím, e v kadém kvartálu se na papíøe vyrobily astronomické poèty bot, zatímco snad polovina obyvatel Oceánie chodila bosá. A tak tomu bylo se vemi zaznamenávanými údaji, a lo o vìci velké èi malé.

Vechno se ztrácelo v jakémsi stínovém svìtì, v nìm se nakonec i letopoèet stával nejistým.

Winston se podíval naproti pøes halu. V protilehlé kóji na druhé stranì usilovnì pracoval drobný, na pohled pedantický chlapík s èernou bradkou. Na

- 28 -

kolenou sloené noviny, ústa pøitisknutá k mluvítku speakwritu. Pùsobil dojmem,

e se snaí, aby to, co øíká, zùstalo tajemstvím mezi ním a obrazovkou. Vzhlédl a jeho brýle vyslaly nepøátelský záblesk smìrem k Winstonovi.

Winston Tillotsona skoro neznal a nemìl tuení, na èem pracuje. Zamìstnanci Oddìlení záznamù se nebavili na potkání o své práci. V dlouhé hale bez oken, s dvìma øadami kójí, kde neustále ustil papír a hluèely hlasy mumlající do speakwritù, byl asi tucet lidí, které Winston neznal ani podle jména, aèkoliv je dennì vídal, jak pobíhají sem a tam po chodbách anebo gestikulují ve Dvou minutách nenávisti. Vìdìl, e ve vedlejí kóji se denodennì moøí drobná ena s pískovými vlasy s tím, jak vystopovat a vymazat z tisku jména lidí, kteøí byli vaporizováni, a tudí povaováni za bytosti, je nikdy neexistovaly. To se k ní docela dobøe hodilo, protoe pøed nìkolika lety byl vaporizován i její vlastní manel.

A o pár kójí dál sedìlo mírné, nepraktické, snivé stvoøení jménem Ampleforth.

Vyznaèoval se velice chlupatýma uima a pøekvapujícím talentem pro onglování s rýmy a básnickými metry. Zabýval se tím, e produkoval upravené verze, takzvané definitivní texty básní, které byly sice ideologicky závadné, ale z nìjakého dùvodu mìly být zachovány v antologiích. A tato hala s pøiblinì padesáti pracovníky byla jen jednou sekcí, vlastnì jedinou buòkou obrovského komplexu Oddìlení záznamù. Kolem ní, nad ní i pod ní se dalí houfy pracovníkù zabývaly nepøedstavitelným mnostvím úkolù. Byly tu obrovské tiskárny s redaktory a

kolenými typografy a dokonale vybavené ateliéry na falování fotografií. Byl tu úsek televizních programù s inenýry, reiséry a týmy hercù, kteøí byli speciálnì vybráni pro svou schopnost napodobovat hlasy. Byly tu armády referentù, jejich

úlohou bylo sestavovat seznamy knih a èasopisù, které mìly být pøepsány. Byly tu rozlehlé depozitáøe, kde se skladovaly opravené dokumenty, a skryté pece, v nich se nièily pùvodní výtisky. A kdesi v naprosté anonymitì koordinovaly øídící mozky celou práci a stanovovaly politickou linii, která vyadovala, aby se jeden kousek minulosti zachoval, jiný zfaloval a dalí vygumoval.

A Oddìlení záznamù bylo koneckoncù jen jedním odvìtvím èinnosti Ministerstva pravdy. Prvoøadým posláním Ministerstva nebylo rekonstruovat minulost, ale zásobovat obèany Oceánie novinami, filmy, uèebnicemi, televizními programy, hrami, romány - vemi myslitelnými druhy informací, pouèení nebo zábavy, od sochy po heslo, od lyrické básnì po biologickou studii a od dìtského slabikáøe po slovník newspeaku. Ministerstvo muselo uspokojovat nejen rozmanité potøeby èlenù Strany, ale opakovat celou proceduru na nií úrovni, pro blaho proletariátu. Na Ministerstvu byla celá øada zvlátních oddìlení, která se zabývala proletáøskou literaturou; hudbou, dramatem a vùbec zábavou. Zde se produkovaly podøadné noviny, v nich nebylo témìø nic ne sport, zloèin a astrologie, senzaèní estákové románky, filmy, z nich sex jenom kapal, a sentimentální písnièky, komponované výhradnì mechanickou cestou na speciálním automatu, kterému se øíkalo verotep. Byla tu dokonce i celá podsekce -

Pornosek se to jmenovalo v newspeaku - která se zabývala výrobou nejniího

- 29 -

druhu pornografie, expedované v zapeèetìných balících, do nich nesmìl nahlédnout ani ádný èlen Strany, kromì tìch, kteøí se na jejich výrobì podíleli.

Zatímco Winston pracoval, vyklouzly z pneumatického potrubí dalí tøi pokyny; byly to jednoduché záleitosti a Winston je vyøídil, jetì ne ho vyruily Dvì minuty nenávisti. Kdy bylo po Nenávisti, vrátil se do své kóje, vzal z polièky slovník newspeaku, odsunul speakwrite, oèistil si brýle a pustil se do hlavního úkolu onoho odpoledne.

Nejvìtí ivotní potìení nacházel Winston ve své práci. Vìtinou to byla nudná rutina, ale obsahovala i úkony tak obtíné a sloité, e se do nich èlovìk mohl ponoøit jako do hlubin matematického problému; takové ty delikátní podvrhy, kdy nebylo oè se opøít, èlovìk musel spoléhat jen na své znalosti zásad Angsocu a na vlastní odhad toho, co po nìm vlastnì Strana chce. V takových vìcech se Winston vyznal. Nìkdy mu dokonce svìøili opravu úvodníkù Timesù, které byly psány výhradnì v newspeaku. Rozbalil pokyn, který pøedtím odloil.

Znìl takto:

times 3. 12. 83 zpráva o denním rozkazu vb velenedobrá odkazuje neosoby úplnì pøepsat antezal nadøízschvál

V oldspeaku (neboli ve spisovné angliètinì) by to znìlo asi takto: Zpráva o Denním rozkaze Velkého bratra v Timesech ze dne 3. prosince 1983 je krajnì neuspokojivá a zmiòuje se o neexistujících osobách. Úplnì ji pøepite a døív, ne koncept zaøadíte, pøedlote ke schválení nadøízenému.

Winston si pøeèetl závadný èlánek. Denní rozkaz Velkého bratra byl zøejmì vìnován pøedevím chvále práce organizace známé jako CNPP, která dodávala cigarety a jiné náleitosti pro námoøníky Plovoucích pevností. Jistý soudruh Withers, prominentní èlen Vnitøní strany, byl vybrán ke zvlátní pochvale a udìlili mu vyznamenání, Øád druhé tøídy za vynikající práci.

O tøi mìsíce pozdìji byla CNPP znièehonic rozputìna bez uvedení dùvodù.

Dalo se pøedpokládat, e Withers a jeho spoleèníci jsou nyní v nemilosti, ale o celé záleitosti nebyla vydána ádná zpráva, ani v tisku ani na obrazovce. To se dalo oèekávat, protoe bylo neobvyklé stavìt politické odpùrce pøed soud nebo je dokonce veøejnì denuncovat. Velké èistky, které postihly tisíce lidí a zahrnovaly veøejné procesy se zrádci a ideozloèinci, kteøí se zahanbenì pøiznávali ke svým zloèinùm a potom byli popraveni, byly mimoøádnou podívanou a nekonaly se èastìji ne jednou za nìkolik let. Obvyklejí bylo, e lidé, kteøí upadli v nemilost Strany, prostì zmizeli a nikdo o nich u nikdy neslyel. Lidé nemìli nejmení tuení, co se s nimi stalo. V nìkterých pøípadech moná ani nebyli mrtví. Winston osobnì znal asi tøicet lidí, nepoèítaje v to vlastní rodièe, kteøí jednoho dne zmizeli.

Winston se lehce pokrábal na nose sponkou na spisy. V kóji naproti se soudruh Tillotson stále jetì tajnùstkáøsky hrbil nad speakwritem. Na okamik zdvihl hlavu; zase ten nepøátelský záblesk brýlí. Winston by byl rád

- 30 -

vìdìl, zda je soudruh Tillotson zabrán do tée práce jako on. To bylo jistì moné.

Takovou problematickou práci nemohli nikdy svìøit jediné osobì; na druhé stranì povìøit tím komisi by znamenalo otevøenì pøiznat, e jde o výrobu falzifikátù.

Bylo velmi pravdìpodobné, e právì teï pracuje aspoò tucet lidí na rùzných verzích toho, co Velký bratr vlastnì øekl. A záhy nìkterý z vedoucích mozkù Vnitøní strany vybere tu èi onu verzi, zrediguje ji a uvede do pohybu celý sloitý proces potøebného ovìøování. Potom pøejde vybraná le do stálých záznamù a stane se pravdou.

Winston nevìdìl, proè Withers upadl v nemilost. Moná e pro korupci nebo neschopnost. Moná e se Velký bratr jen zbavil pøíli oblíbeného podøízeného.

Moná e Withers nebo nìkdo z jeho blízkých byl v podezøení, e má kacíøské sklony. Anebo - a to bylo ze veho nejpravdìpodobnìjí - se to stalo prostì proto,

e èistky a vaporizování byly nezbytnou souèástí mechanismu vládnutí. Jediný klíè k rozlutìní záhady spoèíval ve slovech odkazy neosoby, co naznaèovalo,

e je Withers u mrtev. Nedalo se na to vak usuzovat s jistotou jen proto, e byl nìkdo zatèen. Nìkdy byli lidé proputìni, bylo jim dovoleno ít na svobodì jeden a dva roky a popraveni byli a potom. Velmi zøídka se stávalo, e èlovìk, o nìm se pøedpokládalo, e je dávno mrtvý, se objevil jako pøízrak ve veøejném procesu, zatáhl svým svìdectvím do vìci stovky dalích, a potom zmizel, tentokrát nadobro. Withers vak u byl neosoba. Neexistoval; nikdy neexistoval, Winston usoudil, e nepostaèí smysl projevu Velkého bratra prostì obrátit. Lepí bude, kdy ho pøedìlá tak, aby pojednával o nìèem, co vùbec nesouvisí s pùvodním pøedmìtem.

Mohl by projev zamìøit na obvyklé osoèování zrádcù a ideozloèincù, ale to by bylo trochu pøíli okaté; kdyby si vak zase vymyslel vítìzství na frontì anebo nový triumf v pøekroèení plánu Deváté tøíletky, záznamy by se pøíli

zkomplikovaly. ádalo si to kus èiré fantazie. A najednou se v jeho mysli zrodil témìø ucelený obraz soudruha Ogilvyho, který nedávno padl jako hrdina. Stávalo se; e Velký bratr vìnoval svùj Denní rozkaz oslavì památky skromného øadového èlena Strany, jeho ivot a smrt vyzdvihl jako pøíklad hodný následování. Tentokrát by mìl vzpomenout soudruha Ogilvyho. Ve skuteènosti ádný soudruh Ogilvy nikdy neexistoval, ale nìkolik øádkù v tisku a pár zfalovaných fotografií ho záhy pøivedou k ivotu.

Winston chvilku pøemýlel, potom si pøitáhl speakwrite a zaèal diktovat ve známém stylu Velkého bratra; byl to styl zároveò vojenský i pedantický a dal se snadno napodobit, protoe byl charakteristický tím, e kladl otázky a vzápìtí na nì promptnì odpovídal. (A jaké mravní pouèení pro nás plyne z tohoto faktu, soudruzi? Pouèení, které je zároveò jednou ze základních zásad Angsocu, toti

atd. atd.)

Kdy byly soudruhu Ogilvymu tøi roky, pøestal si hrát s jinými hraèkami kromì bubnu, samopalu a malého vrtulníku. Kdy mu bylo est, byl o rok døíve, na základì zvlátní výjimky, pøijat mezi Zvìdy; v devíti letech byl u vedoucím

- 31 -

skupiny. V jedenácti udal Ideopolicii svého strýce, kdy vyslechl rozhovor, který podle nìho mìl nepøátelské zamìøení. V sedmnácti se stal okresním organizátorem Antisexuální ligy mládee. V devatenácti navrhl nový typ ruèního granátu, schváleného Ministerstvem míru, který pøi první zkouce zabil jediným výbuchem jedenatøicet eurasijských zajatcù. Ve tøiadvaceti zahynul v akci. Kdy letìl s dùleitými depeemi pøes Indický oceán a pronásledovala ho nepøátelská trysková letadla, sebral samopal a z vrtulníku vyskoèil do hlubin pod sebou s depeemi a se vím. O takovém konci, øekl Velký bratr, se nedá uvaovat jinak ne s pocity závisti. Velký bratr pøipojil jetì nìkolik poznámek o èistotì a poctivosti ivota soudruha Ogilvyho. Byl naprostý abstinent a nekuøák, neznal jinou zábavu ne hodinu tìlocviku dennì a vzal na sebe závazek celibátu, protoe vìøil, e manelství a péèe o rodinu jsou nesluèitelné s povinnostmi, kterým zasvìtil ètyøiadvacet hodin dennì. Neznal jiné námìty k rozhovoru ne principy Angsocu, a jiný ivotní cíl ne poráku eurasijského nepøítele a rozdrcení piónù, sabotérù, ideozloèincù a vùbec zrádcù.

Winston uvaoval, zda má soudruhu Ogilvymu udìlit Øád za vynikající zásluhy; nakonec se rozhodl, e ne, protoe by to vzápìtí vyadovalo dalí zbyteèné zásahy.

Jetì jednou pohlédl na svého soupeøe v protìjí kóji. Nìco jako by mu øíkalo, e Tillotson urèitì pracuje na stejném úkolu jako on. Nedalo se pøedpovìdìt, èí práce bude nakonec pøijata, ale Winston byl hluboce pøesvìdèen, e to bude ta jeho. Soudruh Ogilvy, o nìm nemìl jetì pøed hodinou nikdo tuení, se stal skuteèností. Napadlo ho, jak je zvlátní, e mùete stvoøit mrtvé lidi, ale ivé ne.

Soudruh Ogilvy, který v pøítomnosti nikdy neexistoval, existoval nyní v minulosti, a a se jednou zapomene na samotný akt podvrhu, bude existovat právì tak autenticky a na základì stejných dùkazù jako Karel Veliký nebo Julius Caesar.

5

Hluboko v podzemí v závodní jídelnì s nízkým stropem postupovala fronta na obìd pomalu a trhavì kupøedu. V místnosti bylo u plno a panoval tu ohluující hluk. Od výdejního pultu vycházela pára z omáèky smíená s nakyslým kovovým pachem, který vak nedokázal docela pøevládnout nad výpary Ginu vítìzství. Na vzdáleném konci jídelny byl malý bar, pouhá díra ve zdi, kde se dal za deset centù koupit vìtí hlt ginu.

To je èlovìk, kterého hledám, øekl hlas za Winstonovými zády. Winston se otoèil. Byl to jeho pøítel Syme, který pracoval ve Výzkumném oddìlení. Pøítel nebylo moná správné slovo. V dnení dobì nemìl èlovìk pøátele, mìl soudruhy; ale spoleènost nìkterých soudruhù byla pøíjemnìjí ne spoleènost jiných. Syme byl filolog, odborník na newspeak. Byl vlastnì jedním z obrovského týmu odborníkù, kteøí právì sestavovali Jedenácté vydání slovníku. Drobný, mení ne

- 32 -

Winston, s tmavými vlasy a velkýma vypoulenýma oèima, kterými si jakoby zblízka prohlíel tváø kadého, s kým mluvil.

Chtìl jsem se zeptat, jestli nemá iletky?

Ani jednu, odpovìdìl rychle Winston s pocitem provinìní. Zkouel jsem to vude. U vùbec nejsou.

Poøád nìkdo prosil o iletky. Ve skuteènosti mìl Winston jetì dvì nepouité, ale ty si etøil. iletky byly úzký profil u celé mìsíce. Ve stranických obchodech nebylo kadou chvíli nìco k dostání. Jednou chybìly knoflíky, potom látaèky, jindy zas tkanièky do bot; teï to byly iletky. Pokud se k nim èlovìk vùbec dostal, pak jenom tak, e je víceménì tajnì vymelil na èerném trhu.

Holím se jednou iletkou u est týdnù, zalhal.

Fronta se pohnula kupøedu. Kdy se zastavila, otoèil se Winston zase k Symovi. Oba si vzali po jednom umatìném plechovém podnosu z hromady na okraji pultu.

Byl ses vèera podívat na vìení zajatcù? zeptal se Syme.

Pracoval jsem, øekl Winston lhostejnì. Uvidím to v kinì, aspoò doufám.

To je slabá náhraka, øekl Syme.

Výsmìnì klouzal oèima po Winstonovì tváøi. Znám tì, øíkaly jeho oèi. Vidím ti a do aludku. Vím moc dobøe, proè ses neel podívat, jak vìí zajatce.

V intelektuálním ohledu byl Syme a jedovatì pravovìrný. Mìl ve zvyku vyprávìt do nechutných detailù a se zjevným zadostiuèinìním o náletech na nepøátelské vesnice, o procesech a pøiznáních ideozloèincù, o popravách ve sklepeních Ministerstva lásky. Kdy s ním chtìl èlovìk mluvit, musel ho obratnì odvést od tìchto témat a zatáhnout podle moností do odborných problémù newspeaku, kde platil za autoritu a dokázal být i zajímavý. Winston otoèil hlavu trochu stranou, aby se vyhnul zkoumavému pohledu jeho velkých tmavých oèí.

Bylo to dobré vìení, vzpomínal Syme. Kdy jim sváou nohy, tak to jen celé pokazí. Rád se dívám, jak kopou. A hlavnì ten modrý jazyk, jak jim nakonec trèí z úst, docela jasnì modrý. Tenhle detail mì nejvíc vzruuje.

Dalí, prosím! køikla prolétka v bílé zástìøe s nabìraèkou v ruce.

Winston a Syme postrèili svoje podnosy k okénku. Obìma jim tam byl rychle pøisunut jejich pøídìl - kovová miska s edorùovou omáèkou, kus chleba, krychlièka sýra, hrnek èerné Kávy vítìzství a tabletka sacharinu.

Tamhle je volný stùl, pod obrazovkou, øekl Syme. Cestou si vezmeme gin.Gin jim nalili do porcelánových hrnkù bez ucha. Razili si cestu pøecpanou jídelnou a sloili jídlo z podnosù na stùl s kovovou deskou; na jednom rohu nìkdo po sobì nechal loui omáèky, pinavé tekuté svinstvo, jako by se v tìch místech nìkdo pozvracel. Winston uchopil hrnek ginu, chvilku sbíral odvahu a pak tu olejovitou bøeèku polkl. Pøimhouøil oèi, které se mu zalily slzami, a najednou zjistil, e má hlad. Zaèal po lících polykat øídkou duenou smìs, v ní plavaly houbovité narùovìlé kostky èehosi, pravdìpodobnì náhraky masa. Nikdo

- 33 -

nepromluvil, dokud misky nezùstaly prázdné. U stolu po Winstonovì levici vzadu kdosi rychle a bez pøestání mluvil; byl to nepøíjemný zvuk, jako kdy gágá kachna, a pronikal veobecnou vøavou v jídelnì.

Jak pokraèuje Slovník? zeptal se Winston. Musel zvýit hlas, aby ho v tom rámusu bylo slyet.

Pomalu, pøiznal Syme. Dìlám pøídavná jména. Je to fascinující.

Pøi zmínce o newspeaku se celý rozzáøil. Odstrèil misku, do jedné jemné ruky uchopil kus chleba, do druhé sýr a naklonil se pøes stùl, aby nemusel køièet.

Jedenácté vydání je u definitivní, øekl. Upravujeme jazyk do koneèné podoby, jakou bude mít, a u nikdo jinak mluvit nebude. A skonèíme, budou se to lidé jako ty muset celé znovu uèit. Ty si asi myslí, e nae hlavní práce spoèívá ve vymýlení nových slov. Vùbec ne. My slova nièíme - moøe slov, stovky dennì. Otesáváme jazyk a na kost. Jedenácté vydání nebude obsahovat ani jediné slovo, které by mohlo do roku 2050 zastarat.

Hladovì se zakousl do chleba, polkl nìkolik soust a pak mluvil dál, s vání puntièkáøe. Jeho hubená snìdá tváø oila, výsmìch v oèích nahradil témìø zasnìný pohled.

Je to krásné nièit slova. Samozøejmì nejvìtí odpad je u sloves a pøídavných jmen, ale jsou i stovky podstatných jmen, která by se dala vyøadit také. Nejde jen o synonyma, ale i o antonyma. Koneckoncù, jaké oprávnìní má slovo, které je jen protikladem jiného slova? Slovo obsahuje protiklad u samo v sobì. Vezmi napøíklad adjektivum ,dobrý. A kdy u má slovo jako ,dobrý, k èemu je jetì slovo ,patný? ,Nedobrý docela staèí - je dokonce lepí, protoe je pøesný protiklad, co to druhé není. Anebo kdy potøebuje silnìjí výraz pro ,dobrý, jaký má smysl, aby existovala celá øada vágních, zbyteèných slov jako ,vynikající

a ,skvìlý, a vechna ostatní? ,Veledobrý ten význam pokrývá, nebo

,pøeveledobrý, kdy chce nìco jetì silnìjí. Samozøejmì e tyto tvary u

pouíváme, ale v koneèné verzi newspeaku nebude u nic jiného. Nakonec bude celý pojem dobra a zla vyjadøovat jen est slov - ve skuteènosti jen jediné slovo.

Chápe, jaká je to krása, Winstone? Pùvodní projekt pochází pøirozenì od VB,

poznamenal dodateènì.

Pøi zmínce o Velkém bratru nasadil Winston okamitì dychtivý výraz. Pøesto Syme zaregistroval urèitý nedostatek spontánního nadení.

Ty nedovede newspeak skuteènì ocenit, Winstone, øekl témìø smutnì.

I kdy jej uívá, myslí stále jetì v oldspeaku. Semtam si pøeètu tvé vìci, co píe do Timesù. Jsou docela dobré, ale jsou to pøeklady. Srdcem stále jetì lpí

na oldspeaku s celou jeho vágností a zbyteènými významovými odstíny.

Nechápe, jaká krása je v nièení slov. Ví, e newspeak je jediný jazyk na svìtì, jeho slovní zásoba se kadým rokem zmenuje?

Winston to samozøejmì vìdìl. Usmál se souhlasnì, aspoò doufal, ale nedùvìøoval si natolik, aby nìco øekl. Syme ukousl dalí sousto tmavého chleba, krátce ho povýkal a pokraèoval:

- 34 -

Chápe, e jediným cílem newspeaku je zúit rozsah mylení? Nakonec dosáhneme toho, e ideozloèin bude doslova nemoný, protoe nebudou prostøedky, kterými by se dal vyjádøit. Kadý potøebný pojem bude v budoucnosti vyjadøován jen jediným slovem, jeho význam bude pøesnì definován a jeho

vedlejí významy budou vymazány a zapomenuty. V Jedenáctém vydání u od toho nejsme daleko. Ale ten proces bude pokraèovat jetì dlouho po tom, a ty i já budeme mrtví. Kadým rokem bude ménì a ménì slov a rozsah vìdomí se vdy o nìco zmení. Jistì ani teï neexistuje ádný dùvod ani omluva pro páchání ideozloèinù. Vechno je otázka sebekáznì a ovládání skuteènosti. Ale nakonec ani to nebude tøeba. Revoluce bude dovrená, a bude jazyk dokonalý.

Newspeak je Angsoc a Angsoc je newspeak, dodal s jakýmsi tajuplným uspokojením. Napadlo tì nìkdy, Winstone, e asi v roce 2050 nejpozdìji nebude na ivu jediná lidská bytost schopná rozumìt rozhovoru, jaký právì vedeme?

A na zaèal Winston nejistì, a pak toho nechal.

U mìl na jazyku A na proléty, ale pak se zarazil, protoe si nebyl úplnì jist, zda taková poznámka není trochu nepravovìrná. Syme vak vytuil, co chtìl øíci. Proléti nejsou lidi, øekl nedbale. Kolem roku 2050 - moná jetì døív - u

vùbec nikdo nebude znát oldspeak. Celá literatura minulosti bude znièena, Chaucer, Shakespeare, Milton, Byron budou existovat jen v newspeakových verzích; nezmìní se pouze jejich forma, zmìní se samy v sobì, stanou se svým protikladem.

Dokonce i literatura Strany se zmìní. I hesla se zmìní. Jak by mohlo existovat heslo svoboda je otroctví, kdy pojem svobody bude zruen? Celé mylenkové klima bude jiné. Vlastnì ani ádné mylení nebude, v tom smyslu, jak je chápeme dnes. Být pravovìrný znamená nemyslet - nemít potøebu myslet. Pravovìrnost je nevìdomí.

Winston byl náhle hluboce pøesvìdèen, e Syme bude jednoho dne vaporizován. Je pøíli inteligentní. Vidí pøíli jasnì a mluví pøíli otevøenì. Strana nemá takové lidi ráda. Jednoho dne zmizí. Má to napsané ve tváøi.

Winston dojedl chleba se sýrem. Otoèil se na idli troku stranou a napil se kávy z hrnku. Mu s pronikavým hlasem u stolu po jeho levici mluvil bezohlednì dál. Mladá ena, která byla asi jeho sekretáøka a sedìla zády k Winstonovi, ho poslouchala a zdálo se, e horlivì souhlasí se vím, co øíká. Winston chvílemi zaslechl poznámku, jako Myslím, e máte skuteènì pravdu, opravdu s vámi souhlasím, pronesenou mladým a dost hloupouèkým enským hlasem. Ale druhý hlas ani na okamik nezmlkl, ani kdy dìvèe promluvilo. Winston znal toho èlovìka od vidìní, ale nevìdìl o nìm víc ne to, e zaujímá dùleité postavení v Oddìlení literatury. Bylo mu kolem tøiceti, mìl svalnatou íji a velká pohyblivá ústa. Hlavu drel zaklonìnou tak, e se v jeho brýlích odráelo svìtlo a Winston vidìl jen dva lesklé kotouèe místo oèí. Dost hrozné bylo, e z proudu zvukù, které se mu øinuly z úst, se témìø nedalo porozumìt ani jedinému slovu. Jenom jednou Winston zachytil zlomek vìty úplné a koneèné vymýcení goldsteinismu

- 35 -

- kterou vychrlil velmi rychle, jedním dechem, jako by to byl jeden kompletnì odlitý øádek bez zaráek. Jinak to byl jenom um, jakási gá-gá-gágání. Ale i kdy

se nedalo rozumìt, co ten èlovìk vlastnì øíká, nebylo pochyby o veobecném smyslu toho, co øíká. Pravdìpodobnì vyhrooval Goldsteinovi a poadoval pøísnìjí opatøení proti ideozloèincùm a sabotérùm, høímal proti ukrutnostem eurasijské armády, vychvaloval Velkého bratra anebo hrdiny z malabarské fronty

- na tom nezáleelo. A u to bylo cokoli, èlovìk si mohl být jist, e kadé slovo je èistì pravovìrné, èirý Angsoc. Kdy se tak Winston díval na tu tváø bez oèí, s èelistí rychle se pohybující nahoru a dolù, mìl zvlátní pocit, e to ani není skuteèná lidská bytost, ale panák. Z èlovìka nemluvil mozek, ale hrtan. vanìní, které z nìho vycházelo, se skládalo ze slov, ale nebyla to øeè v pravém slova smyslu: byly to zvuky vydávané bezdìènì jako kachní gágání.

Syme na okamik zmlkl a obráceným koncem líce kreslil vzory v loui omáèky. Hlas od vedlejího stolu kvákal rychle dál, a bylo ho jasnì slyet navzdory okolnímu hluku.

V newspeaku je takové slovo, øekl Syme, nevím, jestli je zná, duckspeak.

Je to jedno z tìch zajímavých slov, které v sobì zahrnuje protikladné významy.

Kdy ho pouije o protivníkovi, je to nadávka; pouije-li ho o nìkom, s kým souhlasí, je to pochvala.

Není pochyby o tom, e Syme bude vaporizován, opakoval si v duchu Winston. Myslel na to s jistým smutkem, i kdy dobøe vìdìl, e Syme jím pohrdá, nemá ho pøíli v oblibì a vùbec by se nezdráhal udat ho jako ideozloèince, jakmile by se nael sebemení dùvod. Se Symem jaksi nebylo vechno, jak má být. Cosi mu chybìlo: opatrnost, nadutost a jakási ochranná hloupost. Nedalo se øíct, e by nebyl pravovìrný. Vìøil v principy Angsocu, ctil Velkého bratra, radoval se z vítìzství, nenávidìl kacíøe upøímnì, dokonce s jakousi neúnavnou horlivostí na základì nejnovìjích informací, k nim obyèejný èlen Strany nemìl pøístup.

A pøesto na nìm trvale lpìl stín patné povìsti. Øíkal vìci, které radìji nemìly být vysloveny, èetl pøíli mnoho knih, navtìvoval kavárnu Pod katanem, kam èasto chodívali malíøi a hudebníci. Neexistoval ádný zákon, dokonce ani nepsaný, který by zakazoval navtìvovat kavárnu Pod katanem, a pøece to místo bylo jaksi patnì zapsané. Scházeli se tam staøí, zdiskreditovaní vùdcové Strany, dokud nebyli definitivnì odstranìni. Sám Goldstein tam prý býval nìkdy vidìn, jetì pøed lety èi desetiletími. Nebylo tìké pøedvídat Symùv osud. A pøesto bylo jisté, e kdyby Syme tøeba jen na tøi vteøiny vytuil, co se ve Winstonovi odehrává, okamitì by ho udal Ideopolicii. To by ovem udìlal i kadý jiný, kdyby na to pøilo; jene Syme spí ne vìtina ostatních. Horlivost nestaèí. Pravovìrnost je nevìdomí.

Syme vzhlédl. Tamhle jde Parsons, poznamenal.

Tón jeho hlasu jako by k tomu dodával ten blbec. Parsons, Winstonùv soused na Sídliti vítìzství, si právì razil cestu napøíè jídelnou; byl to obtloustlý mu støední postavy se svìtlými vlasy a oblièejem ropuchy. V pìtatøiceti se mu usazovaly tukové poltáøky na íji a v pase, ale pohyby mìl èilé a chlapecké.

- 36 -

Celým svým zjevem pøipomínal pøerostlého klouèka, a pøestoe nosil kombinézu podle pøedpisu, èlovìk se nemohl zbavit dojmu, e má na sobì modré krátké kalhoty, edou koili a kolem krku èervený átek Zvìdù. Staèilo pøivøít oèi a v duchu jste vidìli kolena s dolíèky a rukávy vyhrnuté nad buclaté pøedloktí.

Parsons se skuteènì vdycky vracel k ortkám, kdykoli mu k tomu poskytl záminku spoleèný výlet anebo jiná fyzická èinnost. Pozdravil oba bodrým Ahoj, ahoj! a pøisedl si; pronikavì páchl potem. Na jeho rùovém oblièeji se perlily krùpìje. Potit se dovedl vskutku mimoøádnì. Ve Spoleèenském støedisku se podle vlhkého dradla pálky dalo vdy poznat, e tam hrál ping-pong. Syme vytáhl papír popsaný dlouhými sloupci slov a studoval je s inkoustovou tukou v ruce.

Podívej se na nìj, ten pracuje i pøi obìdì, øekl Parsons a ouchl do Winstona. To je hlavièka, co? Co to tam má, ty kluku? Na mì by to bylo trochu moc. Smithe, èlovìèe, proè tì hledám. Zapomnìls mi dát ten pøíspìvek.

Pøíspìvek na co? zeptal se Winston a automaticky sáhl po penìzích.

Pøiblinì ètvrtina platu byla pøedem urèena na dobrovolné pøíspìvky; bylo jich tolik, e bylo nesnadné udret si pøehled.

Na Týden nenávisti. Vak ví - domovní sbírka. Jsem pokladník v naem bloku. Dìláme, co mùeme, aby to byla parádní podívaná. A to ti povídám, nebude to moje vina, jestli staré Sídlitì vítìzství nebude mít nejvìtí vlajkovou výzdobu v celé ulici. Slíbils mi dva dolary.

Winston vytáhl a podal Parsonsovi dvì zmaèkané a pinavé bankovky a ten je zanesl do notýsku úhledným rukopisem analfabeta.

Mimochodem, kamaráde, slyel jsem, e ten mùj usmrkanec na tebe vèera vystøelil z praku. Poøádnì jsem ho seøezal. A pak jsem mu øekl, e jestli to jetì jednou udìlá, tak mu ten prak vezmu.

Myslím, e ho trochu natvalo, e nemohl na tu popravu.

Ale, no - já chtìl jenom øíct, e to prokazuje správnou výchovu, ne? Jsou to takový dva ulièníci usmrkaný, ale koumáci. Myslejí jenom na Zvìdy a na válku, samozøejmì. Víte, co ta moje malá ába udìlala minulou sobotu, kdy byli s oddílem na výletì v Berkhamsteadu? Vzala s sebou jetì dvì dalí dìvèata, oddìlily se od ostatních a celé odpoledne sledovaly nìjakého cizího chlapa. Dvì hodiny se mu drely za zadkem, a kdy se dostaly do Amershamu, pøedaly ho patrole.

A proè? zeptal se Winston trochu zaraenì. Parsons vítìzoslavnì pokraèoval:

Ta moje malá si byla jistá, e je to nepøátelský agent - tøeba ho shodili padákem. Ale v tom je ten fígl, staroui. Co myslí, e jí pøedevím bylo podezøelé?

Vimla si, e má nìjaké divné boty, øíkala, e takové u nikoho jetì nevidìla. Take bylo pravdìpodobné, e je to cizinec. Pìknì fikaný malý smrad, co? V sedmi letech.

Co se stalo s tím chlapem? zeptal se Winston.

No, to samozøejmì nevím. Ale vùbec bych se nedivil, kdyby

- 37 -

Parsons udìlal pohyb, jako by míøil pukou, a mlaskl jazykem.

Dobøe, reagoval Syme roztritì a ani nevzhlédl od papíru.

Ovem, nemùeme si dovolit riskovat, souhlasil Winston poslunì.

Jde o to, e je válka, øekl Parsons.

Jako na dotvrzení tohoto faktu ozval se z obrazovky nad jejich hlavami zvuk trubky. Tentokrát to vak nebylo hláení o váleèném vítìzství, ale pouze oznámení Ministerstva hojnosti.

Soudruzi! øval nadenì mladý hlas. Pozor, soudruzi! Máme pro vás velkou zprávu. Vítìznì jsme zavrili boj o zvýení výroby. Právì jsme obdreli hláení o celkové produkci vech druhù spotøebního zboí. Fakta ukazují, e za minulý rok stoupla ivotní úroveò minimálnì o 20 procent. V celé Oceánii propukly dnes ráno spontánní manifestace, pracující vyli z továren a úøadù a pochodovali ulicemi s transparenty, které vyjadøovaly vdìènost Velkému bratrovi za nový,

astný ivot, který nám zaruèuje svým moudrým vedením. Zde jsou nìkterá souhrnná èísla. V potravinách

Fráze ná nový, astný ivot se opakovala nìkolikrát. V poslední dobì patøila k oblíbeným heslùm Ministerstva hojnosti. Parsons, jeho pozornost upoutalo troubení, sedìl s ústy dokoøán údivem, ale zároveò s výrazem èlovìka, který ví. Nerozumìl sice èíslùm, ale vìdìl, e v jistém ohledu jsou dùvodem k uspokojení. Vytáhl velkou pinavou dýmku, zpoloviny plnou zuhelnatìlého tabáku. Protoe pøídìl tabáku byl 100 gramù na týden, mìl zøídka monost nacpat si dýmku a po okraj. Winston kouøil Cigaretu vítìzství a drel ji opatrnì ve vodorovné poloze. Nový pøídìl dostane a zítra a zbývaly mu u jen ètyøi kusy.

V tu chvíli nevnímal vzdálenìjí zvuky a poslouchal vanìní, je se linulo z obrazovky. Ukázalo se, e se dokonce konaly manifestace, kde se dìkovalo Velkému bratrovi za zvýení pøídìlu èokolády na dvacet gramù týdnì. A to teprve vèera, uvaoval, bylo oznámeno, e se pøídìl sniuje na dvacet gramù týdnì. Je moné, e to zbatili, døív ne uplynulo ètyøiadvacet hodin? Ano, zbatili.

Parsons to zbatil bez námahy, s omezeností zvíøete. Kreatura bez oèí u vedlejího stolu to zbatila fanaticky, vánivì, se zuøivou touhou vystopovat, udat a vaporizovat kadého, kdo by se zmínil o tom, e v minulém týdnu byl pøídìl jetì tøicet gramù. Syme to také zbatil - trochu sloitìjím zpùsobem, s pouitím doublethinku. Byl tedy Winston jediný, komu zùstala pamì?

Z obrazovky se dál linula vybájená statistika. V porovnání s pøedcházejícím rokem bylo více potravin, více odìvù, více domù, víc nábytku, víc hrncù, víc paliva, víc lodí, víc vrtulníkù, víc knih, víc novorozeòat - více veho kromì nemocí, zloèinù a ílenství. Rok od roku a minutu od minuty vichni a vechno svitìlo smìrem vzhùru. Tak jako pøedtím Syme uchopil Winston lièku, nimral se v bledé omáèce rozlité po stole, a vytáhl z ní dlouhý pruh do jakéhosi vzorku. Rozmrzele meditoval o hmotných stránkách ivota. Bývalo to vdycky tak? Chutnalo jídlo vdycky takhle? Rozhlédl se po jídelnì. Pøeplnìná místnost s nízkým stropem, stìny

pinavé stopami nespoèetných tìl; otluèené kovové stoly a idle, natìsnané tak,

- 38 -

e se lidé navzájem dotýkali lokty; zohýbané líce, pokøivené podnosy, otluèené hrnky; nakyslá zapáchající smìs patného ginu, patné kávy, omáèky s pøíchutí kovu a pinavého atstva. aludek i pokoka vdy nìjak protestovaly, èlovìk mìl pocit, e byl oizen o nìco, naè má právo. Pravda, nepamatoval se na nic podstatnì odliného. Nikdy, pokud jeho pamì sahala, nebyl dostatek jídla, èlovìk nikdy nemìl ponoky ani prádlo, v nìm by nebylo plno dìr, nábytek byl otluèený a rozviklaný, pokoje nedostateènì vytápìné, vozy podzemní dráhy pøecpané, domy se rozpadávaly, chléb byl èerný, èaj vzácnost, káva mìla hnusnou chu, cigaret byl nedostatek - nic nebylo laciné a nièeho nebylo dost, s výjimkou syntetického ginu. Samozøejmì e se to s pøibývajícím vìkem zhorovalo. Ale i tak, nebylo snad známkou toho, e to není pøirozený øád vìcí, kdy èlovìku bylo zle u srdce z toho nepohodlí a píny a nedostatku, z nekoneèné zimy, z propocených ponoek, z výtahù, které nikdy nefungovaly, ze studené vody, drsného mýdla, cigaret, které se rozpadávaly, ze patného jídla, které chutnalo divnì. Proè by mìl mít èlovìk pocit, e je to nesnesitelné, kdyby nemìl pamì, zdìdìnou po pøedcích, která mu napovídala, e vìci bývaly kdysi jiné?

Rozhlédl se jetì jednou po jídelnì. Bezmála vichni byli okliví, i kdyby byli obleèeni jinak ne v jednotných modrých kombinézách. Na vzdáleném konci jídelny sedìl sám u stolu drobný chlapík, podivnì pøipomínající brouka, pil kávu a jeho oèka vrhala podezíravé pohledy ze strany na stranu. Winston si pomyslel, jak snadno se dá uvìøit, pokud se ovem èlovìk nedíval okolo sebe, e ideální typ èlena Strany existuje a dokonce pøevauje: vysocí svalnatí hoi a dívky s tìkými òadry, svìtlovlasí, vitální, opálení a bezstarostní. Ve skuteènosti vak, pokud mohl posoudit, byli lidé v Územním pásmu jedna vìtinou malí, tmavovlasí a nepìknì rostlí. Bylo zvlátní, e typ pøipomínající brouka byl rozíøený na Ministerstvech: zavalití muíci, kteøí tloustli u za mlada, s krátkýma nohama, rychlých, roztìkaných pohybù a tuèných, bezvýrazných tváøí, s velmi malýma oèima. Takovým typùm se nejlépe daøilo pod panstvím Strany.

Zpráva Ministerstva hojnosti skonèila dalí fanfárou a pak následovala dechovka. Parsons, kterého bombardování èísly pøivedlo témìø k extázi, vyndal dýmku z úst.

Ministerstvo hojnosti vykonalo sluný kus práce, øekl a uznale pokýval hlavou. Mimochodem, Smithe, èlovìèe, nemá náhodou nìjaké iletky, nenechal bys mi nìjakou?

Ani jednu, øekl Winston. Sám se holím jednou iletkou u est týdnù.

No nic, jen jsem se zeptal, kamaráde.

Rád bych, øekl Winston.

Gágání od vedlejího stolu bìhem hláení Ministerstva doèasnì zmlklo, ale teï se hlas ozval znovu, daleko silnìji ne pøedtím. Winston se pøistihl, e z jakéhosi dùvodu myslel na paní Parsonsovou s rozcuchanými vlasy a vráskami plnými píny. Do dvou let ji dìti udají Ideopolicii. Paní Parsonsová zmizí, bude vaporizována, OBrien bude vaporizován, Winston bude vaporizován. Syme bude

- 39 -

vaporizován. Parsons naopak nebude nikdy vaporizován. Stvùra bez oèí s projevem kachny nebude nikdy vaporizována. Zavalití muíci, co tak èile pobíhají po bluditích chodeb Ministerstev, také nikdy nebudou vaporizováni. A dívka s tmavými vlasy, ta z Oddìlení literatury - ani ta nebude nikdy vaporizována.

Zdálo se mu, e instinktivnì rozezná, kdo pøeije a kdo zahyne; ale co vlastnì pøispívá k pøeití, nebylo snadné definovat.

V té chvíli se s prudkým trhnutím probral z rozjímání. Dívka u vedlejího stolu se pootoèila a dívala se na nìho. Byla to dívka s tmavými vlasy. Hledìla na nìho z boku, velmi upøenì. A v okamiku, kdy zachytila jeho pohled, uhnula oèima.

Winstonovi vyrazil na zádech pot. Probìhla jím straná, svíravá hrùza. Témìø ihned zmizela, ale zùstal po ní nepøíjemný neklid. Proè se na nìj dívá? Sleduje ho snad? Nanetìstí se nemohl rozpomenout, jestli u byla u stolu, kdy pøiel, anebo pøila a potom. Ale vèera pøi Dvou minutách nenávisti zaruèenì sedìla tìsnì za ním, i kdy to nebylo naprosto nutné. Bylo celkem pravdìpodobné, e jejím skuteèným zámìrem bylo poslouchat ho a zjistit, jestli køièí dost hlasitì.

Znovu myslel na to, co ho napadlo u pøedtím: dívka pravdìpodobnì není èlenkou Ideopolicie, ale moná e je pøesnì takový ten amatérský picl, co jsou nejnebezpeènìjí. Nevìdìl, jak dlouho se u na nìho dívala, snad pìt minut, a moná, e nemìl pod kontrolou svùj výraz. Bylo hroznì nebezpeèné dát volný prùchod mylenkám, kdy byl èlovìk na veøejném místì anebo v dosahu obrazovky. Nejmení drobnost vás mohla prozradit. Nervový tik, neuvìdomìlý výraz úzkosti, zvyk brblat si sám pro sebe - vechno, v èem byl náznak nenormálnosti, toho, e máte co skrývat. Tváøit se nenáleitì (napøíklad s nedùvìrou, kdy se oznamovalo nìjaké vítìzství) byl v kadém pøípadì sám o sobì pøestupek, který mohl být potrestán. V newspeaku na to dokonce existovalo slovo: øíkalo se tomu facecrime (face - oblièej, crime - zloèin).

Dívka se k nìmu zas obrátila zády. Moná ho nakonec ani nesleduje; snad to byla jen náhoda, e dva dny po sobì sedìla tak blízko nìho. Cigareta mu zhasla a on ji opatrnì poloil na okraj stolu. Dokouøí ji po práci, jestli se mu podaøí nevysypat ji. Pravdìpodobnì je ta osoba u vedlejího stolu peh Ideopolicie a on bude pravdìpodobnì do tøí dnù ve sklepeních Ministerstva lásky, ale nedopalek nesmí pøijít nazmar. Syme poskládal svùj pruh papíru a nacpal ho do kapsy. Parsons zas zaèal vykládat.

Vyprávìl jsem ti nìkdy, èlovìèe, øekl a pochechtával se s dýmkou v ústech,

jak ti moji spratci podpálili sukni jedné staré bábì na trhu, protoe ji vidìli, jak balila klobásy do plakátu s V. B.? Pøiplíili se k ní zezadu a krtli jí pod sukní sirkama. Myslím, e ji poøádnì popálili. Jsou to neøádi, co? Ale mazaní jak liky!

U Zvìdù dostanou dnes prvotøídní výcvik - jetì lepí ne za mých èasù. Co myslí, èím je teï nejnovìjc vybavili? Naslouchátky pro poslouchání za dveømi!

Moje holka tuhle veèer pøinesla jedno domù, vyzkouela to na dveøích do obýváku a øíkala, e slyí dvakrát líp ne pouhým uchem. Je to jen hraèka, to se ví. Ale

- 40 -

aspoò je to vede správným smìrem, ne?

V tu chvíli se ozval z obrazovky ostrý hvizd, signál k návratu na pracovitì.

Vichni tøi mui vyskoèili, spìchali k výtahu, aby si vèas vybojovali místo.

Winstonovi se vysypal z cigarety zbylý tabák.

6

Winston si zapisoval do deníku.

Stalo se to pøed tøemi lety. Za temného veèera v úzké boèní ulièce blízko jednoho velkého nádraí. Stála u výklenku dveøí pod poulièní lampou, která nedávala skoro ádné svìtlo. Mìla mladou tváø a byla silnì nalíèená. Pøitahovalo mì vlastnì to nalíèení, jeho bìlost, pøipomínající masku, a jasnì rudé rty.

Stranièky se nikdy nelíèí. Nikdo jiný na ulici nebyl a nebyly tam obrazovky. Øekla si dva dolary. Veel jsem

V tu chvíli mu pøilo zatìko pokraèovat. Zavøel oèi, mnul si je prsty a snail se vytlaèit z nich ten výjev, který se stále vracel. Pocítil témìø nepotlaèitelné nutkání zaøvat z plných plic øadu oplzlých slov. Nebo tlouci hlavou do zdi, kopnout do stolu a pøevrátit ho, mrtit kalamáøem do okna - udìlat nìco hluèného nebo bolestného, co by mu z mysli vymazalo trýznivou vzpomínku.

Nejhorí nepøítel èlovìka, uvaoval, je jeho vlastní nervový systém. Vnitøní napìtí se kadou chvíli mùe pøemìnit ve viditelný symptom. Vybavil se mu mu, kterého pøed nìkolika týdny minul na ulici; byl to docela obyèejný èlovìk, èlen Strany, tak pìtatøicet ètyøicet let, vysoký, hubený, v ruce nesl aktovku. Byli od sebe pár metrù, kdy se najednou levá strana muova oblièeje stáhla v jakési køeèi. A pak znovu, právì kdy se míjeli; bylo to jen kubnutí, záchvìv, rychlý, jako kdy cvakne závìr fotoaparátu, zøejmì se mu to stávalo pravidelnì. Vzpomnìl si, jak si tehdy pomyslel: s tím chudákem je konec. A ten èlovìk si svùj tik moná ani neuvìdomuje, v tom je ta hrùza. Smrtelnì nebezpeèné bylo, kdy nìkdo mluvil ze spaní. Pøed tím se èlovìk nemohl nijak chránit, pokud Winston vìdìl.

Nadechl se a psal dál:

Veel jsem s ní do dveøí a pøes dvùr do kuchynì v suterénu. U zdi byla postel a na stole lampa, která vydávala jen slabé svìtlo. Padla Stiskl zuby. Nejradìji by si odplivl. Pøi vzpomínce na enu v kuchyni pomyslel na svou manelku Katherine. Winston býval enatý, a pravdìpodobnì stále jetì enatý je, protoe pokud ví, jeho ena nezemøela. Mìl pocit, jako by znovu vdechoval teplý zatuchlý zápach kuchynì v suterénu, zápach tìnic,

pinavého atstva a sprosté laciné voòavky, která vak pøesto vzruovala, protoe èlenky Strany nikdy voòavek nepouívaly, to bylo prostì nepøedstavitelné. Jedinì prolétky pouívaly voòavek. V jeho mysli se ta vùnì neoddìlitelnì spojovala se

- 41 -

smilstvem.

Kdy tenkrát el s tou enskou, bylo to jeho první uklouznutí asi po dvou letech. Styk s prostitutkami byl samozøejmì zakázán, ale byl to jeden ze zákazù, které se èlovìk mohl sem tam odváit pøestoupit. Bylo to sice nebezpeèné, ale nebyla to otázka ivota a smrti. Kdyby jednoho chytili s prostitutkou, mohlo to znamenat pìt let v táboøe nucených prací: víc ne, pokud v tom nebyl jiný pøestupek. A bylo to celkem snadné, za pøedpokladu, e se èlovìk dokázal vyhnout tomu, aby ho dopadli pøi èinu. Chudí ètvrti se hemily enami, které byly ochotné jít za peníze. Dost se jich dalo koupit dokonce za láhev ginu, který mìli proléti zakázaný. Strana prostituci podporovala jako monost vybití pudù, které se nedají úplnì potlaèit. Pouhé smilstvo ani nebylo tak závané, pokud se dìlo v skrytu a úèelovì a pokud se na nìm podílely jen eny z potlaèené a opovrhované tøídy.

Neodpustitelným zloèinem byla promiskuita mezi èleny Strany. Pøestoe to byl jeden ze zloèinù, k nim se obalovaní pøi velkých èistkách vdy pøiznávali, bylo obtíné si pøedstavit, e by k nìèemu takovému skuteènì docházelo.

Cílem Strany nebylo jen pøedcházet tomu, aby mezi mui a enami vznikaly vztahy, které nebylo moné kontrolovat. Pravým, i kdy nevyhláeným cílem bylo odstranit ze sexuálního aktu vekerou rozko. Ani tak láska, ale erotika byla nepøítel, a to jak v manelství, tak mimo nì. Kadé manelství mezi èleny Strany muselo být schváleno komisí, která byla k tomu úèelu ustavena, a - i kdy ta zásada nebyla nikdy jasnì stanovena - povolení bylo vdy odmítnuto, jestlie

adatelé vzbuzovali dojem, e se vzájemnì fyzicky pøitahují. Jediným uznávaným úèelem manelství bylo poèít dìti, které by slouily Stranì. Na sexuální styk se pohlíelo jako na ponìkud nechutný mení zákrok, nìco na zpùsob klystýru. Toto pojetí ovem úøednì neexistovalo, ale nepøímo se u od dìtství vtloukalo do hlavy kadému èlenu Strany. Existovaly dokonce organizace jako Antisexuální liga mladých, které obhajovaly naprostý celibát pro obì pohlaví. Vechny dìti mìly být poèaty umìlým oplodnìním (v newspeaku se to nazývalo artisem) a pak vychovávány ve veøejných institucích. Winston si byl vìdom, e ne vechno je mínìno vánì, ale bylo to jaksi v souladu s veobecnou ideologií Strany. Strana se pokouela pohlavní pud umrtvit, a jestlie to nebylo moné, alespoò ho pokøivit a popinit. Nevìdìl sice, proè tomu tak je, ale pøipadalo mu pøirozené, e tomu tak je. Pokud lo o eny, setkalo se úsilí Strany do znaèné míry s úspìchem.

Znovu pomyslel na Katherine. Je to urèitì u devìt, deset - skoro jedenáct let, co se rozeli. Bylo zvlátní, jak zøídka si na ni vzpomnìl. Nìkdy dokázal po øadu dní zapomenout, e byl vùbec kdy enatý. Byli spolu jen asi patnáct mìsícù.

Strana nepovolila rozvod, ale doporuèovala odlouèení v pøípadì, kde nebyly dìti.

Katherine byla vysoká svìtlovlasá dívka, mìla vzpøímené drení tìla, nádherné pohyby, výraznou orlí tváø, dalo by se øíci vzneenou, pokud èlovìk nezjistil, e se za ní neskrývá prakticky nic. Velmi záhy poté, co se vzali, doel k názoru -

aèkoli to snad bylo tím, e ji znal mnohem blí, ne znal vìtinu lidí - e je bezpochyby ten nejhloupìjí, nejvulgárnìjí a nejprázdnìjí èlovìk, s jakým se

- 42 -

kdy setkal. Kromì hesel nemìla v hlavì jedinou mylenku a nebylo skuteènì blbosti, kterou by nedokázala spolknout, kdy jí ji Strana naservírovala. V duchu ji pøezdíval lidský gramofon. Ale i tak by s ní byl vydrel, nebýt jedné jediné vìci - sexu.

Jakmile se jí dotkl, ucukla a jako by ztuhla. Kdy ji objal, jako by objímal døevìnou loutku. Bylo zvlátní, e i kdy ho k sobì tiskla, mìl zároveò pocit, e ho celou silou od sebe odstrkuje. Strnulost svalstva ten dojem jetì zdùrazòovala.

Leela se zavøenýma oèima, nevzpírala se, ani se nepøizpùsobovala, jen poddávala.

Bylo to mimoøádnì sklièující a po nìjakém èase strané. Ale i tak by s ní byl dokázal ít kdyby se dohodli na celibátu. Ale byla to kupodivu Katherine, která odmítla. Musí prý vyprodukovat dítì, jestli to pùjde. Tak v tom konání pravidelnì pokraèovali jednou týdnì, pokud to bylo moné. Dokonce mu to ráno pøipomínala jako nìco, co se musí veèer vykonat a na co se nesmí zapomenout. Mìla pro to dvì pojmenování. Jedno bylo dìlat dìátko a druhé nae povinnost vùèi Stranì

(ano, namoudui to tak øíkala). Zanedlouho zakouel pocit skuteèné hrùzy, kdykoli se pøiblíil urèený den. Dítì natìstí poèato nebylo a ona nakonec souhlasila, e se o to u nebudou pokouet, a záhy poté se rozeli.

Winston neslynì vzdechl. Opìt uchopil pero a psal: Padla na postel a najednou, bez nejmení pøedehry, tím nejhrubím, nejhroznìjím zpùsobem, který je moné si pøedstavit, si vyhrnula sukni. Já Vidìl se, jak tam stojí, v tlumeném svìtle lampy, v nozdrách pach tìnic a voòavky a v srdci pocit poráky a odporu, který se v té chvíli mísil se vzpomínkou na Katherinino bílé tìlo, navdy ztuhlé hypnotickou mocí Strany. Proè to vdycky muselo být takhle? Proè nemohl mít nìjakou enu sám pro sebe, místo tìch hnusných filcek jednou za pár let? Ale opravdový milostný pomìr byl témìø nemyslitelný. Vechny èlenky Strany byly stejné. Cudnost v nich byla zakoøenìná stejnì hluboko jako oddanost Stranì. Od raného dìtství je zocelovali hrami a studenou vodou, a pak tím svinstvem, co jim vtloukali do hlavy ve kole a ve Zvìdech a v Lize mladých, pøednákami, prùvody, hesly a pochodovou hudbou, se jim povedlo vypudit pøirozený cit. Rozum mu øíkal, e pøece musí být výjimky, ale srdce tomu nevìøilo. Vechny jsou nedobytné, jak si Strana pøeje. A on chtìl víc ne být milován, chtìl prolomit tu zeï ctnosti, i kdyby to mìlo být jen jednou za ivot. Kadé vyvrcholení bylo vzpourou. Touha byla ideozloèin. A kdyby se mu bylo podaøilo takto probudit Katherine, pøipadal by si, e ji svedl, i kdy byla jeho manelka.

Ale musel ten pøíbìh dovést do konce.

Já jsem povytáhl plamen lampy. Kdy jsem ji uvidìl na svìtle Po té temnotì mu slabé svìtlo petrolejové lampy pøipadalo velmi jasné. Poprvé si tu enu poøádnì prohlédl. Postoupil k ní o krok a potom se zarazil, naplnìn chtivostí i strachem. Bolestnì si uvìdomoval riziko, které na sebe vzal tím, e sem

- 43 -

pøiel. Bylo docela moné, e ho hlídka chytí, a bude odcházet; moná e právì v této chvíli u èekají za dveømi. Kdyby odeel, ani vykonal, proè pøiel!

Musel to napsat, musel se pøiznat. Ve svìtle lampy náhle poznal, jak je ta

ena stará. Líèidlo mìla na oblièeji nanesené v takové vrstvì, e mohlo prasknout jako maska z lepenky. Ve vlasech bílé prameny; nejhroznìjí vak bylo, e jakmile pootevøela ústa, odhalila èernou prázdnotu. Zuby prostì nemìla.

Psal v rychlosti, neuspoøádaným rukopisem:

Kdy jsem ji uvidìl na svìtle, byla to stará ena, nejménì padesátiletá. Ale dal jsem se do toho a udìlal jsem, proè jsem pøiel.

Znovu si pøitiskl prsty na oèní víèka. Koneènì to napsal, ale to na vìci nic nezmìnilo. Terapie nepomohla. Nutkání zaøvat z plných plic oplzlá slova nezesláblo.

7

Jestlie vùbec je nìjaká nadìje, psal Winston, spoèívá v prolétech.

Jestli je nìjaká nadìje, musí spoèívat v prolétech, protoe jedinì tam, v tìch hemících se podøadných masách, mezi 85 procenty obyvatelstva Oceánie, mùe jednou vzniknout síla schopná znièit Stranu. Strana nemùe být rozvrácena zevnitø.

Její nepøátelé, jestli vùbec má nìjaké nepøátele, nemají ádnou monost spojit se nebo se aspoò navzájem poznat. I kdyby existovalo legendární Bratrstvo, jako e snad existuje, bylo nemyslitelné, aby se jeho èlenové mohli scházet ve vìtím poètu ne po dvou nebo po tøech. Vzpourou byl pouhý pohled do oèí, tón hlasu; v nejlepím pøípadì náhodnì zaeptané slovo. Ale kdyby si proléti dokázali uvìdomit vlastní sílu, nemuseli by konspirovat. Staèilo by povstat a otøepat se jako kùò, kdy setøásá mouchy. Kdyby chtìli, mohli by rozpráit Stranu hned zítra ráno. Døív nebo pozdìji je to pøece musí napadnout.

Vzpomnìl si, jak jednou kráèel pøeplnìnou ulicí, kdy se z nedaleké boèní ulièky ozval straný øev stovek hlasù - enských hlasù. Byl to obrovský, hrozný výkøik hvìvu a zoufalství, hlasité O-o-o-o-o-ou jako dunivá ozvìna zvonu. Srdce mu poskoèilo. U to zaèalo! pomyslel si. Vzpoura! Proléti se koneènì hnuli! Kdy

pøiel na místo, uvidìl shluk dvou nebo tøí set en, které se tlaèily kolem stánkù na trhu, s tváøemi tak tragickými jako tváøe pasaérù odsouzených k záhubì na potápìjící se lodi. V okamiku se vak to veobecné zoufalství rozpadlo na izolované hádky. Ukázalo se, e u jednoho stánku prodávali plechové pánve. Byly to nicotné krámy, ale nádobí se tìko shánìlo a zásoba pánví se právì vyprodala.

Úspìné eny se snaily zmizet i s koøistí, ostatní do nich vráely a strkaly a desítky dalích pokøikovaly okolo stánku, obviòovaly prodavaèe, e prodává ze známosti a e má dalí pánve nìkde schované. Øev znovu explodoval. Dvì tlusté eny,

- 44 -

jedna z rozputìnými vlasy, se zmocnily pánve a snaily se ji jedna druhé vyrvat z rukou. Nakonec se jim podaøilo utrhnout rukoje. Winston je znechucenì pozoroval. A pøece, i kdy to trvalo jen chvilku, jaká témìø dìsivá síla zaznìla z toho výkøiku tìch nìkolika hrdel! Copak nemohou nìkdy takhle zaøvat kvùli nìèemu závanìjímu?

Dokud nebudou uvìdomìlí, nebudou se bouøit, a dokud se nevzbouøí, nemohou se stát uvìdomìlými.

To skoro vypadá jako opsané z nìkteré stranické uèebnice. Strana ovem hlásala, e osvobodila proléty z poroby. Pøed revolucí byli krutì utlaèovaní kapitalisty, hladovìli a byli bièováni, eny musely pracovat v uhelných dolech (eny ve skuteènosti stále jetì pracovaly v uhelných dolech), dìti se prodávaly do továren od esti let. Ale zároveò, podle zásad doublethinku, Strana uèila, e proléti jsou od pøírody ménìcenní a musí být dreni v porobì jako zvíøata podle nìkolika jednoduchých pravidel. Vlastnì se o prolétech velmi málo vìdìlo. Nebylo to ostatnì tøeba. Pokud pracovali a mnoili se, byla jejich ostatní èinnost bezvýznamná. Byli ponecháni sami sobì jako dobytek ijící volnì na argentinských pláních, a tak se uchýlili k ivotnímu stylu, který se jim jevil jako pøirozený, po vzoru prapøedkù. Rodili se a vyrùstali v ubohém prostøedí, ve dvanácti li pracovat, procházeli krátkým obdobím rozkvìtu, krásy a pohlavní touhy, ve dvaceti vstupovali do manelství, ve tøiceti letech byli ve støedním vìku a umírali vìtinou v edesáti. Jejich duevní obzor byl omezen tìkou fyzickou prací, starostí o domácnost a o dìti, drobnými spory se sousedy, filmy, fotbalem, pivem a nade vechno kartami. Nebylo tìké udret je pod kontrolou. Hrstka agentù Ideopolicie se stále pohybovala mezi nimi, íøila falené zprávy, vytipovala a eliminovala nìkolik jednotlivcù, kteøí se podle jejich soudu mohli stát nebezpeènými; ale nikdo se nepokouel vtìpovat jim ideologii Strany. Vyadovalo se od nich jen primitivní vlastenectví, na které bylo moné apelovat, kdykoli bylo zapotøebí prodlouit pracovní dobu nebo sníit pøídìly. A i kdy zaèali být nespokojení, co se stávalo, jejich nespokojenost stejnì nikam nevedla, protoe nemìli celkovou ideu a dovedli se soustøedit jen na jednotlivé drobné nesnáze.

Vìtí zlo stále unikalo jejich pozornosti. Podstatná vìtina prolétù dokonce ani nemìla doma televizní obrazovky. A policie velmi málo zasahovala do jejich ivota.

V Londýnì byla obrovská kriminalita, celý svìt pro sebe, zlodìji, banditi, prostitutky, pøekupníci drog, vydìraèi veho druhu; ale protoe se to vechno dìlo jen mezi proléty, bylo to bezvýznamné. Ve vech otázkách morálky jim bylo dovoleno øídit se kodexem pøedkù. Sexuální puritánství Strany jim vnucováno nebylo. Promiskuita byla beztrestná, rozvody se povolovaly. Dokonce i náboenské obøady by byly povoleny, kdyby proléti aspoò ukázali, e je potøebují nebo chtìjí.

Byli mimo podezøení. Jak pravilo jedno z hesel Strany: Proléti a zvíøata jsou svobodní.

Winston natáhl ruku a opatrnì si pokrábal bércový vøed. Zase ho zaèal svìdit.

- 45 -

Èlovìk neustále naráel na nemonost dozvìdìt se, jaký skuteènì byl ivot pøed Revolucí. Vytáhl ze zásuvky dìtskou uèebnici dìjepisu, kterou si vypùjèil od paní Parsonsové, a zaèal opisovat jeden odstavec do deníku: Za starých èasù, psalo se tam, pøed slavnou Revolucí, nebyl Londýn tak krásné mìsto jako dnes. Bylo to temné, pinavé, ubohé místo, kde se témìø nikdo dost nenajedl a kde stovky a tisíce chudých nemìly boty ani støechu nad hlavou. Dìti, o nic starí ne vy, musely pracovat dvanáct hodin dennì u krutých mistrù, kteøí je bili, kdy pracovaly pøíli pomalu, a ivili je jen oschlými chlebovými kùrkami a vodou. Ale uprostøed této strané chudoby bylo nìkolik velkých nádherných domù, ve kterých ili bohatí, a ti mìli a tøicet sluhù, kteøí se o nì starali. Tito bohatí muové se nazývali kapitalisté. Byli to tlustí

karedí lidé se zlou tváøí, jako ten na obrázku na protìjí stránce. Vidíte, e má na sobì dlouhý èerný plá, který se nazýval frak, a podivný lesklý klobouk, který mìl tvar roury od kamen a nazýval se cylindr. To byla uniforma kapitalistù a nikdo jiný ji nesmìl nosit. Kapitalisté vlastnili vechno na svìtì a ostatní byli jejich otroci. Vlastnili vechnu pùdu, vechny domy, vechny továrny a vechny peníze. Kdy je nìkdo neposlechl, mohli ho uvrhnout do vìzení anebo mu mohli vzít práci a nechat ho umøít hladem. Kdy obyèejný èlovìk mluvil s kapitalistou, musel se pøed ním krèit a klanìt se mu, smeknout èepici a oslovovat ho Pane.

Hlavní kapitalista se nazýval Král a

Ale on u vìdìl, jak to je dál. Bude tam zmínka o biskupech se irokými rukávy, o soudcích v talárech s hermelínem, o pranýøi, o burzách, o lapacích mlýnech, o devítiocasých koèkách a o zvyku líbat papeovi nohy. Existovalo cosi, co se nazývalo ius primae noctis, ale to se pravdìpodobnì v dìtské uèebnici neuvádìlo. Byl to zákon, podle kterého mìl kadý kapitalista právo vyspat se s kteroukoli enou pracující v jeho továrnách.

Jak mìl èlovìk rozeznat, co z toho byla le? Moná e prùmìrná lidská bytost skuteènì ije líp dnes ne pøed Revolucí. Jediným dùkazem opaku byl nìmý nesouhlas, který èlovìk cítil v kostech, podvìdomý pocit, e ivotní podmínky jsou nesnesitelné a e kdysi musely být jiné. Napadlo ho, e skuteèným charakteristickým rysem moderního ivota není jeho krutost a nejistota, ale prostì nuzota, oumìlost, lhostejnost. Kdy se èlovìk rozhlédl kolem sebe, ivot nejene se nepodobá lím, které se øinou z obrazovek, ale ani ideálùm, které se Strana snaila uskuteènit. Velká èást ivota, dokonce ivota èlena Strany, byla neutrální a nepolitická, byla to døina v otravných zamìstnáních, bitva o místo v podzemní dráze, zaívání dìravých ponoek, ebrání o tabletku sacharínu, etøení paèka od cigarety. Stranický ideál byl cosi obrovského, stralivého, tøpytivého - svìt z oceli a betonu, svìt obrovitých strojù a hrozivých zbraní, národ váleèníkù a fanatikù pochodující kupøedu v dokonalé jednotì, masy, které stejnì myslí a vykøikují tá

hesla, bez pøestání pracují, bojují, vítìzí, pronásledují - tøi sta miliónù lidí se stejnou tváøí. Skuteènost byla ubohá, oumìlá, mìsta, v nich se podvyivení lidé vleèou

- 46 -

sem a tam, v dìravých botách, ijí v pospravovaných domech z devatenáctého století, páchnoucích zelím a nefungujícími záchody. Vidìl pøed sebou Londýn, obrovské a zpustoené velkomìsto s miliónem nádob na smetí, a do toho se mísila pøedstava paní Parsonsové, eny s vrásèitou tváøí a rozcuchanými vlasy, jak se bezmocnì moøí se zacpanou výlevkou.

Sehnul se a zase se pokrábal na kotníku. Ve dne v noci drásala televize ui statistikami dokazujícími, e lidé dnes mají více jídla i obleèení, lepí domy, lepí zábavu - e ijí déle, mají kratí pracovní dobu, jsou vìtí, zdravìjí, silnìjí, inteligentnìjí a vzdìlanìjí ne lidé pøed padesáti lety. Ani slovo z toho se nedalo dokázat nebo vyvrátit. Strana napøíklad hlásala, e 40% prolétù je dnes gramotných; pøed Revolucí prý to bylo jen 15%. Strana prohlaovala, e kojenecká úmrtnost je nyní jen 160 promile, zatímco pøed Revolucí to bylo 300

promile, a tak dál. Bylo to jako jediná rovnice s dvìma neznámými. Bylo docela dobøe moné, e kadé slovo v uèebnicích dìjepisu (dokonce i vìci, které èlovìk bez ptaní pøijímal), bylo èirý výmysl. Navzdory vemu, co èetl, moná takové zákony jako právo první noci nikdy ani neexistovaly, stejnì jako neexistovali kapitalisté èi cylindry.

Vechno se rozplývalo v mlze. Minulost byla vymazána, vymazání bylo zapomenuto, le se stala pravdou. Jedinkrát v ivotì mìl v rukou - po události, to bylo dùleité - konkrétní, neomylný dùkaz falzifikace. Drel ho v prstech pùl minuty. Muselo to být nìkdy v roce 1973 - rozhodnì asi v té dobì, kdy se s Katherine rozeli. Ale ve skuteènosti dolo k té události jetì o sedm nebo osm let døíve.

Ten pøíbìh vlastnì zaèal v polovinì edesátých let, v období velkých èistek, v nich pùvodní vùdcové Revoluce byli jednou provdy vymazáni z historie.

V roce 1970 u z nich nezbyl ani jediný, ovem kromì Velkého bratra. Vichni ostatní byli odhaleni jako zrádci a kontrarevolucionáøi. Goldstein utekl a skrýval se neznámo kde, nìkolik dalích prostì zmizelo, ale vìtina byla popravena po okázalých veøejných procesech, v nich se pøiznali ke svým zloèinùm. Mezi posledními, kteøí jetì pøeívali, byli muové jménem Jones, Aaronson a Rutherford. Nìkdy v roce 1965 byli zatèeni. Jak se èasto stávalo, na rok nebo jetì déle zmizeli, take se nevìdìlo, zda jsou iví nebo mrtví, a najednou byli vyvedeni na svìtlo a obvinìni obvyklým zpùsobem. Pøiznali se ke pionái ve prospìch nepøítele (tehdy byla nepøítelem také Eurasie), ke zpronevìøe veøejných prostøedkù, k vradì rùzných vìrných èlenù Strany, k intrikám proti vedení Velkého bratra, s nimi zaèali dávno pøed Revolucí, a k sabotáním akcím, je

zpùsobily smrt stovek a tisícù lidí. Po pøiznání dostali milost, byli zase pøijati do Strany a dostali místa, která byla ve skuteènosti sinekurami, a dùleitì jen vypadala.

Vichni tøi napsali do Timesù dlouhé odporné èlánky, v nich analyzovali pøíèiny svého odpadlictví a slibovali, e se napraví.

Nìjaký èas po jejich proputìní Winston vechny tøi skuteènì spatøil v kavárnì Pod katanem. Vzpomínal si, s jakým údìsným vzruením je koutkem

- 47 -

oka sledoval. Byli to muové mnohem starí ne on, pozùstatky starého svìta, bezmála poslední velké postavy, které zbyly z hrdinských ranných èasù Strany.

Jetì na nich slabì ulpívala gloriola ilegálního boje a obèanské války. Mìl pocit, aèkoli v té dobì byla u fakta a data stále nejasnìjí, e jejich jména znal dávno pøedtím, ne se setkal se jménem Velkého bratra. Ale oni byli psanci, nepøátelé, nedotknutelní, s naprostou jistotou pøedurèeni k vyhubení nejpozdìji do dvou let. Kdo jednou padl do rukou Ideopolicie, jetì nikdy neunikl. Èekali jako oivlé mrtvoly, a je polou zpátky do hrobu.

U stolu blízko nich nikdo nesedìl. Nebylo moudré být vidìn v blízkosti takových lidí. Sedìli mlèky, pøed sebou sklenky ginu s pøíchutí høebíèku, co byla specialita kavárny. Na Winstona udìlal svým zjevem nejvìtí dojem Rutherford.

Kdysi byl slavný karikaturista, jeho kresby pomáhaly podnìcovat veøejné mínìní pøed Revolucí a v jejím prùbìhu. Jetì teï se èas od èasu objevovaly v Timesech jeho karikatury. Byly to prostì imitace jeho døívìjího stylu, ale jaksi bez ivota a nepøesvìdèivé, pøedìlávky jeho dávných témat - brlohy chudých, hladovìjící dìti, poulièní bitky, kapitalisté v cylindrech - dokonce ani na barikádách se kapitalisté nedokázali zbavit cylindrù - nekoneèné beznadìjné pokusy vrátit se do minulosti.

Rutherford, mohutný mu s høívou mastných edivých vlasù, s odulou vrásèitou tváøí a tlustými negroidními rty. Kdysi musel být nesmírnì silný; teï se jeho veliké tìlo bortilo, rozlévalo, nadouvalo, ztrácelo se do stran. Témìø se vám rozpadal pøed oèima, jako kdy se drolí hora.

Bylo patnáct hodin, hodina osamìlosti. Winston si nemohl vzpomenout, jak se stalo, e byl tou dobou v kavárnì. Bylo tam skoro prázdno. Z obrazovky vyhrávala dechová hudba. Tøi mui sedìli v koutì témìø bez hnutí, ani nepromluvili. Èíník jim sám od sebe pøinesl dalí sklenky ginu. Na vedlejím stole byla achovnice s rozestavìnými figurkami, ale hrát nezaèali. V tom se s obrazovkou nìco stalo, trvalo to asi jen pùl minuty. Melodie, kterou hráli, se zmìnila, a zmìnil se i charakter hudby. Nìco se tam pøipletlo - ale dalo se to tìko popsat. Ozvala se jakási skøípavá, vøetící, výsmìná melodie: Winston ji v duchu nazval zbabìlá. A na obrazovce zaèal zpívat jakýsi hlas: Pod koatým katanem

prodali jsme se navzájem:

Oni lou, my taky lem

pod koatým katanem.

Tøi mui se ani nepohnuli. Ale kdy Winston znovu vzhlédl k Rutherfordovì ztrhané tváøi, viml si, e má v oèích slzy. A poprvé si s bezdìèným zachvìním uvìdomil, e Aaronson i Rutherford mají pøeraené nosy.

Zakrátko byli vichni tøi znovu zatèeni. Ukázalo se, e hned po svém proputìní zosnovali nové spiknutí. V druhém procesu se znovu pøiznali ke vem svým starým zloèinùm a k celé øadì dalích. Byli popraveni a jejich osud byl zaznamenán v dìjinách Strany jako varování potomstvu. Asi o pìt let pozdìji,

- 48 -

v roce 1973, rozbaloval Winston svazek dokumentù, který právì vypadl na stùl z pneumatického potrubí, kdy mu padl do rukou útrek papíru, který zøejmì proklouzl mezi ostatní a pak se na nìj zapomnìlo. Sotva ho vyrovnal, hned poznal jeho význam. Byla to pùlka stránky vytrená z asi deset let starých Timesù. Horní polovina stránky, take tam bylo datum, - a fotografie delegátù na nìjaké schùzi Strany v New Yorku. Ve støedu skupiny vynikali Jones, Aaronson a Rutherford.

Nebylo pochyby, e jsou to oni; navíc byla jejich jména v popisku pod obrázkem.

Vtip spoèíval v tom, e v obou procesech se vichni tøi pøiznali, e toho dne byli na eurasijské pùdì. e odletìli z tajného letitì v Kanadì na schùzku kdesi na Sibiøi a rokovali tam s èleny eurasijského generálního tábu, kterým vyzradili dùleitá vojenská tajemství. Datum uvázlo Winstonovi v pamìti, protoe to bylo na svatého Jana; ale celá záleitost musí být zaznamenána také na bezpoètu jiných míst. Z toho plynul jediný moný závìr: pøiznání byla livá.

Samo o sobì to samozøejmì nebyl objev. Winston si ani pøedtím nemyslel,

e lidé, kteøí byli likvidováni v èistkách, skuteènì spáchali zloèiny, z nich byli obvinìni. Ale tohle byl konkrétní dùkaz; zlomek zruené minulosti, jako zkamenìlá kost, která se objeví v nesprávné vrstvì a znièí celou teorii o vývoji zemské kùry.

Mohlo by to rozmetat Stranu na atomy, kdyby se to dalo nìjak zveøejnit ve svìtì a vysvìtlit význam toho veho.

Okamitì se pustil do práce. Jakmile zjistil, co fotografie pøedstavuje a co znamená, pøikryl ji kusem papíru. Kdy ji rozvinul, byla natìstí vzhùru nohama smìrem k obrazovce.

Poloil si poznámkový blok na kolena a odstrèil idli, aby se tak dostal co nejdál od obrazovky. Nebylo tìké zachovat bezvýraznou tváø a s jistým úsilím mohl èlovìk kontrolovat i dech; nikoli vak buení srdce, obrazovka byla natolik citlivá, e je zachycovala. Nechal uplynout pøiblinì deset minut, a po celou tu dobu ho muèil strach, e ho nìjaká náhoda - tøeba náhlý prùvan, který zavane pøes stùl - prozradí. Potom fotografii u ani neodkryl a vhodil ji do pamìové díry spolu s odpadovým papírem. V pøítí minutì u snad shoøí na popel.To bylo pøed deseti - jedenácti lety. Dnes by si tu fotografii pravdìpodobnì nechal. Bylo zvlátní, jak mu skuteènost, e ji drel v prstech, pøipadala významná jetì dnes, kdy sama fotografie, stejnì jako událost, kterou zachycovala, byla u

jen vzpomínkou. Kladl si otázku, zda moc Strany nad minulostí je slabí proto, e nìjaké svìdectví, které u neexistuje, jednou pøece existovalo?

Dnes, kdyby dejme tomu fotografie mohla znovu povstat z popela, by nemìla ani cenu takového svìdectví. Kdy Winston uèinil svùj objev, Oceánie ji neválèila s Eurasií, tøi mrtví mui by byli museli zradit svou vlast agentùm Eastasie. Od té doby pøibyla dalí obvinìní - dvì nebo tøi, u si nevzpomínal kolik. Jejich pøiznání se pøepisovala a pøepisovala, a pùvodní fakta a data nemìla nejmení význam.

Minulost byla nejen zmìnìna, ale neustále se upravovala. Jako noèní mùra ho vak nejvíce pronásledovalo, e nikdy jasnì nepochopil, proè ten obrovský

- 49 -

podvod. Bezprostøední výhody falování minulosti byly zøejmé, ale pùvodní motiv byl záhadný. Opìt vzal pero a psal:

Chápu JAK; nechápu PROÈ.

Ptal se sám sebe, jako u mnohokrát pøedtím, jestli on sám není blázen. Moná

e blázen je prostì menina, kterou tvoøí jediný èlovìk. Kdysi bylo znakem ílenství vìøit, e se Zemì otáèí kolem Slunce; dnes je ílenstvím vìøit, e minulost je nezmìnitelná. Moná e je jediný, kdo má takový názor, a jestli je jediný, je blázen.

Ale pomylení, e je blázen, mu pøíli nevadilo: hrozné vak bylo, e by se mohl mýlit.Vzal dìtskou uèebnici dìjepisu a zadíval se na portrét Velkého bratra na titulní stranì. Uhranèivé oèi se upíraly do jeho vlastních. Pùsobilo to, jako by èlovìka tiskla k zemi obrovská síla - cosi pronikalo a do lebky, builo do mozku, zbavovalo soudnosti a nutilo popírat dùkazy podávané vlastními smysly. Nakonec Strana prohlásí, e dvì a dvì je pìt a èlovìk tomu uvìøí. Bylo to nevyhnutelné, døíve nebo pozdìji to zaènou tvrdit; vyaduje to logika jejich postavení. Jejich filozofie mlèky popírá nejen platnost vlastní zkuenosti, ale samu existenci vnìjí skuteènosti. Vrcholem vekerého kacíøství je zdravý rozum. A nejúdìsnìjí na tom vem není, e èlovìka mohou zabít za to, e smýlí jinak, ale to, e by mohli mít pravdu. Koneckoncù jak víme, e dvì a dvì jsou skuteènì ètyøi? Anebo e pùsobí pøitalivá síla? Anebo e minulost je nezmìnitelná? Jestlie minulost i vnìjí svìt existují pouze ve vìdomí a jestlie vìdomí samo je kontrolovatelné - co potom?

Ale ne! Jeho odvaha jako by najednou sama od sebe nabrala sílu. V mysli se mu vynoøila OBrienova tváø, ani ta pøedstava byla vyvolána nìjakou zøejmou asociací. Byl si jistý víc ne pøedtím, e OBrien je na jeho stranì. Píe ten deník pro OBriena - OBrienovi; je to jako nekoneèný dopis, který nikdo nikdy nebude èíst, ale který je adresován urèité osobì, a to mu dodává urèité zabarvení.

Strana èlovìka nabádá, aby odmítl svìdectví vlastních oèí a uí. To je její koneèný a nejpodstatnìjí pøíkaz. Jeho nadìje vak zeslábla, kdy si pomyslel, jaká obrovská síla stojí proti nìmu, s jakou lehkostí by ho kterýkoli stranický intelektuál vyøídil v debatì tím, e by ho zahrnul peèlivì volenými argumenty, kterým by ani nerozumìl, nato aby na nì odpovìdìl. A pøesto je v právu! Oni se mýlí a on má pravdu. Co je zøejmé, prosté a pravdivé, to je tøeba bránit.

Samozøejmosti jsou pravdivé, na tom trvej! Hmotný svìt existuje, jeho zákony se nemìní. Kameny jsou tvrdé, voda je mokrá, volné pøedmìty padají smìrem ke støedu Zemì. S pocitem, e to øíká OBrienovi a také e razí významnou zásadu, napsal:

Svoboda znamená svobodnì prohlásit, e dvì a dvì jsou ètyøi. Jestlie toto je dáno, vechno ostatní z toho vyplyne.

- 50 -

8

Odkudsi z konce ulièky se linula vùnì praené kávy - pravé kávy, ne Kávy vítìzství. Winston se bezdìènì zastavil. Snad na dvì vteøiny se zase octl v polozapomenutém svìtì dìtství. Vtom bouchly dveøe a odøízly tu vùni tak prudce, jako by to byl prchavý zvuk.

Uel nìkolik kilometrù po chodnících a v bércovém vøedu mu cukalo. U

po druhé za tøi týdny vynechal veèer ve Spoleèenském støedisku; byl to nepøedloený èin, protoe èlovìk si mohl být jist, e poèet jeho návtìv ve Støedisku se bedlivì zaznamenává. V zásadì nemìl èlen Strany nikdy volno a nebyl nikdy sám, jedinì v posteli. Pøedpokládalo se, e pokud právì nepracuje, nejí nebo nespí, úèastní se nìjaké spoleèné zábavy; dìlat cokoli, co by jen pøipomínalo touhu po samotì, tøeba jít sám na procházku, bylo vdy ponìkud riskantní. V newspeaku pro to bylo slovo, jmenovalo se to ownlife, vlastní ivot, a znamenalo to individualismus a výstøednost. Ale kdy dnes veèer vyel z Ministerstva, voòavý dubnový vzduch ho zlákal. Obloha byla teple modrá, víc ne jindy toho roku, a najednou mu ten dlouhý, hluèný veèer ve Støedisku, nudné, vyèerpávající hry, pøednáky a halasné kamarádství podmazané ginem pøipadaly nesnesitelné. Z náhlého popudu odboèil od autobusové zastávky a ponoøil se do bluditì Londýna, nejdøív na jih, potom na východ, pak zase na sever, ztratil se v neznámých ulicích a ani se nestaral, kterým smìrem jde.

Jestli je nìjaká nadìje, zapsal si do deníku, pak spoèívá v prolétech. Ta slova se mu stále vracela jako výrok tajemné pravdy a zjevné absurdity. Octl se mezi oumìlými, zalými brlohy hnìdé barvy severovýchodnì od nìkdejího nádraí Saint Pancras. Kráèel dládìnou ulièkou poschoïových domkù s otluèenými vraty, která se otvírala pøímo na chodník a zvlátním zpùsobem pøipomínala krysí díry. Tu a tam stály mezi dladicemi kalue pinavé vody. Dovnitø a ven tmavými vchody a boèními ulièkami, které ústily z obou stran ulice, proudilo úasné mnoství lidí - dívky v plném kvìtu s hrubì nalíèenými rty, mladíci, kteøí se vìeli dìvèatùm na paty, a nakynuté kolébající se eny, prozrazující, jak budou ty dívky vypadat za deset let, staré shrbené bytosti, ourající se s nohama od sebe, a otrhané bosé dìti, které si hrály v kaluích a rozprchly se pokadé, kdy

na nì matky rozhnìvanì zavolaly. Asi ètvrtina oken v ulici byla rozbitá a zatluèená prkny. Lidé vìtinou nevìnovali Winstonovi pozornost; nìkteøí na nìho hledìli s ostraitou zvìdavostí. Dvì obrovité eny s cihlovì èerveným pøedloktím, sloeným na zástìøe, se bavily na zápraí. Jak se k nim blíil, zachytil Winston útrky rozhovoru.

To je vecko hezký, øíkám jí. Ále kdybys byla na mým místì, udìlala bys to jako já. To se lehko kritizuje, øíkám, ale ty nemá takový problémy co já.

Jo, øekla druhá, to je právì to. Zrovna tak to je.

Pronikavé hlasy najednou zmlkly. eny si ho prohlíely v nepøátelském tichu, jak okolo nich procházel. Vlastnì to ani nebylo nepøátelství, jen jakási ostraitost,

- 51 -

náhlé strnutí, jako by se kolem proplazil chøestý. Modrá kombinéza Strany urèitì nebyla na takové ulici èastým zjevem. Bylo vskutku nemoudré nechat se vidìt v takových místech, pokud tam èlovìk nemìl konkrétnì co dìlat. Mohla by ho zastavit hlídka, kdyby na ni narazil. Mohl byste nám ukázat doklady, soudruhu?

Co tu dìláte? V kolik hodin jste odeel z práce? Chodíte tudy pravidelnì domù?

a tak dále a tak dále. Ne e by existovalo nìjaké pravidlo zapovídající jít domù neobvyklou cestou; ale kdy se o tom doslechla Ideopolicie, staèilo to, aby èlovìk na sebe upozornil.

Najednou byla celá ulice v pohybu. Varovné výkøiky se ozývaly ze vech stran. Lidé mizeli ve vratech jako králíci. Nìjaká mladá ena vybìhla ze vrat právì pøed Winstonem, uchopila dìcko, které si hrálo v kalui, pøehodila pøes nì zástìru a skoèila zpátky, to vechno jakoby jediným pohybem. V tom okamiku se vynoøil z boèní ulièky jakýsi èlovìk v èerném pomaèkaném obleku, vybìhl smìrem k Winstonovi a vzruenì ukazoval na oblohu.

Parník! køièel. Pozor, éfe! Rovnou nad hlavou! Rychle si lehnìte!

Parník byla pøezdívka, kterou proléti z neznámého dùvodu oznaèovali raketové støely. Winston bez váhání padl na zem. Proléti mìli skoro vdycky pravdu, kdy èlovìka takhle varovali. Jako by mìli estý smysl, který je upozornil nìkolik sekund pøedtím, ne pøiletìla raketa, aèkoliv se prý rakety pohybovaly rychleji ne zvuk. Winston si pøikryl hlavu rukama. Ozval se rachot, který zvedl dlabu, sprka lehkých pøedmìtù se mu snesla na záda. Kdy vstal, zjistil, e je pokryt úlomky skla z nejbliího okna.

el dál. Raketa zdemolovala skupinu domù o 200 metrù dál v ulici.

Chuchvalec èerného kouøe visel na obloze, nad zemí se vznáel oblak prachu, v nìm se shromaïoval dav okolo trosek. Na dlabì pøed ním leela hromádka omítky a uprostøed spatøil jasnì èervený pruh. Kdy pøistoupil blí, zjistil, e je to lidská ruka uatá v zápìstí. Kromì krvavé rány byla ruka tak bílá, e pøipomínala sádrový odlitek.

Odkopl tu vìc do pøíkopu a potom, aby se vyhnul davu, vykroèil doprava boèní ulicí. Po tøech nebo ètyøech minutách opustil oblast, kterou zasáhla raketa.

Nuzný, mravenèí ivot v ulicích pokraèoval, jako by se nic nestalo. Bylo u skoro dvacet hodin a výèepy, do kterých chodili proléti (øíkali jim hospody), byly pøecpané zákazníky. Z jejich pinavých dvoukøídlých dveøí, které se bez ustání otvíraly a zavíraly, vycházel zápach moèe, pilin a kyselého piva. V rohu, který tvoøilo vyènívající prùèelí domu, stáli tìsnì u sebe tøi mui; prostøední drel sloené noviny a druzí dva mu èetli pøes rameno. Jetì ne se pøiblíil natolik, aby z výrazu jejich tváøí nìco vyrozumìl, poznal podle drení tìla, e jsou plnì soustøedìni.

Zøejmì èetli nìjakou závanou zprávu. Kdy byl na pár krokù od nich, skupina se najednou rozpadla a dva mui se zaèali vánivì pøít. Chvíli to skoro vypadalo, e se zaènou prát.

Nemùete, sakra, poslouchat, co vám øíkám? ádný èíslo se sedmièkou na konci u ètrnáct mìsícù nevyhrálo.

- 52 -

Ale vyhrálo, tenkrát!

Ne, nevyhrálo! Já si to doma u víc ne dva roky píu. Zapisuju to pravidelnì jako hodiny. A øíkám vám, ádný èíslo se sedmièkou na konci

Ale jo, jedna sedmièka vyhrála! Já bych vám moh to zatracený èíslo skoro vodøíkat. Konèilo na ètyry, nula, sedum. Bylo to v únoru - druhej tejden v únoru.

Èerta starýho v únoru! Mám to èerný na bílým. A øíkám ti ani jedno numero

Hele, vykali se na to, poradil mu tøetí chlap.

Mluvili o Lotu. Winston uel tøicet metrù a potom se ohlédl. Jetì stále se hádali, tváøe vzruené a dychtivé. Loto, v nìm se týdnì vyplácely obrovské výhry, bylo jedinou veøejnou záleitostí, které proléti vìnovali opravdovou pozornost.

Pro milióny prolétù bylo patrnì hlavním, ne-li jediným smyslem ivota. Bylo to jejich potìení, povyraení, utiující lék, prostøedek, který jim dodával duevní sílu. Kdy lo o Loto, byli lidé, kteøí sotva umìli èíst a psát, zøejmì schopni sloitých kalkulací a ohromujících duevních výkonù. Existovala celá kasta lidí, kteøí si vydìlávali na ivobytí tím, e prodávali rozpisy, pøedpovìdi a amulety pro tìstí.

Winston nevìdìl nic bliího o tom, jak je Loto organizováno; patøilo do kompetence Ministerstva hojnosti, ale byl si vìdom toho, jako vichni èlenové Strany, e výhry jsou vìtinou imaginární. Ve skuteènosti se vyplácely jen malé sumy a výherci velkých èástek byly neexistující osoby. A protoe neexistovala

ádná skuteèná komunikace mezi jednotlivými èástmi Oceánie, nebylo tìké to zaranovat.

Jestli vak je nìjaká nadìje, spoèívá v prolétech. Toho se èlovìk musí dret.

Vyjádøeno slovy, znìlo to rozumnì, jene kdy èlovìk pozoroval lidské bytosti, je potkával na ulici, stávala se z toho otázka víry. Ulice, do ní zaboèil, se svaovala. Mìl pocit, e v tìchto místech u nìkdy pøedtím byl a e nedaleko odtud vede hlavní tøída. Odnìkud pøed ním zazníval køik hlasù. Cesta zahýbala v ostrém úhlu a konèila schody, které vedly dolù do ulièky, kde nìkolik trhovcù prodávalo na stáncích povadlou zeleninu. V té chvíli si Winston uvìdomil, kde je. Ulièka vedla na hlavní tøídu a za dalím rohem, ani ne pìt minut odtud, bylo staroitnictví, kde si koupil ten seit. A v malém papírnictví nedaleko odtud si koupil násadku na pero a lahvièku inkoustu.

Na okamik se zastavil na schodech. Na protìjí stranì ulièky byla malá

pinavá hospoda, její okna vypadala jako zamrzlá, ve skuteènosti vak byla jen pokrytá prachem. Nìjaký staøec, shrbený, ale èilý, s bílým knírem odstávajícím jako raèí tykadla, strèil do létacích dveøí a veel dovnitø. Jak tam tak Winston stál a pozoroval ho, napadlo ho, e ten staøec, nejménì osmdesátiletý, musel být ve støedních letech, kdy vypukla Revoluce. Pár takových starcù bylo posledními spojovacími èlánky se zmizelým svìtem kapitalismu. Ve Stranì samotné nezùstalo mnoho lidí, jejich názory se formovaly pøed Revolucí. Starí generace byla vìtinou zlikvidována ve velkých èistkách v padesátých a edesátých letech, a pár jedincù, kteøí pøeili, bylo u dávno tak zastraeno, e se intelektuálnì docela

- 53 -

podøídili. Pokud jetì il nìkdo, kdo mohl poskytnout pravdivý pohled na pomìry v první polovinì století, mohl ít jedinì mezi proléty. Najednou si Winston vybavil pasá z uèebnice historie, kterou si opsal do deníku, a dostal ílený nápad. Pùjde do té hospody, seznámí se s tím starcem a vyptá se ho. Øekne mu: Vypravujte mi, jak jste il jako chlapec. Jaké to tenkrát bylo? Lepí ne teï, nebo horí?

Spìnì, aby nemìl èas podlehnout strachu, sestoupil po schodech a pøeel úzkou ulièku. Samozøejmì to bylo ílenství. Jako obyèejnì neexistoval ádný konkrétní zákaz mluvit s proléty a navtìvovat jejich hospody, ale byl to èin pøíli

neobvyklý, aby zùstal nepovimnut. Kdyby se objevila hlídka, mohl by pøedstírat nevolnost, ale není pravdìpodobné, e by mu vìøili. Prudce otevøel dveøe a odporný kyselý zápach piva ho udeøil do nosu. Kdy vstoupil, ztiil se um hlasù asi na polovinu. V zádech cítil, jak vichni zírají na jeho modrou kombinézu. Ti, kteøí házeli ipky na druhém konci lokálu, asi na pùl minuty pøeruili hru. Staøec, kterého Winston sledoval, stál u nálevního pultu a o cosi se pøel s výèepním, velkým, tlustým mladíkem s mohutnými paemi. Ostatní stáli v houfu kolem a se sklenicemi v rukou pozorovali hádku.

Øek sem si vo to slunì, ne? pravil staøec a bojovnì nahrbil ramena. A ty mi øekne, e nemá jedinej pintovej krígl v celým tom zatraceným pajzlu?

Co je to, kruci, pinta? zeptal se výèepní a nahnul se kupøedu, svíraje pult koneèky prstù.

Kouknìte se na nìj! Øíká si putykáø a neví, co je pinta. No pøece pinta je pùlka ètvrtky a ètyøi ètvrtky dávají galon. Pøítì abych tì uèil abecedu.

To jsem jakiv neslyel, odsekl výèepní. Litr a pùllitr - to je vechno, co máme. Tady v regálu pøed vámi jsou sklenice.

Já chci pintu, trval na svém staøec. Ty bys mi moh tu pintu klidnì natoèit.

Kdy já byl mladej, tak sme ádný zatracený litry nemìli.

Kdy vy jste byl mladej, tak my jsme jetì byli na houbách, øekl výèepní a ohlédl se po ostatních.

Ozval se øehot a úzkost vyvolaná Winstonovým pøíchodem jako by zmizela.

Starcova tváø pod bílým strnitìm zrudla. Odvrátil se, mumlaje si nìco pro sebe, a vrazil do Winstona. Winston ho zlehka uchopil za pai.

Mùu vás pozvat na sklenièku? zeptal se.

Ste grand, ocenil ho a opìt nahrbil ramena. Zdálo se, e si neviml Winstonovy modré kombinézy. Pintu! dodal agresívnì na adresu výèepního.

Pintu bahna!

Výèepní natoèil dva pùllitry tmavohnìdé tekutiny do sklenic z tlustého skla, které opláchl ve vìdru pod pultem. Pivo byl jediný nápoj podávaný v prolétských hospodách. Proléti mìli zakázáno pít gin, ale v praxi se k nìmu mohli dostat docela lehce. Hra se ipkami u byla zase v plném proudu a houf muù u výèepu pokraèoval v debatì o sázkových tiketech. Za chvíli zapomnìli na Winstonovu pøítomnost. Pod oknem stál nahrubo tesaný døevìný stùl, kde si Winston mohl se starcem povídat bez obav, e by je nìkdo zaslechl. Bylo to hroznì nebezpeèné,

- 54 -

ale aspoò tu nebyla obrazovka, o tom se pøesvìdèil, jakmile vstoupil.

Moh mi pøece natoèit tu pintu, brblal starý, usedaje ke sklenici. Pùl litru je málo. Mnì to nestaèí. A celej litr je moc, toho mám plnej mìchejø. A co za to chtìj!

Vy jste musel zaít od svého mládí ohromné zmìny, zkouel to Winston.

Staøec sklouzl bledìmodrýma oèima od terèe ipek k výèepu a od výèepu ke dveøím pánského záchodku, jako by se ty zmìny odehrály v tomhle lokále.

Pivo bývalo lepí, øekl nakonec. A lacinìjí! Kdy sem byl mladík, tak pinta desítky, øíkali sme tomu bahno, stála ètyøi pence. To bylo samozøejmì pøed válkou.

Pøed kterou válkou? zeptal se Winston.

Pøed vema válkama, zaèal starý neurèitì. Zvedl sklenici a zase se napøímil v ramenou. Na vae zdraví!

Ohryzek trèící na jeho tenkém krku se pøekvapivì rychle pohnul nahoru a dolù a pivo zmizelo. Winston zael k výèepu a vrátil se s dvìma dalími pùllitry.

Staøec zøejmì zapomnìl na svou averzi vùèi celému litru.

Jste mnohem starí ne já, pokraèoval Winston. Musel jste být u dospìlý, jetì ne já se narodil. Pamatujete si asi, jaké to bylo za starých èasù, pøed Revolucí.

Lidé jako já nevìdí o tìch dobách zhola nic. Mùeme se o nich doèíst jen v knihách, a co se píe v knihách, není moná ani pravda. Zajímá mne, co si o tom myslíte.

V dìjepisných knihách se píe, e ivot pøed Revolucí byl úplnì jiný ne teï.

Vládl straný útlak, nespravedlnost, chudoba - horí, ne si vùbec dovedeme pøedstavit. Tady v Londýnì se obrovská masa lidí nikdy dosyta nenajedla, od narození a do smrti. Polovina z nich nemìla dokonce ani co na nohy. Pracovali dvanáct hodin dennì, kolu konèili v devíti letech, spávalo jich deset v jedné místnosti. A zároveò bylo pár lidí, sotva nìkolik tisíc - øíkalo se jim kapitalisté, kteøí byli bohatí a mocní. Vlastnili vechno, co se dalo. Bydleli ve velkých nádherných domech se tøiceti sluhy, vozili se v autech a v koèárech se ètyøspøeím, pili ampaòské, nosili cylindry

Cylindry, øekl. To je sranda, e vo tom mluvíte. Akorát vèera jsem si na nì vzpomnìl, ani nevím proè. Jen mì tak napadlo, e jsem cylindr u roky nevidìl.

Naèisto zmizely. Naposledy jsem mìl jeden na hlavì na pohøbu mojí vagrový. A to bylo - no, nemùu vám øíct datum, ale muselo to být pøed padesáti lety.

Samozøejmì jsem ho mìl z pùjèovny na tu pøíleitost, chápete.

To s tìmi cylindry není zvlá dùleité, øekl Winston trpìlivì. Jde o to, e kapitalisté - ti a nìkolik právníkù, knìí a dalí, kteøí z nich tyli - byli pány zemì.

Vechno tu bylo jenom pro nì. Vy - obyèejní lidé, dìlníci - jste byli jejich otroci.

Mohli s vámi dìlat, co se jim zlíbilo. Mohli vás naloit na loï do Kanady jako dobytek. Kdy se jim zachtìlo, mohli spát s vaimi dcerami. Mohli vás dát zbièovat dùtkami, kterým se øíkalo devítiocasá koèka. Museli jste smeknout, kdy

jste je míjeli? Kadý kapitalista mìl zástup lokajù, kteøí

Lokajù, øekl. To slovo sem u léta neslyel. Lokajù! To mi normálnì

- 55 -

pøipomíná minulost, to teda jo. Vzpomínám si, jak - to u je takovejch nejmíò -

jsem nìkdy chodíval v nedìli odpoledne do Hyde Parku poslechnout si ty, co tam øeènili. Bývala tam Armáda spásy, katolíci, idi, Indové - velijaká selost tam byla. A taky jeden, jak se jmenoval, to vám u nepovím, ale ohromnej øeèník, to teda jo. Ten jim to dával. ,Lokaji! øíkal. ,Lokaji buroazie! Sluhové vládnoucí tøídy! Paraziti - to bylo jejich. A hyeny - namoudui jim øíkal hyeny. Samozøejmì mluvil o labouristech, chápete!

Winston mìl pocit, e si nerozumìjí.

Ale já chtìl vlastnì vìdìt tohle Máte pocit, e jste svobodnìjí ne tenkrát?

Zachází se s vámi víc jako s èlovìkem? Za starých èasù bohatí, ti nahoøe

Snìmovna lordù, vzpomnìl si staøec.

Snìmovna lordù, kdy chcete. Ale já bych rád vìdìl: zacházeli s vámi jako s ménìcenným prostì jen proto, e byli bohatí a vy jste byl chudý? Je tøeba pravda,

e jste je musel oslovovat ,pane a smeknout èepici, kdy jste el kolem?

Starý jako by se hluboce zamyslel. Vypil asi ètvrtinu svého piva a potom odvìtil.

Jo, øekl. Potrpìli si na to, abyste se pøed nimi dotknul èepice. Òák jste jim jako projevoval úctu. Já osobnì jsem byl proti, ale dost èasto jsem to dìlal.

Musel jsem, dalo by se øíct.

A bylo obvyklé - cituji, co jsem se doèetl v dìjepisných knihách - bylo obvyklé, e vás tihle lidé a jejich sluhové vyoupli z chodníku do pøíkopu?

Jednou do mì jeden strèil, pøitakal staøec. Vzpomínám si na to, jako by to bylo vèera. Veèer pøi veslaøských závodech - pøi závodech bývali stranì neurvalí

- a já vrazil do jednoho mladíka na Shaftesbury Avenue. Byl teda gentleman -

parádní koile, cylindr, èerný fráèek. nìroval si to po chodníku a já do nìho náhodou vrazil. ,Nemùete se dívat na cestu, povídá. A já: ,Vy si myslíte, e ten chodník je vá? A von: ,Já tì pøerazím, jestli bude drzej! A já: ,Ste vopilej, dám vás zavøí. A vìøte mi to nebo ne, von mi poloil ruku na prsa a vrazil do mì, div mì neshodil pod autobus. No, byl jsem tenkrát mladej a byl bych mu jednu vrazil, jene

Winstona se zmocnil pocit bezmoci. Starcova pamì byla jen snùka detailù.

Èlovìk by se mohl vyptávat celý den a ádnou skuteènou informaci by z nìj nedostal. Stranický dìjepis nakonec mohl být svým zpùsobem pravdivý; mohl být dokonce úplnì pravdivý. Udìlal poslední pokus.

Moná jsem se nevyjádøil dost pøesnì Chtìl bych øíci tohle. ijete u

velmi dlouho, pùlku ivota jste proil pøed Revolucí. Napøíklad v roce 1925 jste u byl dospìlý. Podle toho, na co si pamatujete, øekl byste, e ivot v roce 1925

byl lepí ne teï, nebo horí? Kdybyste si mohl vybrat, il byste radìji tenkrát, nebo teï?

Staøec se zamylenì zahledìl na terè se ipkami. Dopil pivo, pomaleji ne

pøedtím. Kdy promluvil, zazníval z jeho hlasu jakýsi tolerantní filozofický tón, jako by ho pivo obmìkèilo.

- 56 -

Já vím, co ode mì èekáte Abych øek, e bych chtìl bejt zase mladej.

Vìtina lidí tvrdí, e by chtìli být znovu mladý, kdy se jich zeptáte. Kdy jste mladej, ste zdravej a silnej. Jak se doijete urèitýho vìku, u vám nikdy není dobøe. Já mám trápení s nohama, a s mìchejøem je to na draka. estkrát - sedmkrát za noc musím z postele. Na druhý stranì to má ohromný výhody, kdy jste starej.

U nemáte starosti. ádný pletky se enskejma, a to je velká vìc. Já u nemìl

enskou skoro tøicet let, jestli mi to vìøíte. Ani sem vo to u nestál, a to je etì lepí.Winston se opøel o okenní parapet. Nemìlo smysl pokraèovat. Chtìl objednat dalí pivo, kdy staøec najednou vstal a kvapnì se odoural na páchnoucí pisoár na konci lokálu. Druhý pùllitr u udìlal své. Winston jetì nìjakou chvíli posedìl, hledìl na prázdnou sklenici, a skoro nepostøehl, e se znovu ocitl na ulici.

Nejpozdìji za dvacet let, uvaoval, nebude u moné zodpovìdìt tu obrovskou, prostou otázku: Byl ivot pøed Revolucí lepí ne dnes? Ve skuteènosti se nedala zodpovìdìt u dnes, protoe hrstka jednotlivcù, kteøí ze starého svìta jetì pøeívali, nebyla schopná porovnat jednu dobu s druhou. Pamatovali si milión zbyteèných vìcí, hádku se spolupracovníkem, honièku za ztracenou pumpou od kola, výraz tváøe dávno zesnulé sestry, vír prachu jednoho vìtrného rána pøed sedmdesáti lety; ale vechna závaná fakta byla vnì jejich zorného pole. Pøipomínali mravence, kteøí vidí jen velké vìci, ale malé pøehlédnou. A kdy selhala pamì a psané záznamy byly zfalovány, nezbylo ne pøijmout tvrzení Strany, e zlepila podmínky lidského ivota, protoe neexistovalo a nikdy nebude existovat mìøítko, jím by se to dalo ovìøit.

V té chvíli se sled jeho mylenek pøetrhl. Na okamik se zastavil a rozhlédl se kolem sebe. Octl se v úzké ulièce s nìkolika temnými obchùdky, roztrouenými mezi obytnými domy. Pøímo nad hlavou mu visely tøi oprýskané kovové koule, které snad kdysi byly pozlacené. Zdálo se mu, e to místo poznává. No ovem, stojí pøed staroitnictvím, kde si koupil svùj deník.

Zachvìl se strachem. U to, e si seit koupil, bylo opoválivé. Pøísahal si, e se k tomu místu nikdy nepøiblíí. A pøece, ve chvíli, kdy popustil uzdu svým mylenkám, ho tam nohy samy zanesly. Doufal, e tím, jak si zaèal psát deník, zabrání takovým sebevraedným nápadùm. Vtom si viml, e obchod je jetì otevøený, i kdy u bylo skoro devìt hodin. S pocitem, e bude ménì nápadný uvnitø, ne bude-li postávat na chodníku, vstoupil do dveøí. Mùe koneckoncù tvrdit, e si chce koupit iletky.

Majitel právì zaehl závìsnou petrolejovou lampu, která vydávala neèistý, ale pøíjemný zápach. edesátník, køehký a shrbený, s dlouhým dobráckým nosem a mírnýma oèima, které zkreslovaly tlusté brýle. Vlasy mìl témìø bílé, ale oboèí husté a dosud èerné. Brýle, mírnì trhavé pohyby i skuteènost, e mìl na sobì prastarý kabátek z èerného sametu, mu dodávaly výraz starého intelektuála, literáta èi tøeba hudebníka. Hlas mìl tichý, vyeptalý, a jeho výslovnost byla ménì zkaená ne výslovnost vìtiny prolétù.

- 57 -

Poznal jsem vás na chodníku, øekl rovnou. Jste ten pán, co si tu koupil památník pro sleèny. Nádherný kousek, a ten papír. Smetanový se tomu kdysi øíkalo. Takový papír se u nevyrábí, no, øekl bych, dobrých padesát rokù. Hledìl na Winstona pøes obrouèku brýlí. Mohu vám nìèím poslouit? Nebo jste se chtìl jen tak porozhlédnout?

el jsem kolem, soukal ze sebe. Jen jsem tak nakoukl. Nic konkrétního nepotøebuji.

I tak je dobøe, øekl ten druhý, asi bych vám stejnì nemohl vyhovìt.

Udìlal omluvné gesto mìkkou dlaní. Vidíte, jak to je: prázdný krám, skoro. Mezi námi, obchod staroitnostmi má na kahánku. Poptávka vázne a sklad je prázdný.

Nábytek, porcelán, sklo - postupnì se vechno rozbilo. A kovové pøedmìty byly samozøejmì vìtinou roztaveny. Mosazný svícen jsem u nevidìl roky.

Malièký interiér byl ve skuteènosti a nepøíjemnì pøecpaný, ale nebylo tam skoro nic, co by mìlo sebemení hodnotu. Prostor byl velmi omezený, protoe kolem stìn byly naskládány nespoèetné zapráené obrazové rámy. Na oknì byly tácky a na nich matièky a roubky, ostrá dláta, peroøízky se zlomenou èepelí, hodinky bez lesku, které ani nepøedstíraly, e by mohly jít, a dalí vete. Jen na stolku v koutì byla smìs rùzných drobností - lakované tabatìrky, achátové broe a podobné vìci, které vypadaly, jako by tu mezi nimi mohl najít nìco zajímavého.

Winston pøikroèil ke stolu a jeho pozornost upoutala okrouhlá hladká vìcièka, která se jemnì leskla ve svìtle lampy; vzal ji do ruky.

Byl to tìký kus skla, na jedné stranì zaoblený, na druhé plochý, tvoøil skoro polokouli. Barva i struktura odlitku mìly jakousi zvlátní mìkkost, jako deová voda. Uvnitø byl zvlátní rùový stoèený pøedmìt pøipomínající rùi nebo moøskou sasanku zvìtenou pod zakøiveným povrchem.

Co je to? zeptal se uchvácenì.

Korál, øekl starý mu. Urèitì z Indického oceánu. Kdysi to zapoutìli do skla. To je nejmíò sto let staré. Jetì víc, podle vzhledu.

Pøekrásná vìcièka, vzdychl.

Pøekrásná vìcièka, pøitakal mu uznale. Ale není moc takových lidí, co to dnes øeknou. Odkalal si. Kdybyste to náhodou chtìl koupit, stálo by vás to ètyøi dolary. Pamatuji se, e taková vìc by byla vynesla osm liber a osm liber bylo

- no, neumím to spoèítat, ale byla to spousta penìz. Ale kdo má dnes zájem o pravé staroitnosti - i mezi tou hrstkou lidí, co zbyli?

Winston bez váhání zaplatil ètyøi dolary a zasunul vytouenou vìcièku do kapsy. Pøitahovala ho ne tak její krása, jako spí vùnì doby, z ní pocházela a která se tak zcela liila od souèasnosti. Sklo jemné jako deová voda nièím nepøipomínalo ádné jiné sklo, které kdy vidìl. Vìcièka byla dvojnásob pøitalivá svou zjevnou neuiteèností, aèkoli odhadoval, e kdysi patrnì slouila jako tìítko.

V kapse byla tìká, ale natìstí nedìlala pøíli velký hrbol. Pro èlena Strany bylo nezvyklé, ba dokonce kompromitující vlastnit takovou vìc. Vechno staré, a kdy

na to pøijde, vechno krásné, budilo podezøení. Starý mu se zjevnì rozveselil,

- 58 -

kdy shrábl ètyøi dolary. Winston si uvìdomil, e by byl vzal i tøi nebo dva.

Nahoøe mám jetì jednu místnost, tøeba byste se chtìl podívat, øekl. Moc tam toho není. Jen pár kouskù. Jestli pùjdeme nahoru, budeme potøebovat svìtlo.

Zapálil dalí lampu a shrbený ho pomalu vedl nahoru, po strmých selapaných shodech, úzkou chodbièkou do pokoje s okny obrácenými do dládìného dvora a na les komínù. Winston si viml, e nábytek byl rozestavìný jetì tak, jako by byl pokoj urèený k obývání. Na zemi kus bìhounu, na stìnách jeden dva obrazy a u krbu hluboká vetchá lenoka. Na krbu tikaly starodávné hodiny s dvanácti èísly na ciferníku. Pod oknem stála obrovská postel jetì s matrací, zabírající skoro ètvrtinu pokoje.

Tady jsme bydleli, dokud ila moje ena, øekl starý mu napùl omluvnì.

Nábytek po trokách rozprodávám. Tohle je krásná mahagonová postel, anebo by aspoò byla, kdyby se z ní daly vypudit tìnice. Ale vám by asi pøila trochu tìkopádná.

Drel lampu vysoko, aby osvítila celý pokoj, a v teplém matném svìtle vypadala místnost kupodivu pøívìtivì. Winstonovi problesklo hlavou, e by bylo moná dost snadné pronajmout si ten pokoj za pár dolarù týdnì, kdyby se to odváil riskovat. Byl to divoký, nemoný nápad, který mìl zapudit hned v zárodku.

Ale ten pokoj v nìm probudil nostalgii, vzpomínku zdìdìnou po pøedcích. Zdálo se mu, e ví pøesnì, jaký je to pocit sedìt v takovém pokoji, v lenoce, u otevøeného ohnì, s nohama na møíce krbu a s konvicí zavìenou nad ohnìm; docela sám, úplnì bezpeèný, nikým nesledován, ádný zvuk kromì zpívající konvice a pøátelského tikotu hodin.

Není tu obrazovka! neubránil se.

Ach, øekl starý mu, nikdy jsem nic takového nemìl. Pøíli drahé. A nikdy jsem jaksi necítil potøebu to mít. Tady v koutì je pìkný sklápìcí stùl. Ale musel byste tam samozøejmì dát nové panty, kdybyste chtìl pouívat boèní desky.

V druhém rohu stála knihovnièka a Winston k ní okamitì zamíøil. Nic ne

brak. Knihy byly v prolétských ètvrtích zabavovány a nièeny se stejnou dùkladností jako vude jinde. V celé Oceánii pravdìpodobnì neexistovala kniha vytitìná pøed rokem 1960. Staøec poøád stál s lampou v ruce pøed obrazem v rámu z rùového døeva, který visel na druhé stranì krbu, proti posteli.

Jestli se náhodou zajímáte o staré tisky zaèal s citem.

Winston pøistoupil blí, aby si rytinu prohlédl. Oválná budova s obdélníkovými okny a malou vìièkou vpøedu. Kolem budovy se vinulo zábradlí a na vzdáleném konci byla zøejmì nìjaká socha. Winston se chvíli na obraz díval.

Pøipadal mu jaksi povìdomý, aèkoli na sochu se nepamatoval.

Rám je pøipevnìný ke zdi, øekl starý mu, ale mohl bych vám ho tøeba odroubovat.

Tu budovu znám, øekl koneènì Winston. Dnes jsou to trosky. Je uprostøed ulice proti Paláci spravedlnosti.

To je pravda. Proti soudu. Byla rozbombardovaná v - ach, pøed mnoha

- 59 -

lety. Kdysi to býval kostel. Jmenoval se St. Clement Danes. Usmál se omluvnì, jako by øekl nìco smìného, a dodal: Pomeranèe, citróny, u Klementa maj zvony.

To byla taková øíkanka, kdy jsem byl malý chlapec. Jak to bylo dál, si u

nepamatuji, ale vím, e to konèilo: Zlatá brána otevøená, zlatým klíèem podepøená.

Kdo do ní vejde, hlava mu sejde. Byl to takový taneèek. Vichni se pøitom dreli za zvednuté ruce a jeden pod nimi procházel. Kdy øíkali: Kdo do ní vejde, hlava mu sejde, pustili ruce dolù a chytli ho. lo v tom jen o jména kostelù. Vechny londýnské kostely v tom byly - aspoò ty hlavní.

Winston uvaoval, do kterého století ten kostel patøí. Urèit vìk jakékoli londýnské budovy bylo vdy nesnadné. Vechny velké a mohutné budovy, pokud byly na pohled dost zánovní, se vydávaly automaticky za porevoluèní, zatímco vechno, co bylo zøejmì starího data, se pøipisovalo jakémusi erému období, které se nazývalo støedovìk. Století kapitalismu údajnì nevytvoøilo nic, co by mìlo nìjakou hodnotu. Z architektury se èlovìk o historii nedovìdìl o nic víc ne

z knih. Sochy, nápisy, pamìtní desky, názvy ulic - vechno, co by mohlo vrhnout svìtlo na minulost, bylo systematicky mìnìno.

Nikdy jsem nevìdìl, e to byl kostel, øekl.

Zùstalo jich jetì hodnì, to byste se divil, øekl starý mu, ale byly pøizpùsobeny k jiným úèelùm. A jak byla ta øíkanka? Aha, u to mám.

Pomeranèe, citróny, u Klementa maj zvony.

U Martina vyzvánìjí, tøi farthingy po mnì chtìjí.

Pamatuju si to jen a sem. Farthing byla malá mìdìná mince, vypadala trochu jako cent.

Kde byl kostel svatého Martina? zeptal se Winston.

Svatý Martin? Ten jetì stojí. Na Námìstí vítìzství, vedle obrazárny. Ta budova s trojúhelníkovým portálem, se sloupy vpøedu a velkým schoditìm.

Winston to místo dobøe znal. To muzeum se vyuívalo pro velijaké výstavy

- modely raket a Plovoucích pevností, voskové výjevy zobrazující zvìrstva nepøítele a podobnì.

Kdysi se ten kostel jmenoval Svatý Martin v polích, doplnil starý mu,

ale nevzpomínám si na ádná pole v tìch konèinách.

Winston obraz nekoupil. Bylo by to vlastnictví jetì nepøimìøenìjí ne

sklenìné tìítko a nemohl by ho odnést domù, ani ho vyòal z rámu. Pár minut jetì otálel a klábosil se starým muem, který se nejmenoval Weeks - jak by èlovìk pøedpokládal podle firmy nad obchodem - ale Charrington. Ukázalo se, e pan Charrington je vdovec, je mu tøiaedesát a bydlí v tom obchodì u tøicet let.

Za tu dobu chtìl u nejednou zmìnit jméno na firmì, ale nikdy se k tomu jaksi nedostal. Bìhem hovoru táhla Winstonovi hlavou ta polozapomenutá øíkanka.

Pomeranèe, citróny, u Klementa maj zvony. U Martina vyzvánìjí, tøi farthingy po mnì chtìjí! Bylo to zvlátní, ale kdy si to èlovìk takhle pøeøíkával, jako by skuteènì slyel zvony, zvony ztraceného Londýna, který stále jetì kdesi existoval,

- 60 -

skrytý a zapomenutý. Jako by je slyel vyzvánìt z pøízraèných vìí. Pokud si vak vzpomínal, nikdy kostelní zvony vyzvánìt neslyel.

Odeel od pana Charringtona a sestupoval po schodech sám, aby ho starý pán nevidìl, jak zkoumá ulici, ne vykroèí ze dveøí. Rozhodl se u, e po vhodné pøestávce - øeknìme za mìsíc - to riskne a navtíví obchod znovu. Snad to nebude nebezpeènìjí, ne ulít se z jednoho veèera ve Støedisku. I tak bylo ílenství vrátit se sem poté, co si tu koupil deník, a nevìdìt, jestli se majiteli obchodu dá dùvìøovat.

Nicménì

Ano, opakoval si znovu. Koupí si dalí kousky té krásné vetee. Rytinu kostela St. Clemens Danes, vyndá ji z rámu a odnese si ji domù pod kombinézou.

Vydoluje z pamìti pana Charringtona zbytek té øíkánky. Na okamik mu znovu bleskl hlavou ílený nápad, e si ten pokoj nahoøe pronajme. Asi pìt vteøin tu stál jako u vytrení a bezstarostnì vykroèil na chodník, ani se pøedem podíval oknem.

Dokonce si zaèal brumlat improvizovanou melodii:

Pomeranèe, citróny, u Klementa maj zvony,

tøi farthingy po mnì chtìjí, u Martina

Najednou jako by se mu srdce zastavilo a roztøásl se a v útrobách. Po chodníku, ani ne deset metrù od nìho, pøicházela postava v modré kombinéze.

Byla to dívka z Oddìlení literatury, ta s tmavými vlasy. Svìtlo bylo slabé, ale snadno ji poznal. Podívala se mu pøímo do tváøe a la rychle dál, jako by ho nevnímala.

Nìkolik okamikù byl Winston jako ochromený. Pak zahnul doprava, kráèel ztìka dál a trvalo chvíli, ne si viml, e jde nesprávným smìrem. Jedna otázka byla v kadém pøípadì vyøeena: není pochyby, e ho ta dívka pehuje. Urèitì ho sledovala, protoe bylo neuvìøitelné, e by se èirou náhodou procházela tého

veèera v tých obskurních zastrèených ulièkách, kilometry od ètvrti, kde bydleli èlenové Strany. To by byla pøíli velká náhoda. Málo záleí na tom, jestli je agentka Ideopolicie anebo jen amatérský picl, který si chce plhnout. Staèí, e ho sleduje.

Pravdìpodobnì ho také vidìla vejít do hospody.

Chùze si vyadovala jistou opatrnost. Kus skla v kapse ho na kadém kroku udeøil do stehna, u u ho chtìl vytáhnout a zahodit. Nejhorí vak byla køeè v bøie. Nìkolik minut mìl pocit, e snad umøe, jestli rychle nedojde k nìjakému záchodu. Ale v takové ètvrti veøejné záchodky nejsou. Pak køeè pominula a zanechala po sobì tupou bolest.

Ulice byla slepá. Winston se na pár vteøin zastavil a nejistì uvaoval, co dìlat; potom se otoèil a el zpìt po svých stopách. Kdy se vracel, napadlo ho, e ho dívka minula sotva pøed tøemi minutami, a kdyby se dal do bìhu, moná by ji dohonil. Mohl by jít za ní na nìjaké tiché místo a potom ji prorazit lebku dlaebním kamenem. I ten kus skla v kapse by na takovou práci staèil. Okamitì vak nápad zavrhl, protoe samo pomylení na jakýkoli fyzický výkon bylo nesnesitelné.

Nedokázal by bìet, a tím ménì udeøit. Navíc je mladá, zdravá, silná a bránila by

- 61 -

se. Pomyslel také na to, e by mohl rychle zajít do Spoleèenského støediska a zùstat tam do zavírací hodiny, aby tak získal aspoò èásteèné alibi. Ale i to bylo neuskuteènitelné. Zmocnila se ho smrtelná malátnost. Pøál si jenom dostat se rychle domù, sednout si a odpoèívat.

Kdy dorazil do bytu, bylo u dvaadvacet hodin. Svìtla zhasnou ve tøiadvacet tøicet. el do kuchynì a vypil skoro plný álek Ginu vítìzství. Potom pøeel ke stolu ve výklenku, sedl si a ze zásuvky vytáhl deník. Ale neotevøel ho hned.

Z obrazovky vøískal plechový enský hlas vlasteneckou píseò. Sedìl a hledìl na mramorované desky deníku a marnì se pokouel ten hlas nevnímat.

Zatýkat chodili v noci, vdycky v noci. Bylo lepí zabít se døív, ne èlovìka dostali. Nìkteøí lidé to bezpochyby udìlali. Mnozí z tìch, kteøí zmizeli, spáchali vlastnì sebevradu. Ale ve svìtì, kde støelné zbranì anebo rychlý a bezpeèný jed byly naprosto nedosaitelné, vyadovala sebevrada zoufalou odvahu. S jistym úasem zjistil, jak neuiteèné jsou z biologického hlediska bolest a strach, jak lidské tìlo èlovìka zrazuje tím, e znehybní a strne ve chvíli, kdy by mìlo vyvinout zvlátní úsilí. Snad by byl mohl tmavovlásku umlèet, kdyby jednal dost pohotovì; ale právì proto, e byl v krajním nebezpeèí, ztratil sílu k èinu. Napadlo ho, e v kritických chvílích èlovìk nebojuje s vnìjím nepøítelem, ale vdycky s vlastním tìlem. Dokonce i teï, i kdy mìl v sobì gin, mu tupá bolest v bøie znemoòovala souvisle pøemýlet. Uvìdomil si, e tak je to vdycky, ve vech zdánlivì hrdinských nebo tragických situacích. Na bojiti, v muèírnách èi na potápìjící se lodi èlovìk zapomíná na cíle, za nì bojuje, protoe jeho tìlo bobtná tak, e zaplní celý vesmír. A i tehdy, kdy není ochromen hrùzou anebo nekøièí bolestí, je ivot èlovìka v kadém okamiku zápasem s hladem, zimou nebo nespavostí, se zkaeným aludkem èi bolestí zubu.

Otevøel deník. Bylo dùleité, aby nìco napsal. ena na obrazovce zaèala novou píseò. Její hlas se mu zabodával do mozku jako ostré støepiny skla. Snail se myslet na OBriena, pro kterého deník psal, ale místo toho zaèal myslet na to, co se stane, a ho odvede Ideopolicie. Nevadilo by, kdyby ho zabili hned.

Èlovìk oèekával, e ho zabijí. Ale pøed smrtí (nikdo o takových vìcech nemluvil, a pøece o nich kadý vìdìl) se èlovìk musel podrobit proceduøe, která vedla k pøiznání: svíjet se na podlaze a kòuèet o slitování, vnímat praskání lámaných kostí, vyráení zubù, vidìt krvavé chomáèe vlasù. Proè to èlovìk musel snáet, kdy konec byl vdycky stejný? Proè nebylo moné vylouèit ze ivota nìkolik dní nebo týdnù? Nikdo jetì nikdy neunikl odhalení a nikdo nikdy neuel pøiznání.

Jak se èlovìk jednou dopustil ideozloèinu, bylo jisté, e jednoho dne zemøe.

K èemu tedy celá ta hrùza, kdy na vìci nic nezmìní?

Pokusil se, o nìco úspìnìji ne pøedtím, vyvolat si pøedstavu OBriena.

Setkáme se na místì, kde není temnoty, øekl mu kdysi OBrien. Vìdìl, co to znamená, anebo si aspoò myslel, e to ví. Místo, kde není temnota, byla pøedstava budoucnosti, kterou sice èlovìk nikdy nespatøí, ale kterou mùe v jakési tajemné pøedtue sdílet. Hlas z obrazovky vak doráel tak, e nemohl tu pøedstavu dál

- 62 -

rozvíjet. Vloil si do úst cigaretu. Polovina tabáku se hned vydrobila na jazyk, hoøký prach, který bylo tìké vyplivnout. Jeho vìdomí zaplavila tváø Velkého bratra a vytlaèila OBrienovu. Stejnì jako pøed nìkolika dny vytáhl z kapsy minci a zahledìl se na ni. Tváø na nìho zírala, mohutná, pokojná, starostlivá; ale jaký úsmìv se skrýval pod tím tmavým knírem?

A jako olovìná hrana mu v uích znìla slova:

VÁLKA JE MÍR

SVOBODA JE OTROCTVÍ

NEVÌDOMOST JE SÍLA

- 63 -

ÈÁST DRUHÁ

- 65 -

1

Asi v polovinì dopoledne vyel Winston ze své kóje na záchod.

Z druhého konce dlouhé jasnì osvìtlené chodby pøicházela osamìlá postava.

Byla to dívka s tmavými vlasy. Uplynuly ètyøi dny od toho veèera, kdy ji potkal pøed staroitnictvím. Kdy se k ní pøiblíil, viml si, e má pravou ruku v pásce.

Z dálky ji nebylo vidìt, protoe byla stejné barvy jako její kombinéza.

Pravdìpodobnì se poranila, jak otáèela jedním z velkých bubnù, na nich byly

naèrtnuté zápletky románù. To byl v Oddìlení literatury bìný úraz.

Byli od sebe asi ètyøi metry, kdy dívka zakopla a upadla jak iroká tak dlouhá. Hlasitì vykøikla bolestí. Zøejmì padla na poranìnou ruku. Winston se zastavil. Dívka se vztyèila na kolenou. V tváøi byla nezdravì bledá, a její rty se proto zdály jetì rudìjí ne pøedtím. Upírala na nìho oèi s prosebným výrazem, který vyjadøoval spí strach ne bolest.

Ve Winstonovì nitru se mísily zvlátní pocity. Pøed ním je nepøítel, který se ho snaí zabít; také lidská bytost, která trpí bolestí a má moná zlomenou ruku.

Instinktivnì vykroèil kupøedu, aby jí pomohl. Ve chvíli, kdy padala na ovázanou ruku, jako by tu bolest cítil na vlastní kùi.

Stalo se vám nìco? zeptal se.

To nic není. Moje ruka - za chvilku bude v poøádku.

Mluvila, jako by jí srdce vynechávalo. Opravdu stranì zbledla. Nezlomila jste si nic?

Ne, u je to dobré. Chvilku to bolelo, to je vechno.

Napøáhla k nìmu zdravou ruku a on jí pomohl vstát. Trochu se jí upìt vrátila barva a u vypadala líp.

To nic, opakovala. Jen jsem se trochu uhodila do zápìstí. Dìkuji vám, soudruhu.

A odela pùvodním smìrem tak svinì, jako by se opravdu nic nestalo. Celá pøíhoda netrvala ani pùl minuty. Bylo zvykem, který nabyl povahy instinktu, e èlovìk nedával v oblièeji znát své pocity. Kdy se to pøihodilo, stáli navíc pøímo pøed obrazovkou. Ale i tak bylo velmi obtíné skrýt chvilkové pøekvapení, protoe v tìch dvou tøech vteøinách, kdy dívce pomáhal, mu vsunula cosi do dlanì. Nebylo pochyby, e to udìlala zámìrnì. Cosi malého, plochého. Kdy vcházel do dveøí záchodu, vloil to do kapsy a ohmatal pièkami prstù. Byl to útrek papíru sloený do ètvereèku.

Teprve na pisoáru se mu podaøilo papírek trochu rozvinout. Zøejmì na nìm byl napsán vzkaz. Na okamik byl v pokuení vejít do nìkterého záchodu a hned si to pøeèíst. Ale dobøe vìdìl, e by to bylo ílenství. Nebylo místa, kde by si èlovìk mohl být jist s vìtí urèitostí, e ho obrazovky neustále sledují.

Vrátil se do své kóje, usedl, útrek papíru hodil nedbale mezi jiné papíry na stole, nasadil si brýle a pøitáhl si speakwrite. Pìt minut, øekl si, pøinejmením pìt minut! Srdce v prsou mu builo nebezpeènì hlasitì. Natìstí práce, kterou právì

- 66 -

dostal, byla pouhá rutina: opravoval dlouhou øadu èísel, co nevyadovalo soustøedìnou pozornost.

A u je na tom papírku napsáno cokoli, musí to mít politický význam. Pokud mohl pøedpokládat, byly dvì monosti. Za prvé, a to bylo nejpravdìpodobnìjí, je ta dívka agentka Ideopolicie, jak se obával. Nevìdìl, proè by Ideopolicie mìla doruèovat vzkazy takovou cestou, ale asi mají své dùvody. Na tom papírku mohla být hrozba, pøedvolání, rozkaz spáchat sebevradu, anebo nìjaká léèka. Ale byla tu jetì jiná, divoèejí monost, která ho neodbytnì napadala a kterou se marnì snail potlaèit. e toti nepochází od Ideopolicie, ale od nìjaké podzemní organizace. Moná e Bratrstvo pøece jen existuje! Moná e ta dívka je jeho èlenka. Absurdní nápad nepochybnì, ale vybavil se mu pøesnì v okamiku, kdy

ucítil papírek v ruce. Teprve po nìkolika minutách ho napadlo jiné, pravdìpodobnìjí vysvìtlení. A jetì teï, i kdy mu rozum øíkal, e ten vzkaz nejspí znamená smrt, tomu nevìøil, nerozumná nadìje pøetrvávala, srdce mu builo a jen stìí se bránil tomu, aby se jeho hlas netøásl, kdy polohlasnì odøíkával èísla do speakwritu.

Sroloval dokonèenou práci do svitku a vsunul ho do pneumatického potrubí.

Uplynulo osm minut. Posunul si brýle na nose, vzdychl a pøitáhl si dalí hromádku papírù, s útrkem navrchu. Vyrovnal ho. Stálo na nìm velkým, nepravidelným písmem:

Miluji tì.

Nìkolik vteøin byl tak omráèen, e neodhodil tu kompromitující vìcièku do pamìové díry. Ne to nakonec udìlal, neodolal a jetì jednou si to pøeèetl, aby se ujistil, e tam ta slova skuteènì jsou. Pøitom dobøe vìdìl, jak nebezpeèné je projevit pøíliný zájem.

Celý zbytek dopoledne pracoval jen s krajním vypìtím vùle. Obtínì se soustøeïoval na øadu nimravých úkonù a jetì horí bylo, e musel své vzruení skrývat pøed obrazovkou. Mìl pocit, jako by ho v bøie pálil oheò. Obìd v horké, pøecpané a hluèné závodní jídelnì byl utrpením. Doufal, e pøi obìdì bude chvíli sám, ale ten blbec Parsons si jakoby naschvál døepl vedle nìho a pronikavý zápach jeho potu témìø pøekrýval kovový pach omáèky. V jednom kuse mlel o pøípravách na Týden nenávisti. Zvlá nadeny byl dvoumetrovou hlavou Velkého bratra z papírové hmoty, kterou pro tu pøíleitost zhotovoval oddíl Zvìdù, kam chodila jeho dcera. Winstona rozèilovalo, e v umu hlasù sotva slyel, co Parsons øíká, a musel ho neustále ádat, aby své nejapné poznámky opakoval. Jen jednou zahlédl èernovlásku s dalími dvìma dívkami u stolu na vzdáleném konci místnosti. Zøejmì ho nevidìla a on se u tím smìrem nepodíval.

Odpoledne bylo snesitelnìjí. Hned po obìdì dostal choulostivou, obtínou práci, která zabere nìkolik hodin a bude vyadovat, aby vechno ostatní pustil z hlavy. Spoèívala v tom, e mìl zfalovat øadu zpráv o výrobì z doby pøed dvìma lety tak, aby to zdiskreditovalo jednoho prominentního èlena Vnitøní strany,

- 67 -

který byl teï v nemilosti. To byly vìci, v nich se Winston dobøe vyznal, a tak se mu podaøilo dívku na pár hodin úplnì pustit z hlavy. Potom se mu vak vrátila podoba její tváøe a pøepadla ho zbìsilá, nesnesitelná touha být sám. Pokud nebude sám, nemùe pøemýlet o tom, co se stalo. Dnes veèer musí do Spoleèenského støediska. V závodní jídelnì zhltl dalí jídlo bez chuti, pospíchal do Støediska, pøidal se k jedné rádoby váné diskusní skupinì, odehrál dva sety stolního tenisu, vypil pár sklenièek ginu a pùl hodiny prosedìl na pøednáce pod názvem Angsoc a problémy achu. Jeho duch se svíjel nudou, ale pro tentokrát se mu nechtìlo ulít se z veèera ve Støedisku. Pøi pohledu na slova Miluji tì se v nìm vzedmula touha zùstat naivu a podstupovat drobná rizika mu najednou pøipadalo hloupé.

Bylo u tøiadvacet hodin, kdy se octl doma v posteli - ve tmì byl èlovìk bezpeèný i pøed obrazovkou, pokud zùstal potichu - a mohl souvisle pøemylet.

Musí vyøeit jeden praktický problém: jak se dostat s dívkou do styku a domluvit si schùzku. U neuvaoval o monosti, e by to mohla být past. Vìdìl,

e tomu tak není, její vzruení, kdy mu vzkaz podávala, bylo pøíli nepochybné.

Bylo vidìt, jak je vydìená, co se dalo pochopit. Také ho ani nenapadlo její výzvu odmítnout. Pøed pìti dny jetì uvaoval o tom, e jí rozbije lebku dlaební kostkou, ale na tom teï nezáleelo. Myslel na její nahé mladé tìlo, jak je vidìl ve snu. Pøedtím si pøedstavoval, e je hloupá jako ostatní, e má v hlavì jen li a nenávist a v útrobách led. Roztøásl se jako v horeèce pøi pomylení, e by ji mohl ztratit, e by mu to bílé mladé tìlo mohlo uniknout. Nejvíc se vak bál, e si to dívka prostì rozmyslí, jestli se s ní rychle nespojí. Setkat se s ní vak bylo nesmírnì obtíné. Bylo to jako pokouet se o tah v partii achu, kdy u má mat.

Kam se èlovìk vrtl, vude ho sledovala obrazovka. Moné zpùsoby komunikace ho vlastnì napadly v prvních pìti minutách po pøeètení vzkazu; ale teï, kdy mìl èas pøemýlet, probíral je jeden po druhém, jako kdyby si rozkládal nástroje po stole.Bylo zøejmé, e takové setkání, jaké se odehrálo dnes ráno, se nedá zopakovat.

Kdyby pracovala v Oddìlení záznamù, bylo by to pomìrnì jednoduché ale on mìl jen mlhavou pøedstavu o tom, kde se v budovì nachází Oddìlení literatury, a u vùbec mu chybìla záminka, aby tam el. Kdyby vìdìl, kde bydlí a kdy odchází z práce, podaøilo by se mu moná setkat se s ní, a pùjde domù, ale nebylo bezpeèné pokouet se ji sledovat, protoe by nejdøív musel okounìt pøed Ministerstvem, co by nutnì zaznamenali. A vùbec nepadalo v úvahu poslat jí potou dopis. Nebylo tajemstvím, e vechny odeslané dopisy se otvírají. Málokdo psal dopisy. Kdy bylo tøeba poslat nìjaké oznámení, staèilo vzít pøedtitìné dopisnice s dlouhými sloupci vìt a pøekrtnout ty, které se nehodily. A beztak neznal dívèí jméno, nato adresu. Nakonec se rozhodl, e nejbezpeènìjím místem je závodní jídelna. Kdyby ji zastihl samotnou u stolu, nìkde uprostøed jídelny, ne pøíli blízko k obrazovce, a vude kolem by byl dostateèný um hlasù, a kdyby ty podmínky vydrely asi tøicet vteøin, mohli by vymìnit pár slov.

Dalí den proil jako v horeènatém snu. Následujícího dne se objevila

- 68 -

v závodní jídelnì, a kdy u odcházel, po houkání. Asi ji pøesunuli do pozdìjí smìny. Pøeli kolem sebe a ani na sebe nepohlédli. Den nato byla v jídelnì v obvyklém èase, ale se tøemi dalími dívkami a pøímo pod obrazovkou. Pak se po tøi pøíerné dny neobjevila vùbec. Jeho tìlo i smysly byly postieny nesnesitelnou pøecitlivìlostí, jakousi horeènatou køehkostí, která mìnila v utrpení kadý pohyb, kadý zvuk, kadý dotek, kadé slovo, které musel pronést nebo vyslechnout. Ani ve spánku nemohl úplnì uniknout jejímu obrazu. V tìch dnech se deníku ani nedotkl. Úlevu nacházel jedinì v práci, nìkdy se mu podaøilo zapomenout na vechno na celých deset minut. Nemìl tuení, co se s ní mohlo stát. Nebylo kde se zeptat. Moná e ji vaporizovali, moná spáchala sebevradu, moná e ji pøemístili na druhý konec Oceánie; nejhorí a nejpravdìpodobnìjí bylo, e si moná vechno rozmyslela a rozhodla se vyhýbat se mu.

Pøítí den se objevila znovu. Ruku u bez pásky a na zápìstí náplast. Pøi pohledu na ni se mu ulevilo tak, e neodolal a zíral na ni nìkolik vteøin.

Následujícího dne se mu u málem podaøilo s ní promluvit. Kdy veel do jídelny, sedìla u stolu, dost daleko od stìny, docela sama. Bylo jetì brzy a v místnosti nebylo plno. Øada postupovala dopøedu a Winston byl u skoro u pultu, kdy se pohyb zastavil, protoe u okénka si nìkdo stìoval, e nedostal tabletku sacharinu.

Dívka byla vak poøád jetì sama, kdy Winston zvedl podnos a zaèal si razit cestu k jejímu stolu. Kráèel leérnì a oèima hledal místo u nìkterého stolu za ní.

Byl asi tøi metry od ní. Za dvì vteøiny tam bude. Vtom se za ním ozval hlas:

Smithe! Dìlal, e neslyí. Smithe! opakoval hlas silnìji. Dál u nemohl nic pøedstírat. Otoèil se. Wilsher, plavovlasý mladík s hloupým oblièejem, kterého dohromady neznal, ho s úsmìvem zval na volné místo u svého stolu. Nebylo by bezpeèné odmítnout. Kdy byl pozván, nemohl si jít sednout k osamìlé dívce.

Bylo by to pøíli nápadné. Pøisedl si s pøátelským úsmìvem. Hloupá tváø pod plavou kticí mu záøila vstøíc. Winston si pøedstavoval, jak pøímo do jejího støedu vráí krumpáè. Místa u dívèina stolu se za pár minut zaplnila.

Musela vak vidìt, jak k ní zamíøil, a snad pochopila. Pøítí den si dal pozor a pøiel vèas. A skuteènì, byla u stolu pøiblinì na tomté místì, a zase sama.

V øadì bezprostøednì pøed ním stál malý èlovíèek pøipomínající brouka, s plochým oblièejem a drobnýma, podezíravýma oèima. Kdy Winston odcházel s podnosem od okénka, viml si, e chlapík míøí pøímo k dívèinu stolu. Nadìje se opìt rozplývala. O kus dál byla jetì prázdná idle, ale cosi v èlovíèkovì vzezøení napovídalo, e bude dbát o své pohodlí natolik, e si vybere pokud mono volný stùl. Winston el za ním a srdce mu stydlo. Pokud nezastihne dívku samotnou, nemá to smysl. V tom okamiku se ozval ohluující tøeskot.

Muíèek upadl na vechny ètyøi, podnos mu odletìl a proudy polévky a kávy se roztékaly po podlaze. Postavil se na nohy a zlovìstnì pohlédl na Winstona, kterého evidentnì podezíral, e mu nastavil nohu. Ale nic se nestalo. O pìt vteøin pozdìji sedìl Winston s buícím srdcem u dívèina stolu.

Nepodíval se na ni. Vyloil obìd z podnosu a pustil se do jídla. Nejdùleitìjí

- 69 -

bylo zaèít hovoøit hned, ne pøijde nìkdo jiný, ale zmocnil se ho hrozný strach.

Od chvíle, kdy se k nìmu poprvé pøiblíila, uplynul týden. Rozmyslela si to, urèitì si to rozmyslela. Bylo nemoné, aby to skonèilo úspìnì; takové vìci se v ivotì nestávají. Moná e by na ni vùbec nepromluvil, kdyby v té chvíli nezahlédl Amplefortha, básníka s chlupatýma uima, jak kymácivì bloudí po jídelnì s podnosem a hledá, kam by si sedl. Ampleforth byl Winstonovi jaksi naklonìn a urèitì by si pøisedl, kdyby ho zahlédl. Zbývala asi minuta. Winston i dívka vytrvale jedli. Polykali øídkou omáèku, vlastnì polévku z vlaských fazolí. Winston zaèal

eptem. Ani nezvedli oèi a vytrvale nabírali lícemi vodnatou bryndu a mezi sousty si tichým, bezvýrazným hlasem vymìnili nìkolik nezbytných slov.

Kdy odcházíte z práce?

V osmnáct tøicet.

Kde se mùeme sejít?

Námìstí vítìzství, u Pomníku.

Tam je plno obrazovek.

Nevadí, kdy je tam hodnì lidí.

Nìjaké znamení?

Ne. Nechoïte ke mnì, dokud mì neuvidíte mezi spoustou lidí. A nedívejte se na mì. Jen se drte blízko.

V kolik?

V devatenáct hodin.

Dobøe.

Ampleforth Winstona nezahlédl a sedl si k jinému stolu. U spolu nepromluvili, a pokud to bylo moné pro dva lidi, kteøí sedí proti sobì u jednoho stolu, ani na sebe nepohlédli. Dívka spìnì dojedla a odela. Winston zùstal, ne

vykouøil cigaretu.

Na Námìstí vítìzství byl jetì pøed domluvenou hodinou. Potloukal se kolem obrovského drsného sloupu, na jeho vrcholu stála socha Velkého bratra otoèená k jihu, s tváøí zdvienou k oblakùm, v ní se chvìla vzpomínka na chvíli, kdy rozpráil eurasijská letadla (pøed nìkolika lety to jetì byla eastasijská letadla) v Bitvì o Územní pásmo jedna. Na ulici pøed ním byla jezdecká socha, která mìla pøedstavovat Olivera Cromwella. U bylo pìt minut po urèené hodinì a dívka se jetì neobjevila. Winstona se znovu zmocnil hrozný strach. Nepøijde, rozmyslela si to! Kráèel pomalu k severní stranì námìstí a pocítil jakousi mdlou rozko, kdy

rozeznal chrám sv. Martina, jeho zvony, pokud tu kdy byly, vyzvánìly Tøi farthingy po mnì chtìjí. A pak spatøil dívku u paty pomníku, jak ète, nebo dìlá,

e ète, nápis, který se spirálovitì vinul okolo sloupu. Nebylo bezpeèné se k ní pøiblíit, dokud se tu neshromádí víc lidí. Vude kolem sloupu byly obrazovky.

V té chvíli se vak ozval hluk a køik a rachot tìkých vozidel zleva. Vichni jako by se najednou rozbìhli napøíè námìstím. Dívka spìnì pøela kolem lvù u paty pomníku a pøidala se k davu. Winston ji následoval. Jak bìel, vyrozumìl z nìkterých výkøikù, e tu prochází zástup eurasijských zajatcù.

- 70 -

Jiní strana námìstí u byla zatarasená hustou masou lidí. Winston, který se za normálních okolností snail vyhnout tlaèenici, se nyní strkal, vráel do lidí a razil si cestu do støedu davu. Brzy byl na délku pae od dívky, ale cestu mu zablokoval obrovitý prolét a témìø právì tak obrovitá ena, asi jeho manelka, kteøí spolu tvoøili neproniknutelnou ivou zeï. Winston se natoèil bokem a prudkým výpadem se mu podaøilo vrazit mezi nì rameno. Na okamik mìl pocit, jako by mu dva svalnaté boky drtily vnitønosti. Nakonec prorazil, i kdy ho to stálo trochu potu. Octl se vedle dívky. Stáli bok po boku a upøenì hledìli pøed sebe.Po ulici se sunula dlouhá øada nákladních aut; v kadém rohu stáli stráci se strnulými oblièeji, ozbrojení samopaly. Na náklaïácích døepìli hustì namaèkáni

lutí muíci v ountìlých nazelenalých uniformách. Smutné mongolské tváøe hledìly neteènì pøes boènice aut. Obèas, kdy nìkterý vùz poskoèil, ozvalo se zaøinèení, vichni zajatci mìli na nohou okovy. Vùz za vozem, jeden náklad smutných tváøí za druhým. Winston vìdìl, e tam jsou, ale zahlédl je jen obèas.

Dívèino rameno a pae a k lokti byly pøitisknuty tìsnì k nìmu. Okamitì zvládla situaci, právì tak jako v závodní jídelnì. Zaèala stejnì bezvýrazným hlasem, sotva pohybujíc rty; její mumlání témìø splývalo s umem hlasù a s rachotem náklaïákù.

Slyíte mì?

Ano.

Mùete v nedìli odpoledne?

Ano.

Tak dobøe poslouchejte. Tohle si budete muset zapamatovat. Pùjdete na Paddingtonské nádraí

S ohromující vojenskou pøesností naèrtla trasu, po ní mìl jít. Pùl hodiny vlakem; od nádraí doleva; dva kilometry po cestì; branka, na které chybí horní pøíèka; cestièka pøes pole; travou zarostlá ulièka; pìinka v køoví; suchý strom porostlý mechem. Jako by mìla v hlavì mapu.

Budete si to vechno pamatovat? zeptala se eptem.

Ano.

Zaboèíte doleva, pak doprava, a zase doleva. A na té brance chybí horní pøíèka.

Ano. V kolik?

Asi v patnáct. Moná e budete muset èekat. Já se tam dostanu jinak. Budete si to urèitì vechno pamatovat?

Ano.

Teï se ode mne vzdalte. Co nejrychleji.

To mu nemusela øíkat. Jene v té chvíli se nemohli vymanit z davu.

Náklaïáky jetì stále projídìly kolem a lidé na nì dosud nenasytnì zírali. Ze zaèátku se ozývalo pískání a sykot, ale ty pocházely jen od èlenù Strany a brzy ustaly. Pøevaující emocí byla èirá zvìdavost. Cizinci, a u z Eastasie nebo

- 71 -

z Eurasie, byli jen zvlátní ivoèichové. Èlovìk je nevidìl jinak ne v úboru zajatcù, ale i jako zajatce je zahlédl jen na okamik. Nikdo také nevìdìl, co se s nimi stane, pár jich povìsí jako váleèné zloèince a ostatní prostì zmizí, pravdìpodobnì v táborech nucených prací. Kulaté mongolské tváøe ustoupily tváøím evroptìjího typu, pinavým, vousatým a vyèerpaným. Z vyhaslých dùlkù nad zarostlými lícními kostmi hledìli na Winstona jejich oèi. Na okamik v nich kmitl zájem a pak se ztratil. Pomalu se blíil konec konvoje. V posledním autì uvidìl starého mue, tváø hustì zarostlou, jak stojí vzpøímen, s rukama pøekøíenýma v zápìstí, jako by byl zvyklý mít je spoutané. U byl skoro èas, aby se Winston s dívkou rozlouèili. Ale v poslední chvíli, dokud je jetì svíral dav, nahmatala její ruka jeho dlaò a letmo ji stiskla.

Nemohlo to trvat ani deset vteøin a pøece se zdálo, e se dreli velice dlouho.

Dost dlouho, aby poznal kadou podrobnost její ruky. Prozkoumal její dlouhé prsty, pìknì tvarované nehty, dlaò ztvrdlou prací s øadou mozolù, hladkou kùí pod zápìstím. I kdy ji znal jen podle doteku, poznal by ji teï i zrakem. V tom okamiku ho napadlo, e neví, jakou barvu mají dívèiny oèi. Pravdìpodobnì jsou hnìdé, ale lidé s tmavými vlasy mívají i modré oèi. Ohlédnout se a podívat se na ni by vak byla nepøedstavitelná bláhovost. S propletenými prsty, nevidìni v davu tìl, hledìli vytrvale pøed sebe a místo dívèiných oèí zíraly na Winstona zpod rozcuchaných vlasù smutné oèi starého zajatce.

2

Winston se ubíral skvrnitou pìinou svìtla a stínu a vstupoval do zlatých ostrùvkù tam, kde byla mezera mezi vìtvemi. Nalevo od nìj se pod stromy modraly luèní zvonky. Vzduch jako by èlovìka hladil. Bylo druhého kvìtna. Z hloubi lesa zaznívalo vrkání divokých holubù.

Pøiel trochu záhy. Po cestì nemìl ádné tìkosti. Dívka byla zøejmì zkuená, take byl ménì vydìený, ne býval normálnì. Snad se jí dá dùvìøovat, e nala bezpeèné místo. Veobecnì platilo, e èlovìk byl na venkovì o mnoho bezpeènìjí ne v Londýnì. Obrazovky tu samozøejmì nebyly, ale mohly tu být skryté mikrofony, kterými mohli zachytit a deifrovat vá hlas; kromì toho nebylo snadné vydat se sám na cestu, ani to vyvolalo pozornost. Na vzdálenost kratí ne sto kilometrù nebylo nutné mít v pase povolení, ale nìkdy okounìly kolem nádraí hlídky, které kontrolovaly papíry kadého èlena Strany, kterého nachytaly, a kladly nepøíjemné otázky. ádná hlídka se neobjevila. Winston se cestou od nádraí kradmo ohlíel, aby se ujistil, e není sledován. Vlak byl plný prolétù ve sváteèní náladì, protoe bylo letní poèasí. Vagón s døevìnými lavicemi, ve kterém jel, naplnila a k prasknutí jediná obrovská rodina, od bezzubé prababièky po jednomìsíèní nemluvnì, která jela strávit odpoledne na venkov k pøíbuzným a, jak bez obalu Winstonovi vyloili, sehnat trochu másla na èerném trhu.

- 72 -

Najednou se ocitl na pìince, o které mluvila; byla vylapaná od dobytka a vinula se mezi køovisky. Nemìl sice hodinky, ale nemohlo být jetì patnáct hodin.

Zvoneèkù bylo pod nohama tolik, e bylo nemoné na nì nelápnout. Klekl si a zaèal je trhat, trochu aby si krátil èas, ale také s nejasným pocitem, e by dívce rád dal kytièku, a se setkají. Mìl u velkou kytici a vdechoval její ponìkud mdlou vùni, kdy ho pøimrazil zvuk za zády, nepochybnì praskání vìtvièek pod lidskou nohou. Pokraèoval v trhání kvìtin. To bylo nejlepí, co mohl dìlat. Mohla to být dívka, ale moná ho pøece sledovali. Kdyby se ohlédl, dal by najevo, e se cítí vinen. Utrhl dalí zvoneèek a jetì jeden. Èísi ruka mu zlehka dopadla na rameno.

Vzhlédl. Byla to ona. Zavrtìla hlavou, aby ho varovala, e musí zùstat potichu, potom rozhrnula køoví a rychle ho vedla úzkou pìinkou do lesa. Zøejmì u tu byla døív, protoe se zkuenì vyhýbala bainatým místùm. Winston ji následoval, svíraje svou kytici kvìtù. Zprvu pocítil úlevu, ale jak sledoval její silné tíhlé tìlo, pohybující se pøed ním, se arlatovou erpou staenou v pase tak, e vynikala køivka bokù, tìce na nìho dolehl pocit vlastní ménìcennosti. Jetì teï mu pøipadalo docela pravdìpodobné, e a se obrátí a podívá se na nìho, couvne.

Voòavý vzduch a zeleò listù v nìm probouzely tíseò. U cestou od nádraí zpùsobilo májové slunko, e si pøipadal pinavý a vybledlý, tvor ijící v místnosti s londýnskými sazemi a prachem, usazeným v pórech pokoky. Napadlo ho, e ho dosud pravdìpodobnì nevidìla venku, v plném denním svìtle. Doli a

k leícímu stromu, o kterém mluvila. Dívka ho pøeskoèila a rozhrnula køoví, v nìm na první pohled nebyl ádný prùchod. Kdy Winston veel za ní, zjistil,

e jsou na pøirozené mýtinì, na malém travnatém kopeèku obklopeném vysokými mladými stromky, které ho dokonce uzavíraly. Dívka se zastavila a otoèila.

A jsme tu, øekla.

Hledìl na ni ze vzdálenosti nìkolika krokù. A dosud se neodváil k ní pøiblíit.

Nechtìla jsem nic øíkat, dokud jsme byli na cestì, mluvila dál, co kdyby tam byl nìkde mikrofon. Nemyslím si, e je, ale jistota je jistota. Vdycky mùe nìkterá z tìch sviní poznat vá hlas. Tady jsme v bezpeèí.

Stále jetì nemìl odvahu se k ní pøiblíit.

Jsme v bezpeèí? opakoval hloupì.

Ano, podívejte se na ty stromy. Byly to nízké jasany, kdysi je nìkdo pokácel a teï z nich znovu vyrail les kmínkù, z nich ani jeden nebyl tlustí ne zápìstí.

Není tu nic dost velkého, aby v tom mohli skrýt mikrofon. A kromì toho jsem tu u byla.

Mluvili jen, aby øeè nestála. Teï u se dokázal pohnout blí k ní. Stála pøed ním vzpøímená s úsmìvem na tváøi, trochu ironickým, snad se divila, proè se nemá k èinu. Zvonky se rozsypaly na zem. Jako by byly spadly samy od sebe.

Uchopil ji za ruku.

Vìøila byste, øekl, e jsem do této chvíle nevìdìl, jakou barvu mají vae oèi? Viml si, e jsou hnìdé, spí svìtlehnìdé, s tmavými øasami. Kdy teï

- 73 -

vidíte, jaký ve skuteènosti jsem, dá se to vydret?

Ano, proè ne?

Je mi devìtatøicet. Mám enu, které se nemohu zbavit, køeèové íly a pìt falených zubù.

Na tom nesejde, øekla dívka.

V následující chvíli, bylo tìké øíci èí zásluhou, se ocitla v jeho náruèi.

Zpoèátku necítil nic, jen tomu nemohl uvìøit. Mladistvé tìlo se k nìmu vzpínalo, do tváøe mu padala záplava jejích tmavých vlasù a opravdu! to vlastnì ona zvedla hlavu a on líbal její iroká èervená ústa. Objala ho kolem krku a øíkala mu miláèku, drahý, milovaný. Strhl ji na zem, vùbec se nezdráhala, mohl s ní dìlat, co chtìl.

Ale pravda je, e nepocioval nic tìlesného, kromì její blízkosti. Jen tomu stále nemohl vìøit a byl pyný. Byl rád, e je s ní, ale zatím po ní netouil. Ke vemu dolo pøíli rychle, její mládí a pùvab ho vydìsily, u si pøíli navykl ít bez en -

nevìdìl proè. Dívka se nadzvedla a vytáhla si z vlasù modrý zvonek. Sedìla proti nìmu a poloila mu pai kolem pasu.

To nevadí. Nemáme naspìch. Máme celé odpoledne. Není tohle skvìlá skrý?

Nala jsem ji jednou, kdy jsem se ztratila na spoleèném výletì. Kdyby nìkdo pøiel, slyeli bychom ho u na sto metrù.

Jak se jmenuje? zeptal se Winston.

Julie. Já vím, e ty se jmenuje Winston Smith.

Jak jsi to zjistila?

Asi se vyznám líp ne ty. Povìz mi, co sis o mnì myslel, ne jsem ti dala ten lístek?

Nebyl v pokuení jí lhát. Pøinese lásce obì tím, e zaène s nejhorím.

Nesnáel jsem ani pohled na tebe, øekl. Chtìlo se mi znásilnit tì a pak tì zavradit. Pøed dvìma týdny jsem mìl vánì chu rozbít ti hlavu dlaební kostkou.

Jestli to opravdu chce vìdìt, myslel jsem si, e má nìco s Ideopolicií.

Dívka se vesele rozesmála, brala to zøejmì jako poklonu za vynikající kamuflá.

No ne, Ideopolicie. Tos nemyslel vánì.

No, snad ne pøesnì tak. Ale to, jak vypadá - jen to, e jsi mladá a svìí a zdravá, chápe - myslel jsem si, e asi

Myslel sis, e jsem dobrá èlenka Strany. Èistá ve slovech i skutcích.

Transparenty, prùvody, hesla, hry, spoleèné výlety a celý ten krám. A taky sis myslel, e kdyby se naskytla pøíleitost, udala bych tì jako ideozloèince a nechala tì odpravit?

Ano, tak nìjak. Mladá dìvèata jsou èasto taková, ví?

To dìlá tahle zatracená vìc, øekla, strhla si arlatovou erpu Antisexuální ligy mládee a hodila ji na vìtev. Potom, jako by si na nìco vzpomnìla, sáhla do kapsy kombinézy a vytáhla malou tabulku èokolády. Rozlomila ji napùl a jeden kousek dala Winstonovi. Jetì ne si vzal, poznal podle vùnì, e je to velmi neobvyklá èokoláda. Byla tmavá a lesklá, zabalená do støíbrného papíru. Normální

- 74 -

èokoláda byla okoralá, nahnìdlá hmota, která chutnala, pokud se to dalo nazvat chutí, jak dým z hoøících odpadkù. Ale kdysi dávno ochutnal zrovna takovou èokoládu, jako byl ten kousek, co mu dala. Kdy ji ucítil, vyvolala v nìm vzpomínku, ji nedovedl zaøadit, ale která byla silná a znepokojivá.

Kdes to sehnala?

Na èerném trhu, øekla lhostejnì. Kdy to tak vezme, jsem vlastnì taková, jak vypadám. Dobrá ve sportu. Ve Zvìdech jsem bývala oddílová vedoucí. Tøi veèery v týdnu pracuji dobrovolnì v Antisexuální lize mládee. Hodiny a hodiny trávím tím, e vylepuju ty jejich blbiny po celém Londýnì. V prùvodu vdycky nosím jeden konec transparentu. Vypadám, jako e jásám, a z nièeho se neulejvám.

Vdycky øvát s davem, to je moje heslo. Jen tak je èlovìk bezpeèný.

První ètvereèek èokolády se Winstonovi rozpustil na jazyku. Chutnala bájeènì. Ale v pamìti neustále nìco krouilo kolem nejasných obrysù vzpomínky, cosi, co intenzívnì cítil, ale nedokázal vtìsnat do urèitého tvaru, jako by lo jen o pøedmìt zachycený koutkem oka. Odehnal to od sebe a uvìdomoval si jen, e to je vzpomínka na skutek, který by rád odèinil, ale nemùe.

Jsi stranì mladá, øekl. O deset nebo patnáct let mladí ne já. Co má na takovém muském jako já?

Nìco v tvé tváøi. Øekla jsem si, e to zkusím. Dovedu odhadnout lidi, kteøí jaksi nezapadají. Jak jsem tì uvidìla, vìdìla jsem, e jsi proti nim.

To nim zøejmì znamenalo Stranu a pøedevím Vnitøní stranu, o ní mluvila s posmìnou nenávistí. Winston se pøesto cítil celý nesvùj, i kdy vìdìl, e jsou v bezpeèí. Zaráela ho jedna vìc - drsnost její mluvy. Èlenové Strany nesmìli klít a Winston sám klel zøídka, aspoò ne nahlas. Ale Julie, jak se zdálo, se nedovedla zmínit o Stranì, a zvlá o Vnitøní stranì, ani pouila slov, jaká se píí køídou ve

pinavých ulièkách. Winston proti tomu nic nenamítal. Byl to pouze jeden ze znakù její vzpoury proti Stranì a jejím metodám, stejnì pøirozený a zdravý jako kýchnutí konì, který ucítí zkaené seno. Odeli z mýtiny a kráèeli zase skvrnitým stínem, objímali se kolem pasu, kdykoli byla pìina dost iroká, aby mohli jít vedle sebe. Viml si, oè mìkèí se zdál teï její pas na dotek, kdy nemìla na sobì

erpu. Hovoøili jen eptem. Kdy pak opustili mýtinu, mínila Julie, e by radìji mìli být zticha. Doli na okraj lesíka. Zdrela ho.

Nechoï ven. Nìkdo by nás mohl vidìt. Takhle jsme v bezpeèí, dokud jsme skrytí vìtvemi.

Stáli ve stínu lískového keøe. Sluneèní svit, prodírající se mezi nepoèetnými listy, jetì pálil do tváøí. Winston vyhlédl do polí v dálce a zail cosi jako otøes z poznání. Ten pohled znal. Stará pastvina, nakrátko spasená, s pìinkou napøíè, tu a tam krtinec. V nepravidelném ivém plotì na protìjí stranì se ve vánku sotva znatelnì kývaly vìtve jilmù a husté vìtvoví se jemnì chvìlo jako

enské vlasy. Jistì tu nìkde blízko musí být potok se zelenými tùnìmi, v nich

plavou bìlice.

Není tu nìkde blízko potok? zaeptal.

- 75 -

Potok tu je. Na kraji dalího pole. Jsou v nìm ryby, velikánské. Mùe se na nì podívat, jak leí v tùních pod vrbami a komíhají ocasy.

Jako Zlatá zemì, zaeptal.

Zlatá zemì?

To nic. Krajina, kterou jsem kdysi vidìl ve snu.

Podívej! zaeptala Julie.

Drozd usedl na vìtev ani ne pìt metrù od nich, skoro ve výce jejich tváøí.

Moná je nevidìl. Byl na slunci a oni ve stínu. Rozepjal køídla, peèlivì je zase sloil, na chvilku sehnul hlavu, jako by vzdával poctu slunci, a pak se dal do zpìvu. V odpoledním tichu to bylo ohromující. Winston s Julií se k sobì okouzlenì tiskli. Píseò se linula dál a dál, minutu za minutou, s pøekvapujícími variacemi, ani jedna se neopakovala, jako by se ten pták chtìl pochlubit svou virtuozitou. Obèas na pár vteøin pøestal, rozestøel køídla a zas je sloil, nadmul svou kropenatou hruï a znovu se dal do zpìvu. Winston ho pozoroval s úctou.

Pro koho, pro co ten pták zpívá? Ani druka ani soupeø ho nesledují. Co ho nutí sedìt na vìtvi osamìlého stromu a chrlit svùj zpìv do prázdna? Uvaoval, zda pøece jen není nìkde blízko ukrytý mikrofon. Hovoøili s Julií sice jen eptem a mikrofon by nezachytil, co øíkali, ale zachytil by drozda. A na druhém konci pøístroje naslouchá moná nìjaký lidsky chrobák tomu zpìvu. Postupnì mu vak pøíval tónù vyhnal z hlavy vechny spekulace. Jako by se kolem rozlila nìjaká tekutina a smísila se se sluneèním svitem, který se prodíral mezi listy. Pøestal pøemýlet a jenom vnímal. Dívèin pas byl pod dotykem jeho pae mìkký a teplý.

Pøitáhl ji k sobì tak tìsnì, e mezi nimi nezùstala ani mezírka. Její tìlo se prolnulo s jeho, poddávalo se jeho rukám jako vodì. Pøisáli se k sobì ústy; bylo to docela jiné ne tvrdé polibky pøedtím. Kdy se jejich tváøe odtáhly, oba zhluboka vzdychli.

Pták se vylekal, zatøepetal køídly a odletìl.

Winston jí pøiloil rty k uchu. Teï, zaeptal.

Tady ne, odpovìdìla eptem. Vrame se do skrýe. Je to tam bezpeènìjí.

Kráèeli rychle zpátky k mýtinì a pod nohama jim jen obèas zapraskala vìtvièka. Kdy se octli uprostøed kruhu stromkù, obrátila se tváøí k nìmu. Dýchali rychle a kolem koutkù se jim znovu objevil úsmìv. Okamik stála, dívala se na nìj, a pak nahmatala zip kombinézy. Bylo to skoro jako ve snu. Témìø tak rychle, jak si to pøedstavoval, strhla ze sebe aty a odhodila je velkolepým gestem, jako by ruila celou civilizaci. Její tìlo bíle záøilo ve slunci. Chvilku se vak nedíval na její tìlo; upíral oèi na pihovatou tváø s jemným, vyzývavým úsmìvem. Klekl si pøed ní a uchopil její ruce do svých.

U jsi to dìlala nìkdy pøedtím?

Samozøejmì. Stokrát - no, urèitì mockrát.

S èleny Strany?

Vdycky s èleny Strany.

S èleny Vnitøní strany?

Ne, s tìmi svinìmi ne. Spousta by chtìla, jen kdyby mìli monost. Nejsou

- 76 -

tak svatí, jak vypadají. .

Srdce mu poskoèilo. Dìlala to u mockrát; pøál si, aby to bylo stokrát, tisíckrát.

Vechno, co zavánìlo zkaeností, ho naplòovalo divokou nadìjí. Kdoví, moná je Strana pod povrchem prohnilá, její kult horlivosti a odøíkání je prostì jen pokrytectví zakrývající patnost. Kdyby mohl nakazit celou tu bandu malomocenstvím a syfilidou, s gustem by to udìlal! Vechno zmaøit, oslabit, podkopat? Stáhl ji dolù, take teï kleèeli tváøí v tváø.

Èím víc chlapù jsi mìla, tím víc tì miluju. Rozumí?

A jak.

Nenávidím èistotu, nenávidím dobrotu! Nechci, aby vùbec existovala nìjaká ctnost. Chci, aby byl kadý zkaeny a do morku kostí.

Tak to jsi teda nael tu pravou. Já jsem zkaená do morku kostí.

Dìlá to ráda? Nemyslím prostì jen se mnou, myslím tu vìc jako takovou.

Miluju to.

To bylo víc, ne doufal. Ne pouze láska k jedné osobì, ale ivoèiný pud, jednoduchá, nezmìrná touha; to je síla, která roztrhá Stranu na kusy. Stlaèil ji dolù do trávy mezi spadané modré zvonky. Tentokrát nemìl ádné tìkosti. Po chvíli se pohyb jejich hrudí uklidnil a oni se s pøíjemným pocitem bezmoci od sebe oddìlili. Slunce jako by teï høálo silnìji. Oba byli ospalí. Natáhl se pro rozházené kombinézy a zèásti ji pøikryl. Témìø okamitì usnuli. Spali asi pùl hodiny.

Winston se probudil první. Posadil se a pozoroval její pihovatou, pokojnou tváø, spoèívající na dlani jako na poltáøku. Nebýt jejích úst, nedalo by se øíci, e je krásná. Kdy se èlovìk podíval zblízka, mìla kolem oèí sem tam vrásku. Její tmavé, krátké vlasy byly nezvykle husté - a hebké. Napadlo ho, e dosud neví, jak se jmenuje pøíjmením, ani kde bydlí.

Mladé, silné tìlo, ve spánku bezmocné, v nìm vzbudilo soucit a potøebu chránit je. Ale bezdìèná nìha, kterou pocítil pod lískou, na ní zpíval drozd, se u

úplnì nevrátila. Odtáhl kombinézy stranou a prohlíel si její hladký bok. Za starých èasù, uvaoval, se mu podíval na dívèí tìlo, vidìl, e je ádoucí, a pøíbìh konèil.

Dnes vak èlovìk nemùe mít èistou lásku ani èistou rozko. ádný cit není èirý, vechno je smíeno se strachem a nenávistí. Jejich objetí bylo bitvou, vyvrcholení vítìzstvím. Úder zasazený Stranì. Politický akt.

3

Sem mùeme jetì jednou, øekla Julie. Obvykle se nìjaká skrý dá bezpeènì pouít dvakrát, ale samozøejmì tak za mìsíc, za dva.

Kdy se probudila, její chování se zmìnilo. Zaèala být ostraitá a vìcná, oblékla se, opásala se arlatovou erpou a zaèala podrobnì organizovat návrat domù. Zdálo se pøirozené, e jí to pøenechal. Winstonovi chybìla její praktická

- 77 -

dovednost. Kromì toho Julie dokonale znala okolí Londýna z nespoèetných výletù. Trasa, kterou mu vytyèila, byla úplnì jiná ne ta, po ní pøiel, a dovedla ho na jinou eleznièní stanici. Nikdy se nevracej stejnou cestou, kterou jsi pøiel,

øekla, jako by vyhlaovala dùleitou veobecnou zásadu. Ona odejde první, Winston poèká pùl hodiny a potom pùjde za ní.

Oznaèila místo, kde by se mohli sejít veèer po práci za ètyøi dny. Byla to ulice v jedné z chudích ètvrtí, s otevøeným trhem, obvykle plným lidí a hluku. Bude obcházet kolem stánkù a pøedstírat, e hledá tkanièky do bot nebo nitì. Kdy

usoudí, e je vzduch èistý, vysmrká se, a ho uvidí; v opaèném pøípadì kolem ní projde bez povimnutí. Pøi troce tìstí budou spolu moci uprostøed davu ètvrt hodiny hovoøit a domluvit si dalí schùzku.

A teï u jdu, øekla, jakmile zvládl její pokyny. Musím být zpátky v devatenáct tøicet a dvì hodiny rozdávat letáky pro Antisexuální ligu mladých nebo co. Není to blbost? Opra se, prosím tì! Nemám ve vlasech vìtvièky?

Tak sbohem, má lásko, sbohem!

Vrhla se mu do náruèí, prudce ho políbila a v pøítím okamiku si u razila cestu mezi stromky a témìø bez hluku zmizela v lese. Ani teï jetì neznal její pøíjmení ani adresu. Na tom vak vùbec nezáleelo, protoe bylo nepøedstavitelné,

e by se mohli sejít v místnosti nebo si vymìnit psanou zprávu.

Na mýtinu v lese se u nikdy nevrátili. V prùbìhu kvìtna se vyskytla jediná dalí pøíleitost, kdy se jim podaøilo milovat se. Bylo to v dalím úkrytu, který Julie znala, ve zvonici zbouraného kostela, v témìø oputìné krajinì, kam pøed tøiceti lety spadla atomová bomba. Kdy tam èlovìk jednou byl, byl to dobrý úkryt, ale dostat se tam bylo velmi nebezpeèné. Potom se u mohli setkávat jen na ulicích, kadý veèer na jiném místì, nikdy na víc ne na pùl hodiny. Na ulici se vak obvykle dalo hovoøit jen jistým zpùsobem. Hnali se po pøeplnìných chodnících ne docela vedle sebe, nikdy se na sebe nepodívali, vedli podivný pøerývaný rozhovor, který blikal jako svìtlo majáku, náhle umlkal, kdy se blíila stranická uniforma nebo byla nablízku obrazovka, po nìkolika minutách znovu oíval uprostøed vìty, najednou se pøeruil, kdy se rozeli na dohodnutém místì, a témìø bez úvodu pokraèoval následujícího dne. Julie byla zøejmì zvyklá na takový druh rozhovoru, kterému øíkala hovor na splátky. Byla také podivuhodnì zbìhlá v umìní mluvit, ani pohybovala rty. Jenom jednou za témìø celý mìsíc veèerních setkání se jim podaøilo políbit se. li tie postranní ulièkou (Julie nikdy nepromluvila, pokud nebyli na hlavní ulici), kdy tu zaznìl ohluující rachot, zemì se vzedmula, vzduch ztemnìl a Winston zjistil, e leí na boku, potluèený a vydìený. Docela blízko zøejmì dopadla raketová støela. Najednou si uvìdomil Juliinu tváø jen nìkolik centimetrù od své, smrtelnì vydìenou, bílou jako køída.

I rty mìla bílé. Je mrtvá! Sevøel ji v náruèí a zjistil, e líbá ivou teplou tváø. Na rtech mu ulpìl prach. Oba mìli oblièeje pokryté silnou vrstvou omítky.

Bývaly veèery, kdy sice pøili na schùzku, ale museli projít kolem sebe nevímavì, protoe zpoza rohu právì pøicházela hlídka nebo se jim nad hlavami

- 78 -

vznáel vrtulník. A i kdyby to bylo ménì nebezpeèné, stejnì bylo tìké najít si èas na schùzky. Winston mìl edesátihodinový pracovní týden, Julie jetì delí, volno mìli v rùzných dnech podle návalu práce a èasto se jejich volné dny neshodovaly. Julie mìla jen zøídka veèer pro sebe. Trávila obrovskou spoustu èasu na pøednákách a demonstracích, distribuováním literatury pro Antisexuální ligu mladých, pøípravou transparentù na Týden nenávisti, sbírkami na kampaò spoøivosti a podobnou èinností. Øíkala, e se to vyplatí; byla to kamuflá. Kdy

èlovìk dodruje drobná pravidla, mùe poruovat velká. Dokonce navedla Winstona, aby si dal závazek na dalí veèer a pøihlásil se na externí práci ve zbrojovce, co dìlali dobrovolnì zanícení èlenové Strany. A tak trávil Winston jeden veèer v týdnu ètyøi hodiny úmorné nudy tím, e seroubovával kousky kovu, pravdìpodobnì èásti rozbuky k pumám, ve patnì osvìtlené dílnì, kde byl prùvan a údery kladiv se smutnì mísily s hudbou z obrazovek.

Kdy se seli v té kostelní vìi, zaplnili mezery svého útrkovitého rozhovoru.

Bylo horké odpoledne. Vzduch v malé ètvercové komùrce nad zvony byl horký, nehybný a silnì páchl holubím trusem. Sedìli a celé hodiny si povídali na zapráené podlaze plné rotí, a obèas jeden z nich vstal a vyhlédl vikýøem, aby se pøesvìdèil,

e nikdo nejde.

Julii bylo estadvacet. Bydlela v internátì s tøíceti dalímí dívkami. (Poøád ten enský smrad! Jak já nenávidím enský!, poznamenala.) Pracovala, jak pøedpokládal, na zaøízeních na výrobu románù v Oddìlení literatury. Mìla ráda svou práci, spoèívající hlavnì v tom, e obsluhovala silný, ale trochu nevypoèitatelný elektromotor. Nebyla ádný zázrak, ale ráda pracovala rukama a mezi stroji se cítila doma. Dovedla popsat celý proces tvorby románu, od veobecné direktivy vydávané Plánovací komisí po koneènou úpravu, kterou vykonávala Pøepisovací èeta. O výsledný produkt se nezajímala. Øekla, e o ètení moc nestojí. Knihy jsou prostì spotøební zboí, které se musí vyrábìt, jako dem nebo tkanièky do bot.

Nepamatovala se na nic z období pøed edesátými léty a jediný známy èlovìk, který èasto mluvil o èasech pøed Revolucí, byl její dìdeèek. Zmizel, kdy jí bylo osm let. Ve kole byla kapitánkou hokejového drustva a dva roky po sobì vyhrála soutì v gymnastice. Bývala oddílovou vedoucí Zvìdù a úsekovou dùvìrnicí Ligy mládee, ne vstoupila do Antisexuální ligy mladých. Vdycky mìla vynikající hodnocení. Byla dokonce vybrána (co byl neklamný znak dobré povìsti) pro práci v Pornoseku, sekci Oddìlení literatury, která vydávala lacinou pornografii urèenou k distribuci mezi proléty. Podotkla, e lidé, kteøí tam pracovali, tomu pøezdívají Praseèkárna. Zùstala tam rok a pracovala na výrobì brourek, které pak v zapeèetìných balíècích pod názvem Øízné historky aneb Noc v dívèí kole potají kupovali proletáøtí výrostci s pocitem, e kupují cosi ilegálního.

Co je to za knihy zeptal se Winston zvìdavì.

Dìsné svinstvo. A vlastnì nudné. Mají jen est témat, která se trochu obmìòují. Já pracovala samozøejmì jen u kaleidoskopù. Nikdy jsem nebyla

- 79 -

v Pøepisovací èetì. Nejsem literát, mùj milý - prostì na to nemám.

S úasem zjioval, e s výjimkou vedoucích oddìlení jsou v Pornoseku zamìstnány jen dívky; podle teorie, e sexuální pud muù je ménì ovladatelný ne pud en a e mui jsou tudí ve vìtím nebezpeèí nákazy svinstvem, s ním

pracují.

Dokonce tam nechtìjí vdané eny, dodala. Dìvèata jsou podle nich vdycky taková nevinná. Ale tady má jednu, co není.

První milostný pomìr mìla v estnácti s edesátiletým èlenem Strany, který pozdìji spáchal sebevradu, aby uel zatèení. A dobøe udìlal, øekla Julie,

jinak by z nìho dostali moje jméno, a by se pøiznal. Od té doby mìla dalí mue. ivot, jak ho ona vidìla, byl celkem jednoduchý. Èlovìk se chce mít dobøe;

oni, to znamená Strana, mu v tom brání; a tak èlovìk poruuje pravidla, jak jen mùe. Zøejmì si myslela, e je právì tak pøirozené, e oni vás chtìjí oloupit o vai radost, jako to, e vy se chcete vyhnout tomu, aby vás pøistihli. Stranu nenávidìla a vyjadøovala to nejhrubími slovy, ale veobecnì ji nekritizovala. Uèení Strany ji nezajímalo, pokud se nedotýkalo jejího vlastního ivota. Viml si, e nikdy nepouívá newspeakových slov kromì tìch, která pøela do kadodenní praxe. Nikdy neslyela o Bratrstvu a odmítala vìøit v jeho existenci. Kadá organizovaná vzpoura proti Stranì jí pøipadala hloupá, protoe musí nutnì selhat.

Prozíravé je poruovat pravidla a zùstat naivu. Byl by rád vìdìl, kolik takových jako ona asi je mezi mladí generací, mezi lidmi, kteøí vyrostli ve svìtì Revoluce, neznají nic jiného, vidí ve Stranì cosi nezmìnitelného, jako je tøeba obloha, nebouøí se proti její autoritì, ale prostì ji obcházejí, tak jako králík klièkuje pøed psem.

O monosti, e by se mohli vzít, nemluvili. O nìèem tak odtaitém ani nestálo za to pøemýlet. Bylo nepøedstavitelné, e by jim nìjaká komise dala svolení k sòatku, i kdyby se jim podaøilo nìjak se zbavit Katherine, Winstonovy manelky.

Bylo beznadìjné o tom tøeba jen snít.

Jaká byla ta tvoje manelka?

Byla - zná newspeakové slovo pravovìrná? Co znamená pøirozenì ortodoxní.

Ne, to slovo jsem neznala, ale vím, o jakých lidech mluví.

Zaèal jí vyprávìt pøíbìh svého manelství, ale ona kupodivu jeho podstatné èásti zøejmì znala. Líèila mu, skoro jako by to byla vidìla nebo procítila, jak Katherinino tìlo ztuhlo, sotva se jí dotkl, jak ho ví silou odstrkovala, i kdy

ho paemi u pevnì objímala. Hovoøit s Julií o tìch vìcech mu nepùsobilo obtíe, vzpomínka na Katherine tak jako tak dávno pøebolela a zùstala po ní jen pachu.

Byl bych to vydrel nebýt jedné vìci, øekl. Vyprávìl jí o chladném obøadu, k nìmu ho Katherine týden co týden nutila. Nenávidìla to, ale nic by ji nepøinutilo, aby toho nechala. Øíkávala tomu - ale to bys u neuhodla.

Nae povinnost vùèi Stranì, øekla Julie bez váhání.

Jak to ví?

Taky jsem chodila do koly, miláèku. Sexuální besedy jednou mìsíènì pro

- 80 -

vechny nad estnáct. A v Mládenickém hnutí. Celé roky to do èlovìka vtloukají.

Øekla bych, e v mnoha pøípadech to zabírá. Ale to samozøejmì èlovìk nikdy nepozná; lidi jsou takoví pokrytci.

Pustila se do irího výkladu. Julie vechno uvádìla do vztahu s vlastní sexualitou. Kdy lo o ni, byla schopná pronikavého dùvtipu. Na rozdíl od Winstona pochopila vnitøní význam stranického puritánství v oblasti sexu. Nelo jen o to, e pohlavní pud navozuje svùj vlastní svìt mimo kontrolu Strany, který je proto tøeba znièit, pokud je to moné. Dùleitìjí je, e sexuální strádání vede k ádoucí hysterii, kterou lze transformovat ve váleènou horeèku a uctívání vùdce.

Pøi milování èlovìk vydává energii, vysvìtlovala, potom se cítí astný a o nic se nestará. Jene oni nesnesou, aby se èlovìk takhle cítil. Chtéjí, aby z tebe energie v jednom kuse jen tryskala. Vechno to pochodování sem a tam a jásání a mávání praporkama je prostì zkyslý sex. Kdy jsi sám vnitønì astný, proè by ses mìl vzruovat nad Velkým bratrem, nad Tøíletkou a Dvouminutovkou nenávisti a nad celým tím jejich mizerným svinstvem?

To je naprostá pravda, pomyslel si. Mezi cudností a politickou ortodoxií je pøímá a tìsná spojitost. Jak jinak se dá udret ve správné poloze strach, nenávist a ílená lehkovìrnost, které Strana potøebuje u svých èlenù, ne tím, e se potlaèí nìjaký mocný pud a pouije se ho jako hnací síly? Sexuální pud je pro Stranu nebezpeèný, a tak ho Strana obrátila ve svùj prospìch. Stejný trik provedla s rodièovským instinktem. Rodina se toti nedá zruit a oni vlastnì lidi povzbuzují, aby mìli své dìti rádi skoro starodávným zpùsobem. Na druhé stranì jsou vak dìti systematicky popuzovány proti rodièùm a vedeny k tomu, aby je pehovaly a podávaly zprávy o jejich úchylkách. Rodina se tak vlastnì stala jakousi prodlouenou rukou Ideopolicie. Nástrojem, jeho prostøednictvím je èlovìk ve dne v noci obklopen informátory, kteøí ho dùvìrnì znají.

Znièehonic mu zase vytanula na mysli Katherine. Bez váhání by ho byla udala Ideopolicii, kdyby nebyla pøíli hloupá na to, aby odhalila jeho nepravovìrné názory. V tuto chvíli mu ji pøipomnìlo dusné odpolední horko. Na èele mu vyrazil pot. Zaèal Julii vyprávìt o nìèem, k èemu dolo, nebo vlastnì spí nedolo jednoho podobnì parného letního odpoledne pøed jedenácti lety.

Byli tehdy svoji asi tøi nebo ètyøi mìsíce. Zabloudili pøi skupinovém trampování kdesi v Kentu. Zùstali jen pár minut za ostatními, ale dali se opaèným smìrem po kraji starého køídového lomu. Byl to asi deseti èi dvacetimetrový sráz a na dnì balvany. Nemìli se koho zeptat na cestu. Jakmile si to Katherine uvìdomila, zaèala být nesvá. Mìla pocit, e dìlá nìco nesprávného, kdy se na chvilku vzdálila od hluèného davu výletníkù. Chtìla se rychle vrátit cestou, odkud pøili, a zaèala ji hledat v opaèném smìru. V tom okamiku si Winston viml trsù vrbiny, které rostly v puklinách skal pod nimi. Jeden trs byl jasnì èervený, druhý cihlový, aèkoli zøejmì vyrùstaly z jednoho koøene. Nikdy nic podobného nevidìl a zavolal na manelku.

Podívej, Katherine! Podívej se na ty kvìtiny. Na ty trsy dole, skoro na dnì.

- 81 -

Vidí, e mají dvì rùzné barvy?

U byla obrácená k odchodu, ale pøece se, trochu popuzenì, na okamik vrátila. Dokonce se naklonila nad útes, aby vidìla, kam ukazuje. Objal ji zezadu kolem pasu, aby ji podrel. V tom okamiku ho napadlo, jak jsou naprosto sami. Nikde ivé due, ani lístek se nepohnul, nikde ani ptáèka iváèka. Na takovém místì hrozilo minimální nebezpeèí, e by tam byl skrytý mikrofon, a i kdyby tam byl, zachycoval by pouze zvuky. Byla to nejteplejí a nejospalejí chvíle z celého odpoledne. Slunce prailo, pot ho imral na tváøi. A vtom ho napadlo

Proè jsi do ní poøádnì nestrèil? øekla Julie. Já bych to byla udìlala.

Ano, má milá, ty bys to udìlala. Já taky, kdybych byl tenkrát takový jako dnes. Anebo bych moná - nejsem si jistý.

Lituje, es to neudìlal?

Ano. Kdy se to tak vezme, lituji, e jsem to neudìlal.

Sedìli vedle sebe na zapráené podlaze. Pøitáhl ji k sobì. Opøela mu hlavu o rameno a pøíjemná vùnì jejích vlasù zapuzovala pach holubího trusu. Je velmi mladá, pomyslel si, stále jetì od ivota nìco èeká, nechápe, e shodit nepohodlnou osobu z útesu nic neøeí.

Vlastnì by to na vìci nic nezmìnilo, øekl.

Tak proè lituje, es to neudìlal?

Jen proto, e mám rád buï ano, nebo ne. Ve høe, kterou hrajeme, nemùeme vyhrát. Nìkteré neúspìchy jsou jen øádovì lepí ne ty ostatní.

Pocítil, jak pokrèila nesouhlasnì rameny. Vdycky, odporovala, kdy nìco takového øekl. Nebyla ochotná pøijmout jako pøírodní zákon, e jednotlivec vdycky prohrává. Jistým zpùsobem si uvìdomovala, e i ona je odsouzená k záhubì, e ji døíve èi pozdìji Ideopolicie dopadne a zabije, ale v skrytu due vìøila, e je moné vytvoøit si tajný svìt, v nìm èlovìk mùe ít, jak chce.

Potøebuje jen mít kliku a být mazaný a drzý. Nechápala, e nìco takového jako

tìstí neexistuje, e k jedinému vítìzství dojde v daleké budoucnosti, dávno po tom, co bude mrtvá, e od chvíle, kdy by vyhlásila válku Stranì, by u o sobì mìla radìji uvaovat jako o mrtvole.

Jsme mrtví, øekl.

Jetì nejsme, øekla Julie prozaicky.

Fyzicky ne. est mìsícù, rok - pìt let, øeknìme. Já se smrti bojím. Ty jsi mladá, tak se jí asi bojí víc ne já. Je jasné, e ji budeme oddalovat tak dlouho, jak budeme moci. Ale to nepomùe. Pokud lidé zùstanou lidmi, ivot a smrt budou splývat v jedno.

Ach, nesmysl. S kým bys radi spal, se mnou, nebo s nìjakou kostrou?

Nejsi rád, e jsi naivu? Nemá rád ten pocit: to jsem já, to je moje ruka, to je moje noha, jsem skuteèný, jsem pevný, jsem ivý. Nemá to rád?

Posunula se a pøitiskla se k nìmu hrudí. Pøes kombinézu cítil její òadra, zralá a pevná. Její tìlo jako by do nìj vlévalo nìco ze své mladosti a síly.

Ano, mám to rád. øekl.

- 82 -

Tak pøestaò vykládat o umírání. A teï poslouchej, miláèku, musíme se domluvit, kde se pøítì sejdeme. Mohli bychom tøeba jít zas na to místo v lese.

Dali jsme si dost dlouhou pauzu. Ale tentokrát tam musí jít jinou cestou. U

jsem to vechno naplánovala. Pojede vlakem - poèkej, já to nakreslím.

Ve své praktiènosti shrnula ètvereèek prachu a vìtvièkou z holubího hnízda zaèala na podlaze kreslit mapku.

4

Winston se rozhlédl po omelém pokojíku nad obchodem pana Charringtona.

U okna stála obrovská postel, zastlaná potrhanými pokrývkami, s podhlavníkem bez povlaku. Na krbu tikaly starodávné hodiny s dvanáctihodinovým ciferníkem.

V rohu na sklápìcím stole se ve tmì lesklo sklenìné tìítko, které koupil pøi poslední návtìvì.

Za møíkou byl otluèený petrolejový vaøiè, konvice a dva álky, které dodal pan Charrington. Winston zapálil hoøák a postavil na nìj konvici s vodou. Pøinesl sáèek plný Kávy vítìzství a nìkolik tabletek sacharinu. Ruèièky na hodinách ukazovaly sedm dvacet; ve skuteènosti bylo devatenáct dvacet. Mìla pøijít v devatenáct tøicet.

Bláznovství, bláznovství, opakovalo jeho srdce, vìdomé, dobrovolné, sebevraedné bláznovství. Ze vech zloèinù, které mùe spáchat èlen Strany, se tenhle dá zatajit nejménì. Ten nápad se vlastnì zrodil napøed ve formì vidiny, sklenìného tìítka, které se odráelo na povrchu sklápìcího stolu.

Jak pøedpokládal, nedìlal pan Charrington s pronájmem pokoje ádné tìkosti.

Oèividnì ho potìilo tìch pár dolarù, které to vynese. Zøejmì ho ani nepobouøilo ani neuráelo, kdy se ukázalo, e Winston pokoj potøebuje na milostný pomìr.

Naopak, byl velmi zdrenlivý, mluvil jen v náznacích a choval se s takovým taktem, e se zdálo, jako by se stal témìø neviditelný. Soukromí, øekl, je velice cenná vìc. Kadý potøebuje nìjaké místo, kde by mohl být obèas sám. A kdy

takové místo najde, záleí jen na laskavosti toho, kdo o tom ví, aby si to nechal pro sebe. Nakonec jetì dodal, a pøitom se zdálo, jako by se u témìø vytrácel, e dùm má dva vchody, druhý je vzadu ve dvoøe a vede do ulièky.

Pod oknem kdosi zpíval. Winston vykoukl ven, bezpeènì chránìn muelínovou záclonou. Èervnové slunce stálo jetì vysoko na obloze a na sluncem zalitém dvoøe dole jakási obrovitá ena, pevná jako normanský sloup, s èervenými svalnatými paemi a s renou zástìrou uvázanou v pase, pøecházela mezi neckami a òùrou na prádlo a vìela na ni bílé ètvercové kusy látky, v nich Winston poznal dìtské plenky. Kdy nemìla právì v ústech kolíèek na prádlo, zpívala mocným kontraaltem:

Bylo to jenom marný vokouzlení

- 83 -

vodelo jako aprílovej den;

jene ty voèi, ta jeho slova

ukradly mýho srdce sen.

Ta písnièka ovládala Londýn u celé týdny. Byla to jedna z nesèetných písní, které pro blaho prolétù vydávala pøísluná sekce Hudebního oddìlení. Slova písní skládal bez jakéhokoli lidského zásahu stroj známý jako verotep. Ale ena zpívala tak melodicky, e ten pøíerný brak znìl skoro pøíjemnì. Slyel její zpìv a ouravé zvuky jejích bot na dlaebních kostkách, køik dìtí na ulici, slabý hukot dopravy kdesi v dálce, a pøece bylo v pokoji zvlátní ticho, protoe tam nebyla obrazovka.

Bláznovství, bláznovství, bláznovství, pomyslel si znovu. Bylo nepøedstavitelné, e by mohli toto místo navtìvovat déle ne pár týdnù, ani by je chytili. Ale pokuení mít skrýi, která je doopravdy jejich, mezi ètyømi stìnami a pøi ruce, bylo pro oba pøíli velké. Po tom, co byli spolu v kostelní zvonici, se jim nìjaký èas nepodaøilo se sejít. Pracovní doba pøed Týdnem nenávisti drasticky vzrostla. Chybìl sice jetì víc ne mìsíc, ale obrovské a sloité pøípravy, které mu pøedcházely, pøidìlávaly kadému mimoøádnou práci. Nakonec se jim podaøilo vyetøit volné odpoledne ve stejný den. Dohodli se, e zase pùjdou na mýtinku v lese. Veèer pøedtím se krátce seli v ulici. Winston se jako obyèejnì na Julii sotva podíval, kdy se tak hnali v davu proti sobì, ale i z letmého pohledu poznal,

e je bledí ne obvykle.

Je po vem, zaeptala, jakmile usoudila, e se dá bezpeènì mluvit. Toti -

zítra.Co?

Zítra odpoledne. Nemùu.

Proè?

Ach, obvyklý dùvod. Pøilo to tentokrát døív.

Na okamik se ho zmocnil zuøivý hnìv. Za mìsíc, co ji znal, se jeho touha po ní zmìnila. Zpoèátku v ní bylo málo skuteèné smyslnosti. Jejich první milování byl prostì akt vùle. Podruhé to vak u bylo jiné. Vùnì jejích vlasù, chu jejích úst, dotyk její pokoky, cítil je v sobì i ve vzduchu, který dýchal. Stala se mu tìlesnou potøebou, èímsi, co nejenom chtìl, ale pocioval jako svoje právo. Kdy

øekla, e nemùe, zdálo se mu, e ho klame. Ale právì v té chvíli je dav pøitlaèil k sobì a jejich ruce se náhodou setkaly. Sevøela mu koneèky prstù rychlým stiskem vzbuzujícím spí nìhu ne touhu. Napadlo ho, e kdy èlovìk ije se enou, bývá tento druh zklamání normální událost, která se opakuje; a najednou se ho zmocnila hluboká nìnost, jakou k ní jetì nikdy nepocítil. Pøál si, aby s ní chodil po ulicích zrovna jako teï, jene neskrývanì a beze strachu, aby mluvili o obyèejných vìcech a kupovali drobnosti pro domácnost. Pøál si, aby byli manelé, kteøí spolu ijí u

deset let. A nade vechno si pøál, aby mìli nìjaké místo, kde by mohli být sami, bez pocitu, e se musí milovat pokadé, kdy se sejdou. Vlastnì ne v té chvíli, ale a druhý den dostal ten nápad najmout si pokoj u pana Charringtona. Kdy to Julii navrhl, souhlasila bez váhání. Oba vìdìli, e je to ílenství. Jako by úmyslnì

- 84 -

kráèeli do hrobu. Kdy tak sedìl a èekal na kraji postele, myslel znovu na sklepení Ministerstva lásky. Bylo zvlátní, jak ta pøedem urèená hrùza vstupovala èlovìku do vìdomí a zas se z nìj vytrácela. Hrùza, která pøedchází smrti, leela kdesi v budoucnosti tak jistì, jako èíslice 99 pøedchází 100. Èlovìk se jí nemùe vyhnout, ale mohl by ji tøeba odsunout; a pøesto vdy znova a znova vìdomì a svévolnì ten interval zkracuje.

Vtom se ozvaly na schodech rychlé kroky. Julie vtrhla do pokoje. Nesla opraváøskou branu z hrubého hnìdého plátna, takovou, jakou ji obèas vidìl nosit na Ministerstvu. Zamíøil k ní, aby ji vzal do náruèí, ale ona mu rychle vyklouzla, èásteènì proto, e stále jetì mìla plné ruce.

Minutku, øekla. A ti ukáu, co jsem donesla. Ty má tu odpornou Kávu vítìzství? To jsem si mohla myslet. Mùe ji hned vyhodit, protoe ji nebudeme potøebovat. Podívej.

Klekla si, rozevøela branu a vyklopila z její vrchní èásti jakési hasáky a

roubovák. Pod tím bylo mnoství úhledných papírových balíèkù. První, který podala Winstonovi, byl zvlátní, a pøesto na dotyk povìdomý. Byl naplnìn tìkou písèitou hmotou, která uhýbala, jakmile se jí èlovìk dotkl.

Není to cukr? zeptal se.

Opravdový cukr. Ne sacharin, cukr. A tady je bochník chleba - pravý bílý chléb, ne to nae svinstvo - a sklenièka demu. A kondenzované mléko - ale podívej.

Na tohleto jsem opravdu pyná. Musela jsem to omotat kusem hadru, protoe

Nemusela mu vykládat, proè to tak obalila. Vùnì u naplòovala pokoj, pronikavá hoøká vùnì, která k nìmu pøicházela z jeho raného dìtství, ale s ní

se èlovìk pøíleitostnì setkával jetì i teï, kdy zavanula z nìjaké ulièky, ne se pøibouchly dveøe, anebo záhadnì pronikla pøecpanou ulicí, na okamik zavonìla a zase se ztratila.

To je káva, zaeptal, pravá káva.

Káva Vnitøní strany. Mám jí celé kilo, øekla.

Jak jsi to sehnala?

Vechno patøí Vnitøní stranì. Neexistuje nic, co by ty svinì nemìly, nic.

Jene, samozøejmì, èíníci, sluhové a takoví lidé to kradou, a podívej - mám taky balíèek èaje.

Winston si døepl vedle ní. Odtrhl rùek balíèku.

Pravý èaj. Ne ostruinové listí.

V poslední dobì je hodnì èaje. Zabrali Indii, nebo co, øekla neurèitì. Ale posly, miláèku, chci, aby ses ke mnì na tøi minuty obrátil zády. Bì si sednout na druhou stranu postele. Ne moc blízko k oknu. A neotáèej se, dokud ti neøeknu.

Winston nepøítomnì hledìl pøes muelínovou záclonu. Dole na dvoøe ena s èervenými paemi stále jetì pochodovala sem a tam od necek ke òùøe. Vytáhla z úst dalí dva kolíèky a procítìnì zpívala:

Øíká se, e èas ve zhojí

a e èlovìk zapomene.

- 85 -

Ale úsmìv, slzy bolí

v srdci jetì po letech.

Znala ten cajdák nazpamì. Její hlas se v tom sladkém letním vzduchu nesl vzhùru, melodický, plný jakési astné melancholie. Èlovìk mìl pocit, e by byla dokonale spokojená, kdyby ten èervnový veèer nemìl konce a ta kopa prádla byla nevyèerpatelná, e by tam zùstala tisíc let, vìela plenky a zpívala ty blbosti.

Napadlo ho, jak je zvlátní, e jetì nikdy neslyel, aby èlen Strany sám od sebe zpíval. Dokonce by to vypadalo jako nepravovìrná, nebezpeèná výstøednost, jako samomluva. Moná e jen lidé na pokraji hladu mají o èem zpívat.

U se mùe obrátit, øekla Julie.

Obrátil se a v první chvíli ji skoro nepoznal: Vlastnì oèekával, e ji uvidí nahou. Ale nebyla nahá. Promìna, která se s ní odehrála, byla jetì pøekvapivìjí.

Byla nalíèená.

Musela vklouznout do nìjakého obchodu v proletáøských ètvrtích a koupit si kompletní soupravu líèidel. Rty mìla sytì rudé, tváøe rùové, nos napudrovaný; dokonce i pod oèi si nanesla cosi, co zvyovalo jejich jas. Nebylo to provedeno pøíli dovednì, ale Winston nemìl v tìchto vìcech vysoké nároky. Nikdy pøedtím nevidìl ani si nedovedl pøedstavit èlenku Strany nalíèenou. Zmìna jejího zjevu k lepímu byla pøekvapující. Pár dotekù barvou na správných místech a byla nejen mnohem hezèí, ale, a to pøedevím, entìjí. Její krátké vlasy a chlapecká kombinéza efekt jetì zvyovaly. Kdy ji vzal do náruèí, zavanulo mu do nozder syntetickými fialkami. Vzpomnìl si na poloero suterénní kuchynì a na enu s vpadlými ústy. Byla to stejná voòavka, jaké pouila Julie, ale v té chvíli to jaksi nevadilo.

Dokonce voòavka! øekl.

Ano, miláèku, dokonce voòavka. A ví, co udìlám pøítì? Seenu nìkde opravdové enské aty a obleèu si je místo tìhle hnusných gatí. A hedvábné punèochy a boty s vysokými podpatky! V tomhle pokoji bude ena a ádná soudruka!

Shodili aty a vlezli do velké mahagonové postele. Bylo to poprvé, co se pøed ní vysvékl do naha. A dosud se pøíli stydìl za své bílé, vyzáblé tìlo s provazci køeèových il na lýtkách a bledou skvrnou nad kotníkem. Postel byla nepovleèená, pøikrývka, na ní leeli, byla vetchá a hladká, ale velikost a prunost postele je oba ohromila.

Urèitì je v ní plno tìnic, ale co na tom, øekla Julie. Dnes dvojitá postel u nebyla k vidìní, leda u prolétù. Winston v dìtství v takové obèas spával; Julie v ní nikdy ani neleela, pokud se pamatovala.

Pak na chvilku usnuli. Kdy se Winston probudil, popolezly ruèièky na hodinách skoro k deváté. Nehýbal se, protoe Julie spala s hlavou na jeho ohnuté pai. Líèidlo se vìtinou pøeneslo na jeho tváø nebo na poltáø, ale lehká skvrna rùe stále jetì dávala vyniknout kráse jejích lícních kostí. lutý paprsek zapadajícího slunce dopadl do nohou postele a ozáøil krb, na nìm u

- 86 -

prudce vøela voda v konvici. ena na dvoøe pøestala zpívat, ale z ulice slabì doléhal køik dìtí. Uvaoval, zda v té zruené minulosti bývalo normální leet takhle v posteli za chladného letního veèera, mu a ena, nazí, milují se, kdy se jim zamane, povídají si, o èem se jim zachce, nic je nenutí vstávat, jen tam tak prostì leí a naslouchají mírumilovným zvukùm zvenèí. Urèitì nikdy nebyla taková doba, v ní by se to zdálo obvyklé. Julie se probudila, promnula si oèi a zvedla se na lokti, aby se podívala na petrolejový vaøiè.

Polovina vody se u vyvaøila, øekla. Hned vstanu a udìlám kávu. Máme jetì hodinu. Kdy u vás vypínají svìtlo?

Ve dvacet tøi tøicet.

V internátì zhasínají ve tøiadvacet. Ale pøijít musím døív, protoe - hej! Zmiz, potvoro hnusná!

Pøevalila se na posteli, popadla botu ze zemì a mrtila jí do kouta chlapeckým

vihem pae, pøesnì tak, jak ji vidìl hodit Slovník na Goldsteina tehdy ráno pøi Dvou minutách nenávisti.

Co to bylo? zeptal se pøekvapenì.

Krysa. Vidìla jsem ji, vystrkovala èumák z obloení. Ale poøádnì jsem ji vydìsila.

Krysy! mumlal Winston. V pokoji!

Jsou vude, øekla Julie lhostejnì a zase si lehla. V internátì je máme v kuchyni. V nìkterých èástech Londýna se to jimi jen hemí. Ví, e napadají dìti? Namoudui. V nìkterých ulicích nenechávají nemluvòata samotná ani na minutu. To dìlají ty obrovské hnìdé. A hrozné je, e ty potvory vdycky

Nech toho! vykøikl Winston, oèi mìl pevnì sevøené.

Miláèku! Ty jsi bledý. Co je ti? Dìlá se ti z nich patnì?

Ze vech hrùz na svìtì zrovna krysa!

Pøitiskla se k nìmu a ovinula ho paemi i nohama, jako by mu chtìla dodat odvahy teplem svého tìla. Neotevøel oèi ihned. Po nìkolik okamikù mìl pocit,

e se zase octl ve zlém snu, který se mu èas od èasu vracel po celý ivot. Vdycky to bylo skoro stejné. Stál pøed temnou zdí a na druhé stranì bylo nìco nesnesitelného, pøíli pøíerného, ne aby se na to dalo hledìt pøímo. Nejsilnìjí pocit v tom snu bylo vìdomí, e klame sám sebe, e ve skuteènosti ví, co za tou zdí je. A e by s krajním vypìtím sil, jako by rval kus vlastního mozku, dokonce dokázal vytáhnout tu vìc na svìtlo. Pokadé se vzbudil, ani objevil, co to je; nìjak to souviselo s tím, co øíkala Julie, ne ji pøeruil.

Promiò, øekl, to nic. Prostì nemám krysy rád.

Nedìlej si starosti, ty potvory tady mít nebudem. Ne odejdeme, zacpu tu díru kusem hadru. A a sem pùjdeme pøítì, donesu sádru a poøádnì to utìsním.

Temný okamik hrùzy byl u napolo zapomenut. Trochu zahanbenì se opøel zády o èelo postele. Julie vstala, natáhla si kombinézu a udìlala kávu. Vùnì stoupající z konvice byla tak silná a vzruující, e zavøeli okno, aby si toho venku nìkdo neviml a nezaèal se vyptávat. Jetì lepí ne chu kávy byla jemnost,

- 87 -

kterou jí dodával cukr, vìc, na ni Winston po letech sacharinu u skoro zapomnìl.

Julie s jednou rukou v kapse, kus chleba s demem ve druhé, pøecházela po pokoji, lhostejnì pohlédla na knihovnu, vysvìtlila, jak nejlíp opravit sklápìcí stolek, svalila se do omelé lenoky, aby zjistila, zda je pohodlná, a shovívavì a pobavenì si prohlíela absurdní hodiny s dvanácticiferným èíselníkem. Pøinesla si k posteli sklenìné tìítko, aby si je prohlédla na svìtle. Vzal jí je z ruky, jako vdycky uchvácen hebkostí skla, které pøipomínalo deovou vodu.

Co myslí, e to je? øekla Julie.

Nemyslím, e to nìco je - toti, nemyslím si, e to nìkdy k nìèemu slouilo.

Proto se mi to líbí. Je to kus historie, který zapomnìli zmìnit. Vzkaz z doby pøed sto lety, kdyby ho nìkdo umìl deifrovat.

A ten obraz tamhle, kývla k rytinì na protìjí stìnì - mohl by být sto let starý?

Víc. Dvì stì, øekl bych. Tìko øíct. Dnes je nemoné zjistit stáøí èehokoli.

Pøela k obrazu, aby se na nìj podívala. Tady ta potvora vystrèila èumák,

klepla do obloení pøesnì pod obrazem. Co je to za místo? U jsem to nìkde vidìla.

To je kostel, anebo aspoò býval. Kostel svatého Klementa. V pamìti se mu vybavil úryvek z øíkanky, kterou ho nauèil pan Charrington. Dodal s trochou nostalgie: Pomeranèe a citróny, u Klementa mají zvony.

K jeho úasu Julie doplnila vere:

U Martina vyzvánìjí, tøi farthingy po mnì chtìjí. Kdy zaplatí? Zbytí není, jinak pøijde do vìzení.

Nemùu si vzpomenout, jak je to dál. Ale pamatuji si, e to konèí: Zlatá brána otevøená, zlatým klíèem podepøená, kdo do ní vejde, hlava mu sejde!

Bylo to jako dvì pùlky nìjakého hesla. Jene po pøijde do vìzení musí být jetì jeden ver. Moná e by ho pan Charrington vyhrabal z pamìti, kdyby mu vhodnì napovìdìl.

Kdo tì to nauèil? zeptal se.

Mùj dìdeèek. Øíkával mi to, kdy jsem byla malá. Byl vaporizován, kdy

mi bylo osm - teda zmizel. Ráda bych vìdìla, co je to citrón, dodala bez souvislosti. Pomeranèe jsem vidìla. Takové kulaté oranové plody se silnou slupkou.

Já se na citróny pamatuju, øekl Winston. V padesátých letech byly docela bìné. Byly tak kyselé, e ti trnuly zuby, jen jsi k nim pøièichla.

O co, e za tím obrazem jsou tìnice? øekla Julie. Jednou ho sundám a poøádnì vyèistím. Myslím, je èas, abychom li. Musím si smýt to líèidlo. To je otrava! A oèistím ti rù z oblièeje.

Winston zùstal jetì pár minut v posteli. V pokoji se stmívalo. Obrátil se ke svìtlu, leel a díval se na tìítko. Nesmírnì ho zaujal ani ne tak zlomek korálu jako vnitøek toho skla. Mìlo takovou hloubku a pøece bylo prùsvitné skoro jako vzduch. Jako by povrch skla byl oblouk oblohy, která obepíná malièký svìt i

- 88 -

jeho atmosféru. Mìl pocit, e by se mohl dostat dovnitø, e vlastnì je uvnitø, i s mahagonovou postelí a se sklápìcím stolem, s hodinami, s mìdirytinou a i s tím tìítkem. Tìítko je tenhle pokoj a ten korál Juliin a jeho vlastní ivot, zachycený navìky v jádru krystalu.

5

Syme zmizel. Jednoho rána nepøiel do práce, nìkolik lehkomyslných lidí komentovalo jeho nepøítomnost. Dalí den u se o nìm nikdo nezmínil. Tøetího dne se el Winston podívat do vestibulu v Oddìlení záznamù na vývìsku. Na jedné z vyhláek byl titìný seznam èlenù achového krouku, k nim patøil i Syme. Seznam vypadal témìø pøesnì jako pøedtím - nic nebylo vykrtnuto - ale byl o jedno jméno kratí. To staèilo. Syme pøestal existovat; nikdy neexistoval.

Bylo horko jako v peci. V klimatizovaných místnostech bez oken se v bluditi Ministerstva udrovala normální teplota, ale chodníky venku pálily do chodidel a zápach v podzemní dráze býval ve pièce pøíerný. Pøípravy na Týden nenávisti byly v plném proudu a personál na Ministerstvech pracoval pøes èas.

Bylo tøeba organizovat prùvody, schùze, vojenské pøehlídky, pøednáky, výstavy voskových figurín, filmová pøedstavení, televizní programy, postavit tribuny a sochy, vymyslet hesla, napsat písnì, dát do obìhu fámy, zfalovat fotografie. Juliina pracovní skupina v Oddìlení literatury musela zastavit produkci románù a horeènì chrlila pøíerné pamflety. Winston navíc ke své pravidelné práci trávil kadý den dlouhý èas tím, e probíral stará èísla Timesù a pøikraloval a pozmìòoval zprávy, které se mìly citovat. Pozdì veèer, kdy se hluèné davy prolétù toulaly po ulicích, vládlo ve mìstì zvlátní, horeèné ovzduí. Raketové støely vybuchovaly èastìji a nìkdy sem z dálky zalehl zvuk obrovských explozí, které nikdo nedovedl vysvìtlit a o nich kolovaly divoké povìsti.

Nová písnièka, která mìla být tematickou písní Týdne nenávisti (jmenovala se Píseò nenávisti), byla u sloená a na obrazovkách ji opakovali do omrzení.

Mìla surový, tìkavý rytmus, který se nedal ani nazvat hudbou a pøipomínal spí

bubnování. Kdy ji vyøvávaly stovky hlasù za dupotu pochodujících nohou, la z toho hrùza. Proléti v ní nali zalíbení a v pùlnoèních ulicích soutìila se stále jetì populární Bylo to jen marný vokouzlení. Parsonsovy dìti ji ve dne v noci po celé hodiny vyluzovaly na høebenu s kouskem toaletního papíru. Nedalo se to vydret. Winstonovy veèery byly nabité víc ne kdy pøedtím. Èety dobrovolníkù, které organizovali Parsonsovi, pøipravovaly ulici na Týden nenávisti, zhotovovaly transparenty, malovaly plakáty, vztyèovaly erdì na stìnách a natahovaly nad ulicí dráty pro vlajkoslávu, a to bylo nebezpeèné. Parsons se vychloubal, e samo Sídlitì vítìzství se blýskne ètyømi sty metry látky na výzdobu. Byl ve svém ivlu,

astný jak blecha. Horko a manuální práce mu dokonce poskytly záminku uchýlit se veèer k ortkám a rozhalence. Bylo ho vude plno, strkal, tahal, øezal, pøibíjel,

- 89 -

improvizoval, kadého pokádlil soudruskou poznámkou a kadý záhyb jeho tìla jako by produkoval nevyèerpatelné mnoství tiplavì páchnoucího potu.

Vude po Londýnì se pøes noc objevily nové plakáty. Bez textu, s obludnou postavou eurasijského vojáka, tøi nebo ètyøi metry vysokou, kráèející kupøedu, s bezvýraznou mongolskou tváøí, v obrovských botách, se samopalem namíøeným od boku. A jste se na plakát dívali odkudkoli, zdálo se, e v perspektivì zvìtená hlaveò samopalu míøí pøímo na vás. Plakáty byly vylepeny na kadém volném místì, na kadé zdi a poètem dokonce pøedèily portréty Velkého bratra. Proléti, normálnì vùèi válce apatiètí, byli vybièováni k jednomu z periodických záchvatù vlastenectví. Jakoby v souladu se veobecnou náladou zabíjely raketové støely víc lidí ne obyèejnì. Jedna dopadla na pøeplnìné kino ve Stepney a v troskách pohøbila nìkolik set obìtí. Obyvatelstvo z celého okolí vyrukovalo na pohøeb, který se vlekl dlouhé hodiny a byl vlastnì rozhoøèenou protestní schùzí. Dalí bomba dopadla na kus pustého pozemku, který slouil jako høitì, a roztrhala nìkolik desítek dìtí. Následovaly dalí demonstrace hnìvu, byl spálen Goldsteinùv obraz, strhány stovky plakátù s eurasijským vojákem a naházeny do plamenù, mnoství obchodù bylo v té vøavì vydrancováno; pak se rozíøila povìst, e raketové støely øídí pióni rádiovými vlnami. Jednomu starému manelskému páru podezøelému, e je cizího pùvodu, podpálili dùm, a dvojice tam zahynula uduením.

V pokoji nad obchodem pana Charringtona lehávali Winston a Julie - pokud se tam dostali - vedle sebe na nepovleèené posteli pod otevøeným oknem nazí, aby se ochladili. Krysa se u nevrátila, ale tìnice se v tom vedru pøíernì rozmnoily. Winstonovi ani Julii to vak nevadilo. A byl pokoj èistý nebo pinavý, pro nì znamenal ráj. Jakmile veli, popráili pokadé vechno pepøem, koupeným na èerném trhu, strhali ze sebe aty, milovali se zpocenými tìly, potom nakrátko usnuli, a ne se probudili, nabraly tìnice novou sílu a shromádily se k protiútoku.

V èervnu se tak seli snad ètyøikrát, moná e est nebo sedmkrát. Winston pøestal pít gin v kteroukoli dobu. Zdálo se, e ho u nepotøebuje. Ztloustl, bércový vøed zmizel, zanechav po sobì jen hnìdou skvrnu nad kotníkem, a ranní záchvaty kale ustaly. ivot pøestal být nesnesitelný, Winston u nemìl chu zaklebit se na obrazovku anebo zplna hrdla nadávat. Mìli bezpeènou skrýi, témìø domov, a tak jim u nepøipadalo jako nesnáz, e se mohli scházet jen zøídka a vdy jen na pár hodin. Dùleité bylo, e pokoj nad staroitnictvím existuje. Vìdìt, e tam je, neporuený, bylo samo o sobì skoro jako tam být. Ten pokoj byl svìt pro sebe, jakási výdu minulosti, v ní se jetì daøilo vyhynulým ivoèichùm. Winstona napadlo, e pan Charrington je také takový vyhynulý ivoèich. Cestou nahoru se Winston obvykle zastavil, aby s panem Charringtonem prohodil pár slov. Staøec zøejmì vycházel jen zøídka, vlastnì skoro vùbec ne, a také prakticky nemìl zákazníky. Vedl pøízraèný ivot mezi malièkým tmavým krámem a jetì mení kuchyòkou vzadu, kde si pøipravoval jídlo a kde byl mimo jiné neuvìøitelnì starý gramofon s obrovskou troubou. Zdálo se, e je rád, kdy si mùe popovídat.

- 90 -

Jak se tak potloukal mezi bezcenným zboím, s dlouhým nosem, tlustými brýlemi a shrbenými rameny v sametovém sáèku, vypadal spí jako sbìratel ne

jako obchodník. S jakýmsi prchavým nadením se dotýkal kouskù rozlièného braku - porcelánové zátky, malovaného víèka z rozbité tabatìrky, medailónku z faleného zlata, obsahujícího pramen vlasù dávno mrtvého dítìte - a nikdy po Winstonovi nechtìl, aby nìco koupil, jen aby to obdivoval. Hovoøit s ním bylo jako poslouchat cinkání staré hrací skøíòky. Ze záhybù pamìti vylovil dalí úryvky zapomenutých øíkánek. Jedna byla o ètyøiadvaceti kosech, jiná o krávì s køivým rohem a dalí o smrti kohoutka Robina. Jen mì tak napadlo, e by vás to mohlo zajímat, øíkal s omluvným úsmìvem, kdykoli vyrukoval s dalím fragmentem.

Ale nikdy se nedokázal rozpomenout na víc ne na pár verù.

Oba vìdìli - vlastnì na to nikdy nepøestávali myslet - e tahle idyla nemùe mít dlouhé trvání. Byly chvíle, kdy hrozící smrt se zdála hmatatelná jako postel, na ní leeli, a tak se k sobì tiskli se zoufalou smyslností, jako odsouzenci usilující o poslední troku rozkoe, kdy zbývá sotva pìt minut, ne odbijí hodiny celou.

Ale byly také chvíle, kdy se oddávali iluzi trvalého bezpeèí. Pokud byli ve svém pokoji, mìli pocit, e se jim nemùe nic zlého stát. Dostat se tam bylo nesnadné a nebezpeèné, ale pokoj sám byl svatynì. Jako kdy se Winston díval do tìítka a zdálo se mu, e by mohl vniknout do toho sklenìného svìta, a jakmile by byl uvnitø, bylo by moné zastavit èas. Èasto snili o úniku. tìstí jim bude pøát napoøád a oni budou ít v tom milostném vztahu do konce ivota. Nebo Katherine tøeba umøe a Winstonovi a Julii se podaøí obratným manévrováním dosáhnout, aby se mohli vzít. Anebo spoleènì spáchají sebevradu. Nebo zmizí, zmìní se k nepoznání, nauèí se mluvit prolétsky, najdou si práci ve fabrice a budou ít nepoznáni v nìjaké zastrèené ulièce. Byl to vechno nesmysl, oba to vìdìli. Ve skuteènosti nebylo úniku. Nemìli dokonce ani v úmyslu provést jediný uskuteènitelný plán - spáchat sebevradu. ít ze dne na den, z týdne na týden, spøádat pøítomnost bez budoucnosti, ít podle nepøemoitelného instinktu, který nutí plíce nabrat vdy znovu dech, pokud se dostává vzduchu.

Nìkdy také hovoøili o tom, e se zapojí do aktivního odboje proti Stranì, ale nemìli ponìtí, jak udìlat první krok. I kdyby bájné Bratrstvo existovalo, byl stále jetì problém, jak k nìmu najít cestu. Povìdìl jí o zvlátním dùvìrném vztahu, který existoval, skuteènì anebo zdánlivì, mezi ním a OBrienem, i o tom, jak nìkdy cítí nutkání jednodue za OBrienem zajít, oznámit mu, e je nepøítel Strany, a doadovat se jeho pomoci. Kupodivu jí to nepøipadalo nemoné ani ukvapené.

Mìla ve zvyku soudit lidi podle tváøe a zdálo se jí pøirozené, e Winston uvìøil v OBrienovu dùvìryhodnost podle jediného záblesku v oèích. Navíc brala jako samozøejmost, e kadý, nebo témìø kadý, tajnì Stranu nenávidí, a kdyby se domníval, e je to bezpeèné, poruil by pravidla. Odmítala vak vìøit, e existuje, nebo e by vùbec mohla existovat iroce rozvìtvená organizovaná opozice.

Povídaèky o Goldsteinovi a jeho podzemní armádì, øíkala, jsou prostì nesmysly, které vymyslela Strana pro vlastní potøeby, a èlovìk musí pøedstírat, e jim vìøí.

- 91 -

Na stranických shromádìních bezpoètukrát vykøikovala z plných plic, aby byli popraveni lidé, jejich jména nikdy pøedtím neslyela a v jejich údajné zloèiny v nejmením nevìøila. Kdy se konaly veøejné procesy, zaujala své místo v zástupu èlenù Ligy mládee, kteøí obklopovali budovu soudu od rána do veèera a s pøestávkami skandovali: Smrt zrádcùm! Ve Dvou minutách nenávisti vynikala nad ostatní, kdy lo o to spílat Goldsteinovi. Pøitom mìla jen velmi mlhavé ponìtí, kdo Goldstein je a jaké uèení údajnì zastává. Vyrùstala po Revoluci a byla pøíli mladá, ne aby se pamatovala na ideologické boje let padesátých a

edesátých. Nìco takového jako nezávislé politické hnutí se vymykalo její pøedstavivosti: Strana je nepøemoitelná. Bude existovat vdycky a bude stále stejná. Èlovìk se jí mùe vzepøít jen tajnou neposluností èi nanejvý osamìlými násilnými èiny, jako e tøeba nìkoho zabije nebo nìco vyhodí do povìtøí.

V nìkterých smìrech byla mnohem prudí ne Winston a daleko ménì podléhala stranické propagandì. Kdy se Winston jednou v nìjaké souvislosti zmínil o válce proti Eurasii, ohromila ho, kdy jen tak øekla, e podle jejího názoru se válka vùbec nevede. Raketové støely, které dennì dopadají na Londýn, pravdìpodobnì vysílá vláda Oceánie sama, aby udrela lidi ve strachu. To ho namoudui nikdy ani ve snu nenapadlo. Vyvolala v nìm dokonce jistou závist, kdy se mu svìøila, e se pøi Dvou minutách nenávisti musí moc ovládat, aby nevyprskla smíchy. Ale pochybnosti o uèení Strany vyslovovala jen tehdy, kdy

se nìjakým zpùsobem týkalo jejího vlastního ivota. Èasto byla ochotná pøijímat oficiální mytologii prostì proto, e rozdíl mezi pravdou a lí jí nepøipadal dùleitý.

Vìøila napøíklad, e Strana vynalezla letadla, protoe se to tak uèila ve kole.

(Winston si pamatoval, e za jeho kolních èasù koncem padesátých let si Strana dìlala nárok jen na vynález vrtulníku, o deset let pozdìji, kdy chodila do koly Julie, to u bylo letadlo; a v dalí generaci si pøisvojí vynález parního stroje.) Kdy jí øekl, e letadla existovala u pøed jeho narozením a dávno pøed Revolucí, pøipadalo jí to naprosto nezajímavé. Co záleí koneckoncù na tom, kdo vynalezl letadlo? Vìtí ok byl, kdy z jakési náhodné poznámky pochopil, e Julie se ani nepamatuje, e pøed ètyømi roky vedla Oceánie válku s Eastasií a ila v míru s Eurasií. Povaovala sice celou válku za podvod, ale zøejmì si nevimla, e se zmìnilo jméno nepøítele. Myslela jsem si, e jsme vdycky válèili s Eurasií,

øekla neurèitì. To ho trochu vydìsilo. Vynález letadla se datoval dávno pøed jeho narozením, ale ten váleèný zvrat se odehrál teprve pøed ètyømi roky, kdy u byla nìjaký den dospìlá. Pøel se s ní o to asi ètvrt hodiny a nakonec se mu podaøilo jí pøimìt, aby namáhala pamì, a si nejasnì vybavila, e kdysi nebyla nepøítelem Eurasie, ale Eastasie. Ale celá záleitost jí i pak pøipadala nedùleitá. Koho to zajímá? øekla netrpìlivì. Poøád je to jedna mizerná válka za druhou a kadý ví,

e ty zprávy jsou samá le.

Nìkdy jí vyprávìl o Oddìlení záznamù a o nestydatém falování, kterého se tam dopoutìl. Nezdálo se, e by jí takové vìci pøipadaly zvlá hrozné. Necítila,

e se pod ní otvírá propast pøi pomylení, jak se ze lí stává pravda. Vyprávìl jí

- 92 -

historii Jonese, Aaronsona a Rutherforda a zmínil se i o usvìdèujícím útrku papíru, který jednou drel v prstech. Neudìlalo to na ni zvlátní dojem. Nejprve vùbec nepochopila smysl pøíbìhu.

Byli to tvoji pøátelé? zeptala se.

Ne, vùbec jsem je neznal. Byli èleny Vnitøní strany. Kromì toho byli mnohem starí ne já. Patøili do starých èasù jetì pøed Revolucí. Sotva jsem je znal od vidìní.

Tak co tì to vzruuje? Lidi se pøece zabíjejí poøád, ne?

Snail se jí to vyloit tak, aby pochopila. Tohle byl výjimeèný pøípad. Nejde o to, e nìkoho zabili. Uvìdomuje si, e se vlastnì ruí minulost, poèínaje vèerejkem? A jestlie nìkde pøetrvá, tak jen v nìkolika málo pevných pøedmìtech, ke kterým se neváí ádná slova, jako tøeba tenhle kus skla. U ani my nevíme skoro vùbec nic o Revoluci a o letech pøed ní. Vechny záznamy byly znièeny nebo zfalovány, vechny knihy byly pøepsány, kadý obraz pøemalován, kadá socha, ulice, budova pøejmenovány, kadé datum zmìnìno. A tenhle proces pokraèuje den za dnem, minutu za minutou. Dìjiny se zastavily. Neexistuje nic kromì nekoneèné pøítomnosti, v ní má Strana vdycky pravdu. Já samozøejmì vím, e minulost je zfalovaná, ale nikdy to nebudu moci dokázat, i kdy jsem to falování sám provádìl. Jak se to jednou udìlá, nezùstane ádný dùkaz. Jediný dùkaz je v mé hlavì a já vùbec s jistotou nevím, jestli moje vzpomínky sdílí jetì nìjaká jiná lidská bytost. Jen v tom jediném okamiku jsem za celý svùj

ivot mìl skuteèný konkrétní dùkaz o události - léta po ní.

A k èemu to bylo dobré?

K nièemu, protoe jsem to za pár minut zahodil. Ale kdyby se to stalo dnes, nechal bych si to.

Já ne! øekla Julie. Jsem ochotná riskovat, ale pro nìco, co za to stojí, a ne pro kus starých novin. Co bys s tím mohl dìlat, kdyby sis je nechal?

Asi ne moc. Ale byl by to dùkaz. Moná by tu a tam zasel pár pochybností.

Kdybych se ho odváil nìkomu ukázat. Nepøedstavuji si, e bychom mohli nìco zmìnit za naeho ivota. Ale dovedu si pøedstavit, jak leckde vyrùstají odbojové skupiny lidí, kteøí se spolèují, jak postupnì dokonce zanechávají po sobì i nìjaké zprávy, take pøítí generace bude moci pokraèovat, kde my pøestaneme.

Mì pøítí generace nezajímají, miláèku. Já se zajímám o nás.

Jsi rebel jen od pasu dolù, øekl jí.

Pøipadalo jí to jiskøivì vtipné a radostnì se mu vrhla kolem krku.

O to, jak pùsobí uèení Strany, se ani v nejmením nezajímala. Kdykoli se rozhovoøil o principech Angsocu, o doublethinku, o zmìnitelnosti minulosti, o popírání objektivní reality a pouíval slova v newspeaku, zaèala se nudit, byla zmatená a øíkala, e se o takové vìci nestará. Ví pøece, e je to vechno blbost, tak proè se tím znepokojovat? Ví, kdy má jásat a kdy køièet, a to je vechno, co èlovìk potøebuje. Kdy o tìch vìcech mluvil dál, obvykle usnula, co ho pøivádìlo do rozpakù. Byla z lidí, kteøí dokáí usnout v kteroukoli hodinu a v jakékoli pozici.

- 93 -

Kdy s ní mluvil, uvìdomoval si, jak je snadné vypadat pravovìrnì, i kdy

èlovìk nemá ponìtí, co pravovìrnost zahrnuje; svým zpùsobem se svìtonázor Strany prosazoval nejúspìnìji u lidí neschopných ho pochopit. Ty bylo moné pøimìt, aby pøijímali i nejkøiklavìjí pøekroucení skuteènosti, protoe nikdy plnì nepochopili obludnost toho, co se od nich ádalo, a nezajímali se o veøejné dìní natolik, aby si vimli, co se dìje. Protoe nechápali, zachovali si zdravý rozum.

Spolkli prostì vechno, a co spolkli, jim neukodilo, protoe to nezanechávalo

ádné zbytky, tak jako zrnko obilí projde nestráveno ptaèím tìlem.

6

Koneènì se to stalo. Pøiel oèekávaný vzkaz. Mìl pocit, e celý ivot il jen pro tuto chvíli.

Kráèel dlouhou chodbou Ministerstva, a kdy byl témìø na místì, kde mu Julie vtiskla kdysi do ruky lístek, uvìdomil si, e za ním jde nìkdo vyí ne on.

Neznámý slabì zakalal, dával mu tím zøejmì znamení, e mu chce nìco øíct.

Winston se prudce zastavil a ohlédl se. Byl to OBrien.

Náhle stáli tváøí v tváø a Winston by byl nejradìji utekl. Srdce mu divoce builo. Nebyl by dokázal promluvit. Ale OBrien pokraèoval svým smìrem a na okamik poloil Winstonovi pøátelsky ruku na rameno, take oba kráèeli bok po boku. Zaèal s tou zvlátní vánou zdvoøilostí, jí se liil od vìtiny èlenù Vnitøní strany.

Doufal jsem, e budu mít pøíleitost si s vámi pohovoøit, øekl. Nedávno jsem èetl jeden z vaich newspeakových èlánkù v Timesech. Zabýváte se newspeakem vìdecky, e ano?

Winston se snail najít ztracenou rovnováhu. Vìdecky sotva, øekl. Jsem jen amatér. Není to mùj obor. Nikdy jsem se nepodílel na vlastní tvorbì nového jazyka.

Ale píete jím velmi uhlazenì, øekl OBrien. To není jen mùj názor. Mluvil jsem nedávno s jedním vaím pøítelem, který urèitì odborník je. Nemohu si teï vzpomenout na jeho jméno.

Winstonovi zas bolestnì zatrnulo u srdce. Nebylo pochyby, e naráí na Syma. Ale Syme je nejen mrtvý je zruený, je neèlovìk. Kadá zmínka o nìm, která by ho identifikovala, byla smrtelnì nebezpeèná. OBrien svou poznámku zøejmì pronesl jako signál, jako kód. Tím, e se pøed ním dopustil malého ideozloèinu, udìlal z nìho spoluviníka. Pomalu kráèeli chodbou, kdy se OBrien náhle zastavil. Postrèil si brýle na nose tím zvlátním, pøátelským, odzbrojujícím gestem. Potom pokraèoval.

Chtìl jsem vlastnì øíci, e jsem si viml, jak jste v tom èlánku pouil dvou slov, která u zastarala. Ale teprve nedávno. Vidìl jste u Desáté vydání Slovníku newspeaku?

- 94 -

Ne, øekl Winston. Nevìdìl jsem, e u vylo. V Oddìlení záznamù pouíváme stále jetì Deváté.

Desáté vydání se myslím objeví a za pár mìsícù. Ale nìkolik signálních výtiskù je u v obìhu. Já jeden mám. Moná byste si ho rád prohlédl?

Velmi rád, øekl Winston. Hned pochopil, kam tím míøí.

Nìkterá z nových opatøení jsou geniální. Myslím, e vás zvlá zaujme redukce poètu sloves. Víte co? Polu k vám s tím Slovníkem zøízence. Ale já bohuel na takové vìci poøád zapomínám. Moná byste se pro nìj mohl nìkdy zastavit u mì doma, a se vám to bude hodit. Poèkejte. Dám vám svou adresu.

Stáli pøed obrazovkou. OBrien roztritì prohledal své dvì kapsy a vytáhl malý, v kùi vázaný zápisník a zlaté pero. Pøímo pod obrazovkou, v takové pozici,

e kdokoli, kdo sedìl na druhém konci pøístroje, mohl èíst, co psal, naèmáral adresu, vytrhl stránku a podal ji Winstonovi.

Veèer bývám obyèejnì doma, øekl. Kdyby ne, mùj sluha vám ten Slovník dá.

Odeel a zanechal Winstona s útrkem papíru, který nebylo tentokrát tøeba skrývat. Nicménì si peèlivì vryl do pamìti, co tam bylo napsáno, a za nìkolik hodin ho se spoustou dalích papírù hodil do pamìové díry.

Hovoøili spolu nejvýe nìkolik minut. Ta pøíhoda mohla mít jen jeden jediný význam. Byla vymylena, aby Winston získal OBrienovu adresu. To bylo nutné, protoe jinak ne pøímým dotazem se nedalo zjistit, kde kdo bydlí. Adresáøe neexistovaly. Kdybyste mì nìkdy chtìl navtívit, tady mì najdete, tak mu to OBrien øekl. Moná e ve Slovníku bude ukryt nìjaký vzkaz. Tak jako tak, jedna vìc je jistá. Konspirace, o ní snil, existuje a on se dostal na první stupínek.

Vìdìl, e døíve èi pozdìji OBrienovy výzvy uposlechne. Snad zítra, moná a po dlouhém odkládání - nebyl si jist. Tohle vechno bylo jen pokraèování procesu, který zaèal pøed lety. Prvním krokem byla tajná, bezdìèná mylenka, druhým bylo to, e si zaèal psát deník. Postupoval od mylenek ke slovùm, a teï od slov k èinùm. Poslední krok uèiní na Ministerstvu lásky. Pøijímal to. Konec je obsaený v zaèátku. Ale bylo to dìsivé; nebo pøesnìji - bylo to jako pøedtucha smrti, jako být ménì naivu. Kdy hovoøil s OBrienem a uvìdomil si pravý význam slov, polil ho studený pot. Zdálo se mu, e vstoupil do vlhkého hrobu, a dávná jistota, e ten hrob na nìj èeká, mu dávala sílu.

7

Winston se probudil s oèima plnýma slz. Julie se k nìmu rozespale pøekulila.

Co se dìje, zabrumlala.

Zdál se mi sen, zaèal a zarazil se. Bylo to pøíli zamotané, aby to vyjádøil slovy. V nìkolika vteøinách po probuzení mu sen i vzpomínka, kterou v nìm vyvolal, splynuly v jedno.

- 95 -

Leel na zádech, se zavøenýma oèima, stále jetì ponoøen do atmosféry snu.

Byl to nekoneèný sen plný svìtla, v nìm se pøed ním rozkládal celý jeho ivot jako krajina za letního veèera po deti. Vechno se odehrálo uvnitø sklenìného tìítka, povrch skla byl nebeskou bání a uvnitø té bánì bylo vechno zalito jasným mìkkým svitem, v nìm bylo vidìt do nekoneèných dálav. Sen v sobì zahrnoval

- v jistém smyslu tím byl ohranièen - pohyb pae jeho matky a o tøicet let pozdìji gesto idovské eny, kterou vidìl v týdeníku, kdy se snaila krýt malého chlapce pøed støelami, ne je vrtulník oba rozmetal na kusy.

Ví, e jsem a do této chvíle vìøil, e jsem zabil svou matku?

Proè jsi ji zabil? zeptala se Julie v polospánku.

Nezabil jsem ji. Ne fyzicky.

Ve snu se rozpomnìl, jak naposledy vidìl svou matku, a po chvíli bdìní se mu vybavil celý roj drobných událostí, které s tím souvisely. Tu vzpomínku musel po mnoho let úmyslnì vypuzovat z vìdomí. Nebyl si jistý, ve kterém roce se to stalo, ale nebylo mu tenkrát víc ne deset, moná dvanáct let.

Jeho otec zmizel o nìco døíve, oè døív, to si nepamatoval. Jasnìji si vzpomínal na hømot a nesnáze té doby; na pravidelnou paniku pøi náletech, na úkryt ve stanici podzemní dráhy, na hromady trosek, na neèitelná prohláení vylepená na nároích, na gangy mládee v koilích stejné barvy, na obrovské fronty pøed pekaøstvím, na neustálou støelbu ze samopalù nìkde v dálce - a pøedevím na to, e nikdy nebylo dost jídla. Pamatoval si, jak trávil dlouhá odpoledne s jinými chlapci kolem odpadových nádob a smeti a jak odtud vybírali koály zelí, slupky od brambor, nìkdy dokonce i okoralé kùrky chleba, z nich opatrnì sekrabovali spálené kousky; a také na to, jak èekávali na nákladní auta, která jezdívala po urèité trase s krmivem pro dobytek, a kdy drkotala po hrbolaté cestì, vytrousilo se nìkdy trochu olejnatých pokrutin.

Kdy zmizel jeho otec, neprojevovala matka ani pøekvapení ani hluboký al, ale stala se s ní jakási náhlá zmìna. Zùstala jakoby bez ducha. I Winstonovi bylo zøejmé, e èeká na nìco, o èem vìdìla, e musí pøijít. Dìlala vechno, co bylo tøeba - vaøila, prala, zaívala, stlala postele, zametala podlahu, vybírala popel z krbu

- vdy velmi pomalu a bez zbyteèných pohybù, jako loutka, která se pohybuje sama od sebe. Její velké urostlé tìlo pozvolna ochrnovalo. Celé hodiny sedávala témìø bez hnutí na posteli a krmila jeho sestøièku, dvou èi tøíleté drobné, churavé a velmi tiché dítì, které se svou hubenou tváøièkou podobalo opièce. Obèas brávala do náruèí Winstona a mlèky ho k sobì tiskla. Pøestoe byl jetì tak mladý a sobecký, uvìdomoval si, e to nìjak souvisí s tou vìcí, o ní nikdy nepadla ani zmínka a která se má stát.

Pamatoval se na pokoj, ve kterém bydleli; tmavou, dusnou místnost do poloviny vyplòovala postel s bílou vyívanou pøikrývkou. Na møíce nad krbem byl plynový vaøiè a polièka, kde se skladovaly potraviny, venku na chodbì pak hnìdá kameninová výlevka, spoleèná pro nìkolik pokojù. Pamatoval se na matèinu statnou postavu, jak se sklání nad plynovým vaøièem a cosi míchá v hrnci.

- 96 -

A nade vechno se pamatoval na svùj ustavièný hlad a na oklivé vánivé zápasy u jídla. Popuzoval matku opìtovnými otázkami, proè není víc jídla, køièel a doráel na ni (pamatoval si dokonce na tón svého hlasu, který se pøedèasnì lámal a nìkdy zvlátním zpùsobem dunìl), nebo se pokouel pateticky fòukat, aby dostal víc, ne mu patøilo. Povaovala za samozøejmé, e on, chlapec, má dostat nejvìtí porci; ale a mu dávala, kolik chtìla, neustále ádal víc. Pøi kadém jídle ho snanì prosila, aby nebyl sobecký a pamatoval na to, e sestøièka je nemocná a taky potøebuje jíst, ale marnì. Kdykoli pøestala rozdìlovat jídlo, zaèal vztekle køièet, snail se jí vyrvat z rukou rendlík a líci, bral kousky jídla ze sestøina talíøe. Vìdìl,

e muèí obì hladem, ale nemohl si pomoci; mìl dokonce pocit, e na to má právo.

Mezi jídly, kdy se matka nedívala, neustále udiboval z chudièkých zásob na polici.Jednou se vydával pøídìl èokolády. To se nestalo u celé týdny nebo mìsíce.

Docela jasnì se na ten vzácný kousek pamlsku pamatoval. Samozøejmì e se mìla rozdìlit na tøi rovné díly. Znièehonic, jako by poslouchal nìkoho jiného, slyel se Winston, jak hlasitì bìduje a doaduje se celého kusu. Matka mu domlouvala, aby nebyl chamtivý. Dlouho se hádali, poøád dokola, s køikem, náøkem, slzami, výèitkami, smlouváním. Jeho drobounká sestøièka se matky køeèovitì drela ruèkama jako malá opièka a dívala se na nìho velkýma smutnýma oèima. Nakonec matka odlomila tøi ètvrtiny èokolády a dala ji Winstonovi. Zbývající ètvrtinu sestøièce. Dìvèátko ji uchopilo a prohlíelo si ji, moná ani nevìdìlo, co to je. Winston stál a chvilku se na ni díval. Najednou se vymrtil, vytrhl jí èokoládu z rukou a letìl ke dveøím.

Winstone, Winstone! volala za ním matka. Hned sem pojï! Vra jí tu èokoládu!

Zùstal stát, ale nevrátil se. Matèiny oèi se úzkostlivì dívaly do jeho tváøe.

Jetì dnes, kdy na to myslel, nevìdìl, co ho k tomu vedlo. Sestøièka, vìdoma si toho, e byla o nìco oloupena, zaèala tie plakat. Matka dítì objala paí a pøitiskla jeho tváøièku k prsùm. Nìco v tom gestu mu øeklo, e jeho sestra umírá. Obrátil se a prchal dolù po schodech s èokoládou, která mu mìkla v ruce.

Matku u nikdy nevidìl. Kdy zhltl èokoládu, trochu se zastydìl a nìkolik hodin se potloukal po ulicích, a ho hlad zahnal domù. Matka tam nebyla.

To tehdy u zaèínalo být normální. Z pokoje kromì matky a sestry nic nezmizelo.

Nevzaly si ádné atstvo, ba ani matèin kabát. Do dneního dne s jistotou nevìdìl, zda je jeho matka mrtvá. Bylo docela moné, e ji poslali do tábora nucených prací. Sestru asi pøemístili tak jako Winstona do jedné kolonie pro dìti bez domova (øíkalo se jim Nápravná støediska), které vznikly jako dùsledek obèanské války; ale moná ji poslali do pracovního tábora s matkou, nebo ji prostì nechali nìkde umøít.Ten sen je v jeho pamìti jetì ivý, zvlá to objímající, ochraòující gesto, které mluvilo samo za sebe. V duchu se vrátil k jinému snu z doby pøed dvìma mìsíci. Pøesnì tak jako kdysi tiskla k sobì dítì na pinavé posteli s bílou

- 97 -

pøikrývkou, sedìla nyní matka na potopené lodi, hluboko pod ním, vteøinu po vteøinì klesala hloubìji, ale stále vzhlíela k nìmu nahoru tmavnoucí vodou.

Vyprávìl Julii, jak jeho matka zmizela. Ani neotevøela oèi, jen se pøekulila do pohodlnìjí polohy.

Tys musel být pìkná bestie, øekla nevýraznì. Vechny dìti jsou potvory.

Ano, ale v tom pøíbìhu jde ve skuteènosti o

Z jejího pravidelného oddechování usoudil, e zase usnula. Byl by jí rád vyprávìl o své matce. Pokud se na ni pamatoval, nebyla nikterak výjimeèná ena, ani zvlá vzdìlaná. Pøesto vak mìla v sobì jistou vzneenost, jakousi èistotu, prostì proto, e zùstávala vìrná svým ideálùm a normám. Také její city patøily jen jí a nikdo zvenèí je nemohl zmìnit. Nebylo by ji napadlo, e èin, který nepøinese výsledek, se stává bezvýznamným. Kdy èlovìk nìkoho miluje a kdy u nemá co dávat, stále jetì dává svou lásku. Kdy byl pryè i poslední kousek èokolády, sevøela matka dítì v náruèí. Nemìlo to ádný smysl, nic se tím nezmìnilo, èokoláda tím nepøibyla, neodvrátilo to její smrt ani smrt dítìte, ale to gesto bylo naprosto pøirozené. Uprchlice na lodi také zakryla chlapeèka paí, co ho neochránilo pøed støelami o nic víc ne kus papíru. Hrozné bylo, e Strana lidi pøesvìdèovala, e na hnutí mysli èi citech nezáleí, a zároveò je úplnì zbavovala moci nad materiálním svìtem. Jakmile se èlovìk jednou octne ve spárech Strany, vùbec nezáleí na tom, co cítí nebo necítí, co dìlá nebo nedìlá. Èlovìk tak jako tak zmizí a nikdo nikdy u neuslyí ani o nìm ani o jeho skutcích. Èlovìk je vyòat z proudu dìjin.

Jetì pøed dvìma generacemi by to lidem nepøipadalo tak dùleité, protoe se nepokoueli zmìnit dìjiny. Vyznávali soukromé hodnoty, o kterých nepochybovali.

Záleelo na osobních vztazích a docela bezmocné gesto, objetí, slza, slovo pronesené k umírajícímu, mohly mít hodnotu samy o sobì. Najednou ho napadlo,

e proléti u tìch hodnot zùstali. Nebyli oddaní nìjaké stranì, zemi anebo mylence, byli oddaní jen sami sobì. Poprvé v ivotì proléty neopovrhoval nebo na nì nemyslel jen jako na døímající sílu, která se jednoho dne probudí k ivotu a obrodí svìt. Proléti zùstali lidtí. Nezatvrdili se uvnitø. Zachovali si primitivní emoce, kterým se on musel uèit s vìdomým úsilím. Kdy o tom tak pøemýlel, vzpomnìl si, ani tomu zjevnì pøikládal dùleitost, jak pøed nìkolika týdny uvidìl na chodníku utrenou ruku a odkopl ji do pøíkopu, jako by to byl zelný koál.

Proléti jsou lidské bytosti, øekl nahlas. My lidtí nejsme.

Proè ne? zeptala se Julie, která u byla zase vzhùru.

Chvilku pøemýlel. Napadlo tì nìkdy, e by bylo nejlepí, kdybychom odtud prostì odeli, døív ne bude pozdì, a nikdy se u nevidìli?

Ano, miláèku, u mnohokrát. Ale stejnì to neudìlám.

Máme tìstí, øekl, ale u to nemùe dlouho trvat. Ty jsi mladá. Vypadá

normálnì a nevinnì. Kdy se bude stranit lidí, jako jsem já, mùe ít jetì padesát let. Ne. U jsem to vechno promyslela. Co dìlá ty, budu dìlat i já. A nedìlej si starosti. Já zùstanu naivu.

- 98 -

Budeme spolu moná jetì est mìsícù, moná rok, to se nedá pøedpovídat.

Nakonec nás stejnì rozdìlí. Uvìdomuje si, jak stranì osamìlí pak budeme?

A nás jednou chytí, nebudeme moci jeden pro druhého nic udìlat, doslova nic.

Kdy se pøiznám, zastøelí tì, a jestlie se pøiznat odmítnu, zastøelí tì taky. Nic, co udìlám, øeknu nebo zatajím, neoddálí tvou smrt ani o pìt minut. ádný z nás nebude ani vìdìt, jestli je druhý naivu nebo ne. Budeme naprosto bezmocní. Záleí jedinì na tom, abychom jeden druhého nezradili, aèkoliv ani to na vìci nic nezmìní.

Jestli myslí pøiznání, øekla, tak to z nás dostanou docela jistì. Kadý se nakonec pøizná. Neubrání se. Budou tì muèit.

Nemyslím pøiznání. Pøiznání není zrada. Nezáleí na tom, co øekne nebo udìlá; záleí jen na tom, co cítí. Kdyby mì dokázali pøinutit, abych tì pøestal milovat, to by byla skuteèná zrada.

Pøemýlela o tom. To nemohou, øekla koneènì. To je to jediné, co nemohou. Mohou tì pøinutit, abys øekl cokoli - cokoli, ale nemohou tì pøinutit, abys tomu vìøil. Nemohou se ti vecpat do due.

Ne, øekl trochu dùvìøivìji, ne, to je pravda. Do due se ti nedostanou.

Jestli cítí, e zùstat lidský stojí za to, i kdy to nemùe mít vùbec ádný konkrétní výsledek, tak jsi je porazil.

Pomyslel na obrazovku a její ucho, které nikdy nespí. Mohou èlovìka

pehovat dnem i nocí, ale kdy si zachová jasnou hlavu, mùe je pøelstít. S celou tou svou chytrostí jetì poøád nedokáí zjistit, co si jiná lidská bytost myslí. Moná

e to není docela tak, kdy se jim èlovìk opravdu dostane do rukou. Nevìdìlo se, co se dìje uvnitø Ministerstva lásky, ale nebylo tìké to uhodnout: muèení, drogy, jemné pøístroje, které zaznamenávají nervové reakce, pozvolné vyèerpání nespavostí, samotou a neustálými výslechy. Fakta se v ádném pøípadì nedají skrýt. Mohou je vyslídit pátráním, mohou je z èlovìka dostat muèením. Pokud vak není cílem zùstat naivu, nýbr zùstat lidský, co na tom v koneèném dùsledku záleí? Nemohou zmìnit cítìní èlovìka; èlovìk sám se toti nemùe zmìnit, i kdyby chtìl. Mohou odhalit vechno, co jste udìlali, øekli nebo si mysleli, do nejmeních podrobností; ale nitro lidského srdce, které je i pro èlovìka samého záhadou, zùstane netknuté.

8

Dokázali to. Nakonec to dokázali.

Místnost, v ní stáli, byla podlouhlá a mìkce osvìtlená. Obrazovka byla ztlumená do tichého epotu; tmavomodrý koberec byl tak hustý, e èlovìk mìl dojem, jako by lapal po sametu. Na vzdáleném konci místnosti sedìl OBrien u stolu pod lampou se zeleným stínidlem a po obou stranách mìl haldy novin. Ani se nenamáhal vzhlédnout, kdy sluha uvedl Julii s Winstonem.

- 99 -

Winstonovi builo srdce tak silnì, e pochyboval, zda bude schopen promluvit. Dokázali to, nakonec to dokázali, o nièem jiném neuvaoval. Bylo ukvapené vùbec sem pøijít a bylo èiré ílenství pøijít sem spolu; pravda vak je, e pøili kadý z jiné strany a setkali se a pøed OBrienovými dveømi. Jene u

vkroèit na takové místo vyadovalo velké nervové vypìtí. Jen pøi velmi vzácných pøíleitostech bylo moné nahlédnout do obydlí èlenù Vnitøní strany nebo tøeba jen proniknout do mìstských ètvrtí, kde bydleli. Celá atmosféra tìch ohromných èinákù, blahobyt a dostatek prostoru, neznámé vùnì dobrého jídla a dobrého tabáku, tiché a neuvìøitelnì rychlé výtahy; které klouzají nahoru a dolù, sluhové v bílých kabátcích, spìchající sem a tam - to vechno vyvolávalo strach. Pøestoe mìl dobrou záminku, aby sem pøiel, na kadém kroku se bál, e se najednou za rohem objeví stráce v èerné uniformì, poádá o jeho papíry a vykáe ho ven.

Avak OBrienùv sluha vpustil oba bez problémù. Byl to malý tmavovlasý èlovìk v bílém kabátku, s bezvýraznou tváøí ve tvaru kosoètverce, snad Èíòan.

Chodbu, po které je vedl, pokrýval mìkký koberec, na stìnách krémové tapety, bílé obloení, vechno nádhernì èisté. To také nahánìlo hrùzu. Winston si nepamatoval, e by kdy vidìl chodbu, kde by zdi nenesly stopy lidských tìl.

OBrien drel v prstech útrek papíru a zdálo se, e ho pozornì studuje.

Jeho hrubý oblièej, sklonìný tak, e bylo vidìt linii nosu, vypadal zároveò hrozivì i inteligentnì. Asi dvacet vteøin sedìl bez hnutí. Pak si pøitáhl speakwrite a vyklopil ze sebe hláení v hybridním argonu Ministerstev.

Poloky jedna èárka pìt èárka sedm schválené plnì stop návrh obsaený v poloce est pøevelesmìný hranièící s ideozloèinem krtnout stop nepokraèovat v uvádìní vstøícného pøekraèování pøedpokládaného objemu strojírenské produkce konec hláení.

Rozvánì se zvedl ze idle a pøeel k nim po koberci, který pohlcoval jeho kroky. Trochu té strojenosti jako by z nìho spadlo spolu s newspeakovými výrazy, ale vypadal mrzutìjí ne obvykle, jako by mu nebylo po chuti, e ho vyruil. Se strachem, který Winston pocítil, se smísil záblesk obyèejných rozpakù. Pøipadalo mu docela moné, e se prostì dopustil hloupého omylu. Jaký má vlastnì dùkaz,

e OBrien je politický spiklenec? ádný, jen záblesk oèí a jedinou dvojsmyslnou poznámku; dál u jen vlastní tajné pøedstavy zaloené na snu. Nemùe ani pøedstírat, e si pøiel vypùjèit Slovník, protoe jak by vysvìtlil Juliinu pøítomnost?

Kdy OBrien pøecházel kolem obrazovky, nìco ho napadlo. Zastavil se, otoèil a stiskl vypínaè na stìnì. Nìco ostøe cvaklo. Hlas zmlkl.

Z Juliiných úst se vydral tichý zvuk, výkøik pøekvapení. Winston mìl sice strach, ale pøece jen ho to zaskoèilo natolik, e nedokázal dret jazyk za zuby.

Vy to mùete vypnout?

Ano, øekl OBrien, my to mùeme vypnout. Tu výsadu máme.

Stál proti nim. Jeho mohutná postava se nad nimi tyèila a výraz jeho tváøe byl stále jetì nevyzpytatelný. Nemilosrdnì vyèkával, a Winston promluví, jene o èem? I teï bylo stále jetì moné, e je prostì zaneprázdnìný èlovìk, kterého

- 100 -

udivilo a podrádilo, e ho vyruili. Nikdo nepromluvil. Kdy vypnul obrazovku, nastalo v místnosti hrobové ticho. Vteøiny pøekotnì míjely. Winston s námahou hledìl OBrienovi do oèí. Najednou se zachmuøená tváø prolomila do náznaku úsmìvu. OBrien si charakteristickým gestem srovnal brýle na nose.

Mám to øíci já, nebo chcete vy? øekl.

Já to øeknu, øekl Winston promptnì. Je ta vìc opravdu vypnutá?

Ano, vechno je vypnuté. Jsme sami.

Pøili jsme, protoe

Odmlèel se, protoe si poprvé uvìdomil, jak jsou jeho motivy neurèité. Ve skuteènosti nevìdìl, jakou pomoc od OBriena oèekává, a nebylo snadné zformulovat, proè vlastnì pøiel. Pokraèoval a uvìdomoval si, e to, co øíká, zní zároveò chabì i dùleitì:

Vìøíme, e existuje nìjaké spiknutí, tajná organizace, která pracuje proti Stranì, a vy jste do ní zapojen. I my se chceme zapojit a pracovat pro to. Jsme nepøátelé Strany. Nevìøíme v zásady Angsocu. Jsme ideozloèinci. A navíc cizoloníci. Øíkám vám to, protoe se vám chceme vydat na milost. Jestli chcete, abychom uvedli dalí zloèiny, jsme k tomu ochotní.

Zmlkl a podíval se pøes rameno, protoe mìl pocit, e se otevøely dveøe. A opravdu, drobný sluha se lutou tváøí vstoupil bez klepání. Winston vidìl, e nese podnos s lahví a sklenkami.

Martin je jedním z nás, øekl OBrien vìcnì. Pøines to pití sem, Martine.

Na kulatý stùl. Máme dost idlí? Take si mùeme sednout a pokojnì si pohovoøit.

Pøines si idli, Martine. Jde o sluební vìci. Pøítích deset minut mùe pøestat dìlat sluhu.

Èlovíèek uvolnìnì usedl, ale jeho vzezøení bylo pøesto stále jetì servilní, vypadal jako komorník, který poívá jistých výsad. Winston ho sledoval koutkem oka. Napadlo ho, e ivot tohohle èlovìka je jedno velké divadlo a e z pudu sebezáchovy si nemùe dovolit vypadnout ani na chvíli z role. OBrien uchopil láhev a naplnil sklenky tmavoèervenou tekutinou. Ve Winstonovi to vzbudilo mlhavé vzpomínky na cosi, co kdysi dávno vidìl nìkde na zdi nebo na plakátovací ploe - obrovskou láhev sloenou z elektrických árovek, které se jako by pohybovaly nahoru a dolù a nalévaly její obsah do sklenice. Kdy se na tu tekutinu podíval shora, vypadala skoro èerná, ale v láhvi záøila jako rubín. Mìla sladkokyselou vùni. Vidìl, jak Julie zdvihla sklenku a pøivonìla k ní s upøímnou zvìdavostí.

Jmenuje se to víno, øekl OBrien s nepatrným úsmìvem. Urèitì jste o tom èetli v knihách. Bohuel, do Vnìjí strany se toho moc nedostane. Jeho tváø opìt zvánìla a on zvedl sklenku. Myslím, e je na místì zaèít pøípitkem. Na naeho vùdce, na Emanuela Goldsteina.

Winston zvedl sklenku skoro dychtivì. O vínì èítával a snil. Patøilo, stejnì jako tìítko anebo polozapomenuté øíkánky pana Charringtona, do romantické minulosti, do starodávných èasù, jak je oznaèoval ve svých tajných mylenkách.

- 101 -

Z nìjakého dùvodu si o vínì vdy myslel, e má chu výraznì sladkou, jako ostruinový dem, a bezprostøednì omamující úèinek. Kdy je nyní polkl, pocítil vlastnì zklamání. Po letech, kdy pil jen gin, nemìlo vlastnì ádnou chu. Odloil prázdnou sklenièku.

Take èlovìk, jako je Goldstein, existuje? zeptal se.

Ano, existuje a ije. Kde, to nevím.

A spiknutí - organizace? Existuje doopravdy? Není to prostì jen výmysl Ideopolicie?

Ne, doopravdy existuje. Øíkáme jí Bratrstvo. Nikdy se o Bratrstvu nedovíte o mnoho víc, ne e existuje a e k nìmu patøíte. Hned se k tomu vrátím. Podíval se na hodinky. Není rozumné ani pro èleny Vnitøní strany vypínat obrazovku na víc ne na pùl hodiny. Nemìli jste sem chodit spoleènì a budete muset odejít kadý zvlá. Vy, soudruko, uklonil se hlavou Julii, odejdete první. Máme k dispozici asi dvacet minut. Jistì pochopíte, e vám na zaèátku musím poloit nìkolik otázek. Veobecnì vzato, co jste ochotní dìlat?

Cokoli, co dokáeme, øekl Winston.

OBrien se pootoèil na idli tak, e sedìl èelem k Winstonovi, Julii témìø ignoroval, jako by pokládal za samozøejmé, e Winston mluví i za ni. Krátce zamrkal. Pak zaèal chrlit otázky rychlým, bezvýrazným hlasem, jako by lo o rutinu, jakýsi katechismus, kde vìtina odpovìdí mu byla u známá.

Jste ochotní obìtovat svoje ivoty?

Ano.

Jste ochotní vradit?

Ano.

Páchat sabotání èiny, které mohou zpùsobit smrt stovek nevinných lidí?

Ano.

Zradit svou vlast cizí mocnosti?

Ano.

Jste ochotní podvádìt, falovat, vydírat, kazit dìti, distribuovat návykové drogy, podporovat prostituci, roziøovat venerické nemoci - dìlat cokoli, co by mohlo demoralizovat Stranu a oslabit její moc.

Ano.

Kdyby napøíklad slouilo naim zájmùm vychrstnout dítìti do tváøe kyselinu sírovou - jste ochotní to udìlat?

Ano.

Jste ochotní zøíci se své totonosti a ít do konce ivota jako èínice nebo pøístavní dìlník?

Ano.

Jste ochotní spáchat sebevradu, kdy vám to naøídíme?

Ano.

Jste ochotní, vy dva, se od sebe oddìlit a nikdy u jeden druhého nespatøit.

Ne! vpadla Julie.

- 102 -

Winstonovi pøipadalo, e uplynula dlouhá doba, ne odpovìdìl. Na okamik jako by ztratil øeè. Jeho jazyk se pohyboval ne beze zvukù, vytváøel poèáteèní slabiky nejprve jednoho slova, potom jiného, a zase znova. Dokud to nevyslovil, nevìdìl, co øekne.

Ne.

Udìlali jste dobøe, e jste to pøiznali, øekl OBrien. Je nutné, abychom vìdìli vechno.

Obrátil se k Julii a dodal hlasem o nìco výraznìjím:

Chápete, e i kdy pøeije, stane se z nìj pravdìpodobnì jiný èlovìk.

Budeme mu tøeba muset dát novou totonost. Jeho tváø, pohyby, tvar rukou, barva vlasù - ba i jeho hlas se zmìní. A vy sama se moná stanete jiným èlovìkem.

Nai chirurgové dovedou zmìnit èlovìka k nepoznání. Nìkdy je to nutné.

Obèas dokonce amputujeme nìkterý úd.

Winston se neubránil, aby se znova nepodíval úkosem na Martinovu mongolskou tváø. Nebylo vidìt ádné jizvy. Julie o odstín zbledla, vystoupily jí pihy, ale na OBriena se dívala smìle. Zamumlala nìco, co se podobalo souhlasu.

Dobøe. Tak to bychom mìli.

Na stole leela støíbrná tabatìrka. OBrien ji s trochu nepøítomným výrazem pøistrèil k ostatním, vzal si cigaretu, pak vstal a pomalu zaèal pøecházet sem a tam, jako by se mu líp pøemýlelo ve stoje. Byly to znamenité cigarety, tlusté, dobøe nacpané, i papír mìly neobyèejnì jemný. OBrien se znovu podíval na hodinky.

U bys mìl jít do kuchynì, Martine, øekl. Za ètvrt hodiny to zase zapnu.

Ne odejde, dobøe si prohlédni tváøe soudruhù. Jetì je uvidí. Já moná ne.

Èerné oèi toho èlovíèka jim tìkaly po tváøích, pøesnì jako kdy pøili. V jeho chování nebylo stopy srdeènosti. Vrýval si do pamìti, jak vypadají, ale nejevil o nì ve skuteènosti zájem, anebo to aspoò tak vypadalo. Winstona napadlo, e umìle vytvoøená tváø snad ani nemá mimiku. Martin odeel beze slova a bez pozdravu a tie za sebou zavøel dveøe. OBrien pøecházel sem a tam, jednu ruku v kapse èerné kombinézy a v druhé cigaretu.

Chápete, øekl, e budete bojovat a tápat ve tmì. Stále budete tápat ve tmì. Budete dostávat pøíkazy a budete je plnit, ani byste vìdìli proè. Pozdìji vám polu Knihu, z ní se dovíte o skuteèné povaze spoleènosti, ve které ijeme, a o strategii, která povede k její zkáze. Teprve a si tu Knihu pøeètete, stanete se èleny Bratrstva. Ale o tom, co patøí k veobecným cílùm, za které bojujeme, a co jsou bezprostøední úkoly pøítomné chvíle, nebudete nikdy vìdìt nic. Øíkám vám,

e Bratrstvo existuje, ale nemohu vám øíci, zda má sto èlenù anebo deset miliónù.

Na základì vlastního poznání nebudete nikdy ani schopni tvrdit, e jich má tucet.

Budete mít tøi nebo ètyøi kontakty, které budou èas od èasu nahrazovány novými.

Ná kontakt bude zachován, protoe byl pro vás první. Rozkazy, které budete dostávat, budou pøicházet ode mne. Kdy zjistíme, e je tøeba se s vámi spojit, uskuteèní se to pøes Martina. A vás nakonec chytnou, pøiznáte se. To je

- 103 -

nevyhnutelné. Ale kromì vlastních èinù nebudete mít dohromady, co pøiznat.

Nebudete moci zradit víc ne hrstku bezvýznamných lidí. Pravdìpodobnì nezradíte ani mne. V té dobì u budu moná mrtvý anebo ze mne bude jiný èlovìk, s jinou tváøí.Pøecházel dál sem a tam po mìkkém koberci. Pøestoe jeho tìlo bylo nemotorné, pohyboval se neobyèejnì pùvabnì. Projevovalo se to i v gestu, kterým strèil ruku do kapsy anebo manipuloval s cigaretou. Vyvolával spí trochu ironický pocit dùvìry a porozumìní ne dojem síly. Jakkoli byl moná ryzí, nebylo v nìm nic z posedlosti fanatikù. Kdy hovoøil o zradì, vradì, sebevradì, pohlavních nemocech, amputovaných údech a zmìnìných tváøích, trochu to zlehèoval. Je to nevyhnutelné, jako by øíkal jeho hlas. Musíme to dìlat, nedá se pøed tím couvnout. Ale nebudeme to dìlat, a bude zase stát za to ít. Ve Winstonovi se zvedla vlna obdivu k OBrienovi, skoro posvátná bázeò. Na chvíli zapomnìl na nezøetelnou postavu Goldsteinovu. Kdy se èlovìk podíval na OBrienova mocná ramena a na hrubì øezanou tváø, tak karedou a pøitom ulechtilou, nemohl uvìøit,

e by ho mohli porazit. Nebylo takové váleèné lsti, které by nedovedl èelit, nebezpeèí, které by nedokázal pøedvídat. I na Julii, jak se zdálo, udìlal dojem.

OBrien pokraèoval:

Asi jste u slyeli rùzné povìsti o Bratrstvu a nepochybnì jste si o nìm udìlali svùj názor. Pravdìpodobnì si pøedstavujete rozsáhlé podsvìtí spiklencù, kteøí se scházejí tajnì po sklepích, èmárají si vzkazy po zdech a navzájem se poznávají podle hesel anebo zvlátních pohybù rukou. Nic takového neexistuje.

Èlenové Bratrstva nemají ádné poznávací znamení a ani jeden èlen nezná víc ne nìkolik nejbliích. Kdyby sám Goldstein padl do rukou Ideopolicie, nemohl by jim poskytnout úplný seznam èlenù, ani informaci, která by je k takovému seznamu dovedla. ádný takový seznam neexistuje. Bratrstvo se nedá sprovodit ze svìta, protoe to není organizace v bìném slova smyslu. Nespojuje je nic kromì ideje, která je neznièitelná. Nebudete mít nikdy nic, oè byste se mohli opøít kromì té mylenky. Nebudete mít pøátele a nedostane se vám ádného povzbuzení.

A vás nakonec chytnou, nedostane se vám ádné pomoci. Nikdy svým èlenùm nepomáháme. Nanejvý, kdy u je absolutnì nutné nìkoho umlèet, mùeme pøíleitostnì propaovat vìzni do cely iletku. Budete si muset zvyknout ít bez výsledkù a bez nadìje. Chvíli budete pracovat, potom vás chytnou, vy se pøiznáte a zemøete. To jsou jediné výsledky, se kterými se setkáte. Neexistuje monost, e by jetì za naeho ivota dolo k nìjaké znatelné zmìnì. My jsme mrtví. Ná jediný opravdový ivot je v budoucnosti. Budeme se na nìm podílet jako hrst prachu a úlomky kostí. Jak vzdálená budoucnost to je, nelze pøedpovìdìt.

Moná tisíc let. V souèasnosti se nedá dìlat nic, jen kousek po kousku roziøovat oblast zdravého rozumu. Nemùeme jednat kolektivnì. Mùeme jen íøit vìdomosti od jednotlivce k jednotlivci, od generace ke generaci. Tváøí v tváø Ideopolicii není jiné cesty.

Zastavil se a po tøetí se podíval na hodinky.

- 104 -

U je skoro èas, abyste odela, soudruko, øekl Julii. Poèkejte, láhev je jetì zpoloviny plná.

Naplnil sklenièky a pozdvihl svou.

Na co to bude tentokrát? øekl, stále jetì s nepatrným nádechem ironie.

Na zkázu Ideopolicie? Na smrt Velkého bratra? Na lidskost? Na budoucnost?

Na minulost, øekl Winston.

Minulost je dùleitìjí, souhlasil OBrien vánì.

Vyprázdnili své sklenky a Julie se po chvíli zvedla k odchodu. OBrien vzal ze skøíòky malou krabièku, podal Julii plochou bílou tabletku a øekl, aby si ji poloila na jazyk. Je dùleité, poznamenal, aby èlovìk nepáchl vínem, kdy odchází; liftbojové si takových vìcí vímají.

Sotva za ní zaklaply dveøe, jako by zapomnìl, e vùbec existuje. Udìlal jetì pár krokù sem a tam a potom se zastavil.

Je tøeba dohodnout nìkteré podrobnosti, øekl. Pøedpokládám, e máte nìjaký úkryt?

Winston mu øekl o pokoji nad obchodem pana Charringtona.

To zatím postaèí. Pozdìji vám najdeme nìco jiného. Dùleité je èasto úkryt mìnit. Zatím vám polu jeden výtisk Knihy.

Winston si viml, e i OBrien vyslovil toto slovo, jako by bylo napsáno kurzívou.

Goldsteinovy knihy, rozumíte. Co nejdøív. Potrvá moná nìkolik dní, ne

ji dostanu. Není jich mnoho, to si umíte pøedstavit. Ideopolicie po nich slídí a nièí je skoro tak rychle, jak je staèíme vyrábìt. Na tom vak nezáleí. Ta kniha je neznièitelná. I kdyby zmizel poslední výtisk, dovedli bychom ji reprodukovat témìø slovo od slova. Nosíte s sebou do práce aktovku? dodal.

Zpravidla ano.

Jak vypadá?

Èerná, hodnì odøená. Má dvì ucha.

Èerná, dvì ucha, hodnì odøená - dobøe. Jednoho dne v blízké budoucnosti

- datum vám dát nemohu - bude jedna ze zpráv mezi vaí ranní prací obsahovat zkomolené slovo a vy budete muset ádat, aby vám je zopakovali. Pøítí den se na ulici nìjaký mu dotkne vaí ruky a øekne: ,Myslím, e vám spadla aktovka. V té, co vám podá, bude výtisk Goldsteinovy knihy. Vrátíte ji do ètrnácti dnù.

Chvilku mlèeli.

Máme jetì pár minut, ne budete muset odejít, øekl OBrien. Sejdeme se zase - jestli se jetì sejdeme

Winston k nìmu vzhlédl. Na místì, kde není temnoty? øekl váhavì.

OBrien pøikývl bez známky pøekvapení. Na místì, kde není temnoty,

opakoval, jako by poznal naráku. Chcete nìco dodat, ne pùjdete? Máte nìjaký vzkaz? Otázku?

Winston se zamyslil. U asi neexistovala ádná otázka, na kterou by se chtìl zeptat; a jetì ménì se mu chtìlo pronáet nafouklé banality. Místo vìcí, které

- 105 -

souvisely s OBrienem nebo s Bratrstvem, mu v mysli vyvstal sloený obraz temné lonice, kde jeho matka strávila své poslední dny, pokojíku nad obchodem pana Charringtona, sklenìného tìítka a ocelové rytiny v rámu z rùového døeva. Jen tak nazdaøbùh øekl:

Pomeranèe cítróny, u Klementa maj zvony.

U Martina vyzvánìjí, tøi farthingy po mnì chtìjí.

Kdy zaplatí? Zbytí není, jinak pøijde do vìzení.

A OBrien dodal:

A budu bohatý, lápnu ti na paty.

Vy znáte ten poslední ver! øekl Winston.

Ano, znám ten poslední ver. A teï u je bohuel èas, abyste el. Ale poèkejte. Mìl byste si vzít tu tabletku.

Winston vstal a OBrien napøáhl ruku. Mocným sevøením drtil Winstonovy kosti. Ve dveøích se Winston ohlédl. Ale OBrien ho u zøejmì nevnímal. Èekal s rukou na vypínaèi, kterým se ovládala obrazovka. Za ním Winston vidìl psací stùl a lampu se zeleným stínidlem, speakwrite a drátìné koe, vrchovatì naloené novinami. Pøíhoda skonèila. Napadlo mu, e za pùl minuty bude OBrien zase zabrán do dùleité práce pro Stranu, z ní ho vyruili.

9

Winston se tøásl únavou jako rosol. Ano, rosol bylo to pravé slovo. Napadlo ho docela spontánnì. Pøipadalo mu, e má tìlo nejen tak slabé, ale e je i stejnì prùsvitný. Mìl pocit, e kdyby zvedl ruku, vidìl by skrze ni svìtlo. Nezøízené pracovní orgie z nìho vydímaly vechnu krev a mízu, take zùstala jen køehká soustava kostí, nervù a pokoky. Vechny pocity jako by se umocnily. Na ramenou ho drádila kombinéza, dlaba ho imrala na chodidlech, dokonce i otevøít a sevøít pìst vyadovalo takovou námahu, e mu a klouby praskaly.

Za pìt dní odpracoval víc ne devadesát hodin. Tolik pracovali na Ministerstvu i vichni ostatní. Ale teï u to bylo vechno za nimi a Winston nemìl doslova co dìlat a do zítøka rána, nemìl ádnou práci pro Stranu. Mohl strávit est hodin ve skrýi a dalích devìt ve své vlastní posteli. V mírném odpoledním slunci kráèel pomalu pinavou ulicí smìrem k obchodu pana Charringtona, pùlkou oka pátral po patrolách, ale z neznámých dùvodù byl pøesvìdèen, e toho odpoledne nehrozí nebezpeèí, e by ho nìkdo vyruil. Nesl tìkou aktovku, která ho pøi kadém kroku tloukla do kolena a pøenáela po noze slabé vibrace. V aktovce byla kniha, kterou mìl u sebe u est dní a jetì ji neotevøel, ba ani se na ni nepodíval.

estý den Týdne nenávisti, po prùvodech, projevech, po vem tom køiku, transparentech, plakátech, filmech, výstavách voskových figurín, po víøení bubnù

- 106 -

a vøeskotu trubek, dupotu pochodujících nohou, rachotu tankových pásù, po vem tom øevu letadel jednotlivých perutí, po dìlostøelbì, po esti dnech, kdy se velky organismus køeèovitì chvìl k vyvrcholení a veobecná nenávist k Eurasii vyvøela do takového deliria, e kdyby dav dostal do rukou dva tisíce eurasijských váleèných zloèincù, kteøí mìli být veøejnì povìeni v poslední den Týdne, byl by je nepochybnì roztrhal na kusy - právì v tomto okamiku bylo oznámeno, e Oceánie vlastnì nevede válku s Eurasií. Oceánie je ve válce s Eastasií. Eurasie je spojenec.

Samozøejmì ani slovo o tom, e dolo ke zmìnì. Bylo pouze dáno na vìdomí, zèista jasna a vude naráz, e nepøítel je Eastasie a nikoli Eurasie. Winston byl na demonstraci na námìstí ve støedu Londýna právì ve chvíli, kdy se to stalo. Byla noc a bílé tváøe a èervené transparenty zalévalo sinalé svìtlo. Na námìstí se maèkalo nìkolik tisíc lidí, mezi nimi sevøený ik dìtí v uniformách Zvìdù. Na tribunì, potaené èervenou látkou, stál øeèník Vnitøní strany, malý hubený èlovìk s neúmìrnì dlouhýma rukama, velkou holou lebkou, z ní splývalo nìkolik rovných pramenù vlasù, a pronáel slavnostní øeè k zástupùm. Vypadal jako Rumpelstilzchen z nìmecké pohádky, celý zkroucený nenávistí, jak jednou rukou svíral mikrofon a druhou obrovskou tlapou na konci kostnaté pae hrozivì chòapal do vzduchu nad hlavou. Jeho hlas v ampliónech kovovì chrlil nekoneèný seznam ukrutností, masakrù, deportací, livé propagandy, neoprávnìných agresí, poruených smluv. Bylo témìø nemoné poslouchat ho a nedat se nejdøív pøesvìdèit a potom propadnout zoufalství. Kadých pár minut zuøivost davu kulminovala a øeèníkùv hlas utonul v øevu divokých elem, který se jako nezadritelný pøíval valil z tisícù hrdel. Nejdivoèejí skøeky pocházely od kolních dìtí. Kdy u projev trval asi dvacet minut, vbìhl na tribunu posel a vloil øeèníkovi do ruky útrek papíru. Ten ho rozbalil, pøeèetl a ani svùj projev nepøeruil. Nic se nezmìnilo, ani v jeho hlase, ani ve vystupování, èi v obsahu toho, co øíkal, ale najednou byla jména jiná. Davem projela vlna porozumìní beze slov. Oceánie je ve válce s Eastasií! V pøítím okamiku nastal mohutný pohyb. Plakáty a transparenty, jimi bylo námìstí vyzdobeno, jsou nesprávné! Na dobré polovinì z nich jsou nesprávné tváøe. To je sabotá! Goldsteinovi agenti zapracovali! Dolo k rozbìsnìné mezihøe, v ní se strhávaly plakáty ze zdí, transparenty se rvaly na kusy a dupalo se po nich. Zvìdové pøedvádìli pravé divy, jak plhali po høebenech støech a odøezávali vlaky, které se tøepotaly z komínù. Za dvì, tøi minuty bylo po vem. Øeèník stále jetì svíral mikrofon, ramena nachýlená kupøedu, volnou rukou chòapal do vzduchu a bez pøeruení pokraèoval v projevu. A po dalí chvíli dav zase zaøièel divokým, zuøivým øevem. Nenávist pokraèovala pøesnì jako pøedtím, jen terè se zmìnil.

Pøi pohledu nazpìt Winstonovi nejvíc imponoval fakt, e øeèník pøehodil výhybku z jedné koleje na druhou doslova uprostøed vìty, a nejen e se neodmlèel, ale ani nenaruil skladbu vìty. V té chvíli ho vak zamìstnávaly jiné vìci.

V okamiku, kdy dolo k tomu chaosu a strhávaly se plakáty, mu nìjaký mu,

- 107 -

jemu nevidìl do tváøe, poklepal na rameno a øekl: Promiòte, neztratil jste aktovku? Aktovku si od nìho vzal roztritì, beze slova. Vìdìl, e uplynou dny, ne bude mít pøíleitost se do ní podívat. Hned po demonstraci el pøímo na Ministerstvo pravdy, i kdy bylo u skoro tøiadvacet hodin. lo tam celé osazenstvo Ministerstva. Pøíkazù, které u pøicházely z obrazovky a volaly do práce, nebylo ani zapotøebí.

Oceánie je ve válce s Eastasií; Oceánie byla odjakiva ve válce s Eastasií.

Velká èást politické literatury z posledních pìti let byla teï zastaralá. Zprávy a záznamy veho druhu, noviny, knihy, pamflety, filmy, zvukové nahrávky, fotografie

- to vechno se muselo bleskovou rychlostí opravit. I kdy nebyla vydána ádná direktiva, vìdìlo se, e éfové Oddìlení chtìjí, aby do týdne nezùstala nikde ani zmínka o válce s Eurasií nebo o spojenectví s Eastasií. Byla to záplava práce, protoe pozùstávala z procedur, které nemohly být nazvány pravými jmény.

V Oddìlení záznamù vichni pracovali osmnáct hodin ze ètyøiadvaceti a dvakrát po tøech hodinách spali. Ze sklepù vynesli matrace a rozloili je vude po chodbách; k jídlu dostávali obloené chlebíèky a Kávu vítìzství, které na vozíècích rozváeli zamìstnanci závodní jídelny. Kdy Winston pøeruil práci, aby si tøi hodiny pospal, snail se pokadé zanechat èistý stùl, a kdy se pak pøioural zpìt se zalepenýma oèima, celý rozbolavìlý, nael dalí záplavu svitkù papíru, které pokrývaly jeho stùl jako závìj, skoro pohøbily speakwrite a pøetékaly na zem, take je pokadé musel nejdøív urovnat do úhledné hranièky, aby mìl kde pracovat. Nejhorí bylo,

e vùbec nelo o èistì mechanickou práci. Èasto staèilo nahradit jedno jméno jiným, ale kadá podrobná zpráva o událostech vyadovala péèi a pøedstavivost.

Èlovìk potøeboval i znaèné zemìpisné znalosti, aby mohl pøenést válku z jedné èásti svìta do druhé.

Tøetí den ho nesnesitelnì rozbolely oèi a vdy po nìkolika minutách si musel utírat brýle. Bylo mu, jako by se moøil s nepøimìøenì obtíným úkolem z fyziky, s nìèím, co mìl sice právo odmítnout, ale co pøesto a s pøehnanou úzkostlivostí plnil. Pokud mìl vùbec èas na to myslet, nevadilo mu, e kadé slovo, je mumlal do speakwritu, kadá èárka inkoustovou tukou, byly vìdomá le. Jako vichni z Oddìlení si dával úzkostlivì záleet, aby podvrh byl dokonalý. estého dne ráno se pøíliv papírových svitkù zpomalil. Celou dlouhou pùlhodinu z potrubí nic nevypadlo; potom jeden svitek, dál u nic. Pøiblinì ve stejnou dobu se práce vude zpomalovala. Oddìlením jako by zaznìl hluboký, tajemný vzdech. Obrovské dílo, které nebude nikdy nikde zmínìno, bylo dovreno. ádný èlovìk nikdy na podkladì dokumentù nebude moci dokázat, e byla nìjaká válka s Eurasií. Ve dvanáct nula nula bylo neoèekávanì oznámeno, e vichni pracovníci Ministerstva mají do zítøka do rána volno. Winston el domù, stále jetì s aktovkou, v ní

byla kniha, kterou mìl pøi práci mezi chodidly a pod sebou, kdy spal; oholil se a ve vanì skoro usnul, i kdy voda byla sotva vlaná.

Vystupoval po schodech nad obchodem pana Charringtona a v kloubech mu témìø rozkonicky praskalo. Byl unavený, ale ne u ospalý. Otevøel okno,

- 108 -

zapálil malý, pinavý petrolejový vaøiè a postavil konvici s vodou na kávu. Julie tu bude za chvíli; zatím tu má knihu. Usadil se do pinavého køesla a rozepjal pøezky na aktovce.

Tìký èerný svazek, amatérsky svázaný, bez titulu na obálce. Také tisk vypadal ponìkud nepravidelnì. Stránky byly na okrajích otøepané a daly se lehce otáèet, jak kniha prola mnoha rukama.

Na titulní stranì stálo:

TEORIE A PRAXE OLIGARCHICKÉHO KOLEKTIVISMU

Emanuel Goldstein

Winston zaèal èíst:

Kapitola I.

Nevìdomost je síla

Po celou historickou dobu, moná u od konce mladí doby kamenné, byly na svìtì tøi druhy lidí: Ti nahoøe, Ti uprostøed a Ti dole. Dìlili se jetì dál, byli nazýváni rùznými jmény a jejich pomìrný poèet, jako i postoj jednìch k druhým se mìnil v prùbìhu vìkù; ale ve své podstatì se struktura spoleènosti nikdy nezmìnila. Dokonce i po obrovských pøevratech a zdánlivé neodvolatelných zmìnách se vdy znovu prosadil tý model, jako se gyroskop vdy vrátí do rovnováhy, poté co se vychýlil daleko na jednu nebo druhou stranu.

Cíle tìchto tøí skupin jsou naprosto nesluèitelné

Winston pøestal èíst, hlavnì proto, aby vychutnal skuteènost, e ète v pohodlí a bezpeèí. Byl sám: ádná obrazovka, ádné ucho na klíèové dírce, ádné nervózní nutkání ohlédnout se pøes rameno nebo zakrýt stránku rukou. Lahodný letní vzduch ho hladil po líci. Nìkde z dálky slabì doléhal køik dìtí; v pokoji bylo naprosté ticho, a na cvrlikání hodin. Uvelebil se hloubìji v køesle a nohy opøel o møíku krbu. Tomu se øíká blaenost, tak vypadá vìènost. Najednou, jak to èlovìk nìkdy dìlá s knihou, o ní ví, e ji pøeète celou, ji otevøel na jiném místì a octl se u Kapitoly III.

Kapitola III.

Válka je mír

Roztìpení svìta na tøi velké superstáty bylo událostí, která se dala pøedvídat a opravdu se pøedvídala jetì pøed koncem první poloviny dvacátého století. Kdy Rusko pohltilo Evropu a Spojené státy Britské impérium, zrodily se dvì ze tøí dnes existujících velmocí - Eurasie a Oceánie: tøetí, Eastasie, se objevila jako samostatná jednotka a po dalím desetiletí zmatených bojù. Hranice mezi tøemi supervelmocemi jsou na nìkterých místech umìlé, jinde kolísají podle váleèného tìstí, ale vìtinou se øídí podle zemìpisných daností. Eurasie zabírá celou severní èást evropského a asijského území, od Portugalska po Behringovu úinu. Oceánie zahrnuje obì Ameriky, atlantské ostrovy vèetnì Britských, Australoasii a jiní èást Afriky. Eastasie, která je mení ne druhé dvì velmoci a má

- 109 -

ménì definitivní západní hranici, zahrnuje Èínu a zemì na jih od ní, japonské ostrovy a velkou, leè kolísající èást Manduska, Mongolska a Tibetu.

Tyto tøi superstáty jsou v té èi oné kombinaci neustále ve válce a tak to trvá u

pìtadvacet let. Válka vak u není zoufalý, znièující boj jako v první polovinì dvacátého století. Zúèastnìné strany bojující o omezené cíle jsou neschopné znièit se navzájem, nemají ádnou materiální pøíèinu sporu a není mezi nimi skuteèný ideologický rozdíl.

To vak neznamená, e vedení války anebo pøevaující pøístup k ní se staly ménì krvelaènými anebo rytíøtìjími. Naopak, váleèná hysterie neustává, je veobecnì rozíøená ve vech zemích, a znásilòování, drancování, zabíjení dìtí, zotroèování celých národù a represálie proti zajatcùm a po vaøení a upalování zaiva se povaují za normální, a pokud se jich dopustí vlastní strana a nikoli nepøítel, za zásluné. Fyzicky se válka týká velmi malého poètu lidí, vìtinou vysoce kolených specialistù, a bývá v ní pomìrnì málo mrtvých. Boj, pokud k nìmu dojde, se odehrává na neurèitých hranicích, jejich

polohu mùe prùmìrný èlovìk jen odhadnout, anebo na Plovoucích pevnostech, které støeí strategické body na moøských trasách. V centrech civilizace neznamená válka nic víc ne neustálý nedostatek spotøebního zboí a obèasný výbuch raketové støely, která vak zabije jen nìkolik lidí. Charakter války se fakticky zmìnil. Pøesnìji øeèeno, dùvody, pro nì se války vedou, zmìnily poøadí dùleitosti. Motivy, je byly v malé míøe pøítomny u ve velkých válkách první poloviny dvacátého století, se nyní staly dominantní, jsou vìdomì uznávány a postupuje se podle nich.

Pro pochopení charakteru souèasné války je pøedevím nutné si uvìdomit, e nemùe být nikdy vedena a do vítìzného konce; je to toti stále tá válka, pøestoe se seskupení v nìkolikaletých intervalech mìní. ádný ze tøí superstátù nemùe být definitivnì poraen, i kdyby se druhé dva spojily. Jsou nadmíru vyrovnané a jejich pøirozená obrana je pøíli silná. Eurasii chrání její obrovská rozloha, Oceánii íøe Atlantského a Tichého oceánu, Eastasii plodnost a píle obyvatelstva. Za druhé, v materiálním smyslu není u o co bojovat. Jakmile bylo ustaveno sobìstaèné hospodáøství, v nìm výroba a spotøeba do sebe zapadají, skonèil boj o trhy, hlavní pøíèina pøedchozích válek, a soupeøení o suroviny u není otázkou ivota a smrti. Kadý ze tøí superstátù je tak rozlehlý, e mùe získat témìø vechny potøebné suroviny na svém území. Pokud má válka nìjaký pøímý ekonomický cíl, pak je to boj o pracovní síly. Mezi hranicemi superstátù leí nepravidelný ètyøúhelník vymezený Tangerem, Brazzavillem, Darwinem a Hongkongem, v nìm ije asi pìtina obyvatelstva zemì a který trvale nepatøí ádnému z nich. O vlastnictví tìchto hustì obydlených oblastí a o ledy kolem severního pólu tøi velmoci neustále bojují. Prakticky ádná z velmocí nemá nikdy pod kontrolou celou tuto spornou oblast. Její mení úseky neustále mìní vlastníka a ance zmocnit se nìkteré èásti náhlým zrádným úderem diktuje nekoneèné zmìny uskupení.

Vechna sporná území jsou bohatá na cenné nerosty a nìkterá z nich poskytují dùleité rostlinné produkty, jako napøíklad gumu, která se v chladnìjích podnebích musí vyrábìt synteticky pomìrnì nákladnými metodami. Pøedevím vak obsahují bezedné rezervy laciné pracovní síly. Velmoc, která má pod kontrolou rovníkovou Afriku,

- 110 -

zemì Støedního východu, Jiní Indii anebo Indonéské souostroví, disponuje desítkami nebo stovkami miliónù patnì placených kuliù. Obyvatelé tìchto oblastí, uvrení více ménì do stavu otroctví, pøecházejí neustále z jednoho dobyvatele na druhého a jsou vyuíváni podobnì jako uhlí nebo nafta v zápase o to, kdo vyrobí více zbraní, zmocní se vìtího území, ovládne vìtí mnoství pracovní síly, aby se mohl zmocnit vìtího území a tak dál donekoneèna. Stojí za zmínku, e boj se opravdu nikdy nepøenese za hranice sporného území. Hranice Eurasie se táhnou mezi povodím Konga a severním pobøeím Støedozemního moøe; ostrovù v Indickém a Tichém oceánu se neustále støídavì zmocòují Oceánie nebo Eastasie; jsou fakticky z vìtí èásti neobydlené a neprozkoumané.

Ale rovnováha sil vdy zùstává zhruba vyrovnaná a území, které tvoøí jádro kadého superstátu, zùstává nedotèené. Navíc není práce vykoøisovaných národù kolem rovníku ve skuteènosti pro svìtové hospodáøství potøebná. K bohatství svìta nepøispívají nièím, protoe to, co vyrobí, se pouije pro váleèné cíle, a cílem války je vdy získat lepí pozici, z ní se povede dalí válka. Národy otrokù svou prací umoòují, aby se tempo nepøetritého válèení zrychlovalo. Ale kdyby neexistovaly, struktura svìtové spoleènosti a proces, jím sama sebe udruje, by nebyly podstatnì odliné.

Prvotním cílem moderní války (v souhlase s principy doublethinku øídící mozky Vnitøní strany tento cíl souèasnì uznávají a neuznávají) je zuitkovat produkty prùmyslu, ani by se zvýila veobecná ivotní úroveò. Problém s nadprodukcí spotøebního zboí je latentnì obsaen v industriální spoleènosti u od konce devatenáctého století. Dnes, kdy se jen malý poèet lidských bytostí dosyta nají, není tento problém zcela zøejmì naléhavý a snad by se ani naléhavým nestal, kdyby nebyly pùsobily umìlé procesy nièení. Dnení svìt je pustý, hladový, polorozpadlý ve srovnání se svìtem, jaký existoval pøed rokem 1914, a jetì víc ve srovnání s imaginární budoucností, k ní lidé tohoto období vzhlíeli. Zaèátkem dvacátého století byla pøedstava budoucí spoleènosti -

neuvìøitelnì bohaté, s dostatkem volného èasu, uspoøádané a výkonné, spoleènosti záøivého, aseptického svìta ze skla, oceli a snìhobílého betonu - souèástí vìdomí skoro kadého gramotného èlovìka. Vìda a technika se rozvíjely obrovskou rychlostí a zdálo se pøirozené pøedpokládat, e se tak budou rozvíjet i nadále. To se vak nestalo, zèásti proto, e svìt byl zbídaèený dlouhým sledem válek a revolucí, a také proto, e vìdecký a technický pokrok závisel na empirickém mylení, které ve striktnì formované spoleènosti nemohlo pøeít. Vcelku je svìt dnes primitivnìjí ne pøed padesáti lety.

Jisté zaostalé oblasti udìlaly pokrok, rozvinuly se rùzné vymoenosti vdy nìjakým zpùsobem související s válèením a policejní pionáí, ale experimentování a výzkum byly vìtinou zastaveny a trosky po atomové válce z padesátých let nebyly nikdy úplnì odstranìny. Nebezpeèí, která pøinesla prùmyslová výroba, jsou vak stále pøítomná.

Od okamiku, kdy se stroj poprvé objevil, bylo vem myslícím lidem jasné, e zmizela potøeba lidské døiny, a tím i do velké míry zdùvodnìní rozdílù mezi lidmi. Kdyby se strojù zámìrnì vyuívalo k tomuto cíli, hlad, døina, pína, negramotnost a choroby by byly odstranìny v prùbìhu nìkolika generací. A opravdu, prùmyslová výroba, i kdy jí nebylo pouito k tomuto úèelu, jaksi automaticky - tím, e produkovala bohatství, které bylo nìkdy nemoné nerozdìlit - pozvedla znaènì ivotní úroveò prùmìrného èlovìka

- 111 -

pøiblinì v posledních padesáti letech devatenáctého století a na zaèátku století dvacátého.

Bylo vak také jasné, e vestranný rùst bohatství hrozí znièit - a v jistém smyslu opravdu znièil - hierarchickou spoleènost. Ve svìtì, v nìm by mìl kadý èlovìk krátkou pracovní dobu, dosyta se najedl, il v domì s koupelnou a lednièkou, vlastnil auto nebo dokonce letadlo, by nejzøejméjí a snad nejpodstatnìjí forma nerovnosti u dávno vymizela. Kdyby se bohatství stalo veobecným, neodliovalo by jednoho èlovìka od druhého. Bylo bezpochyby moné pøedstavit si spoleènost, v ní by bohatství, ve smyslu osobního vlastnictví a pøepychu, bylo rovnomìrnì rozdìleno, zatímco moc by zùstala v rukou malé privilegované kasty. Ale v praxi by taková spoleènost nezùstala nadlouho stabilní. Kdyby toti volného èasu vyuívali vichni stejnì, pak by se velká masa lidí, normálnì otupených bídou, stala gramotnou a nauèila by se myslet vlastní hlavou: a jakmile by lidé jednou dospìli a sem, uvìdomili by si døíve nebo pozdìji, e privilegovaná menina neplní ádnou funkci, a svrhli by ji. Domyleno do dùsledkù, hierarchická spoleènost mùe existovat jedinì na základì bídy a nevìdomosti. Návrat k zemìdìlské minulosti, jak o tom snili nìkteøí myslitelé na zaèátku dvacátého století, není uskuteènitelný. Dostává se do konfliktu s tendencí k mechanizaci, je se ivelnì íøí témìø po celém svìtì, a co víc, kadá zemì, která prùmyslovì zaostala, je ve vojenském slova smyslu bezmocná a nutnì se musí, pøímo èi nepøímo, podrobit pokroèilejímu soupeøi.

Neuspokojivé se takté ukázalo udrovat masy v chudobì omezováním výroby zboí. Tak se to dìlo do velké míry v prùbìhu koneèné fáze kapitalismu zhruba mezi lety 1920 a 1940. Hospodáøství mnoha zemí stagnovalo, pùda leela ladem, kapitálové investice byly omezovány, masy obyvatelstva byly bez práce a udrovány tak tak pøi

ivotì státní charitou. Ale to také zpùsobilo vojenskou slabost, a protoe následné strádání bylo oèividnì zbyteèné, byla opozice nevyhnutelná. Problém byl, jak udret v chodu kola prùmyslu, ani by vzrostlo skuteèné bohatství svìta. Zboí se vyrábìt musí, ale nesmí se distribuovat. V praxi existuje jediný zpùsob, jak toho dosáhnout: nepøetritá válka.

Podstatným aktem války je nièení; nemusí to být nièení lidských ivotù, ale produktù lidské práce. Válka je zpùsob, jak rozbít na kousky anebo vystøelit do stratosféry èi potopit do hlubin moøe hmotné statky, které by se jinak daly pouít k dosaení nadmìrného pohodlí mas a v dùsledku toho nakonec i k jejich nadmìrné inteligenci. I v pøípadì, e se zbranì neznièí, je jejich výroba stále jetì výhodnou cestou, jak vynaloit pracovní sílu a nevyrobit pøitom nic, co by se dalo konzumovat. Napøíklad na Plovoucí pevnost se spotøebovalo tolik práce, kolik by bylo zapotøebí na vybudování nìkolika set nákladních lodí. Nakonec se odloí do starého eleza jako zastaralá, ani nìkomu pøinesla sebemení materiální uitek, a s vynaloením obrovské práce se staví nová Plovoucí pevnost. V zásadì se váleèné úsilí plánuje vdy tak, aby pohltilo kadý pøebytek, který by mohl vzniknout po uspokojení základních potøeb obyvatelstva. V praxi se potøeby obyvatelstva vdy podcení a výsledek je, e je chronický nedostatek poloviny

ivotních nezbytností, ale to se povauje za výhodné. Jde o zámìrnou politiku udrovat dokonce i favorizované skupiny skoro na pokraji nouze, protoe veobecný

- 112 -

stav nedostatku zvìtuje význam drobných privilegií, a tak roziøuje propast mezi obìma skupinami. Podle mìøítek ze zaèátku dvacátého století ije i èlen Vnitøní strany pøísným, jednoduchým, pracovitým ivotem. Ale i tìch nìkolik pøepychových vìcí, kterých se mu pøece jen dostane - velký, dobøe zaøízený byt, lepí obleèení, kvalitnìjí jídlo, pití a tabák, dva tøi sluhové, soukromé auto nebo vrtulník - to ve ho uvádí do svìta, který se lií od svìta èlena Vnìjí strany, a èlenové Vnìjí strany mají øádovì stejné výhody ve srovnání se zuboenými masami, které nazýváme proléti. Spoleèenské ovzduí pøipomíná atmosféru obleeného mìsta, kde vlastnictví kusu koòského masa pøedstavuje rozdíl mezi bohatstvím a bídou. Zároveò vìdomí, e je válka, a tedy nebezpeèí, zpùsobuje,

e lidem pøipadá jako pøirozená a nevyhnutelná podmínka pøeití, e vechna moc se soustøeïuje v rukou malé kasty.

Válka, jak vidíme, pøináí nejen nevyhnutelné nièení, ale navíc je psychologicky pøijatelným zpùsobem zdùvodòuje. V zásadì by bylo celkem jednoduché, kdyby se mrhalo nadbyteènou pracovní silou svìta tak, e by se stavìly chrámy a pyramidy, e by se kopaly a zase zasypávaly jámy, nebo by se dokonce produkovala obrovská kvanta zboí a vzápìtí se pálila. To by pøece poskytovalo jen ekonomickou a ne citovou základnu pro hierarchickou spoleènost. Zde nejde o morálku mas, jejich postoj není dùleitý, pokud jsou udrovány neustále v pracovním procesu, ale o morálku samotné Strany. I od nejpokornìjího èlena Strany se oèekává, e bude schopný, pilný a v jistém omezení dokonce inteligentní. Je vak zároveò nutné, aby byl dùvìøivý a nevìdomý fanatik, v jeho emocích pøevládá strach, nenávist, pochlebovaèství a orgiastická radost z vítìzství. Jinými slovy - je potøebné, aby jeho mentalita byla pøizpùsobena podmínkám váleèného stavu. Nezáleí na tom, zda se skuteènì válèí, a protoe rozhodující vítìzství není moné, je dokonce lhostejné, zda se válka vyvíjí dobøe nebo patnì. Potøebné je jedinì to, aby váleèný stav existoval. Schizofrenie mylení, kterou Strana od svých èlenù vyaduje a jí se mnohem snáze dosahuje ve váleèné atmosféøe, je nyní u témìø univerzální, ale èím vý na spoleèenském ebøíèku, tím je markantnìjí. Právì ve Vnitøní stranì je váleèná hysterie a nenávist k nepøíteli nejsilnìjí. Èlen Strany v øídící funkci èasto ví, e ta èi ona èást váleèného zpravodajství je nepravdivá, a moná si nìkdy i uvìdomuje, e se celá válka jenom pøedstírá a buï se vùbec nevede nebo se vede za úplnì jiným cílem, ne se prohlauje: ale takové vìdomí se lehce neutralizuje technikou doublethinku. Pøitom ádný èlen Vnitøní strany ani na okamik nezakolísá ve své mystické víøe, e válka je skuteèná a e musí skonèit vítìzstvím Oceánie jako nesporného vládce celého svìta.

Vichni èlenové Vnitøní strany vìøí v toto budoucí vítìzství jako v èlánek víry.

Má se ho dosáhnout buï postupným získáváním území a vybudováním nepøekonatelné mocenské pøevahy, anebo vynálezem nìjaké nové, rozhodující zbranì. Výzkum nových zbraní pokraèuje bez ustání a je jednou z mála zbývajících èinností, v nich vynalézavý a pøemýlivý duch mùe najít monost vyití. V Oceánii dnes Vìda ve starém slova smyslu témìø pøestala existovat. V newspeaku není pro Vìdu výraz. Empirická metoda mylení, na ní byly zaloeny vìdecké objevy v minulosti, se pøíèí nejzákladnìjím zásadám Angsocu. Dokonce i k technickému pokroku dochází jen tehdy, kdy se dá

- 113 -

nìjak pouít k omezování lidské svobody. Ve vech uiteèných dovednostech svìt buï stojí na místì anebo kráèí nazpìt. Na polích pracují konì, zatímco knihy píí stroje. Ale v ivotnì dùleitých vìcech, co znamená ve vìcech války a policejního dozoru - se empirický pøístup jetì stále podporuje, anebo aspoò toleruje. Strana má dva cíle: dobýt svìt a jednou provdy znièit kadou monost nezávislého mylení. Proto existují dva velké problémy, jejich øeením se Strana zabývá. První je, jak proti vùli lidské bytosti zjistit, co si myslí; druhý - jak v nìkolika vteøinách zabít nìkolik miliónù lidí bez pøedchozího varování. Pokud jetì vìdecký výzkum trvá, je toto jeho pøedmìtem.

Souèasný vìdec je buï napùl psycholog a napùl inkvizitor, který do detailu studuje význam výrazu tváøe, gest, intonace hlasu, zkoumá úèinky drog, okové terapie, hypnózy a fyzického muèení na pravdivou výpovìï, anebo je chemik, fyzik èi biolog, který se zabývá jen tìmi odvìtvími svého oboru, které mají nìjaký význam pøi zabíjení lidí.

V obrovských laboratoøích Ministerstva míru a ve výzkumných stanicích ukrytých v brazilských pralesích, v australské pouti èi na rozptýlených ostrovech v Antarktidì, neúnavnì pracují týmy odborníkù. Nìkteøí se prostì zabývají logistickým plánováním pøítích válek; jiní vymýlejí vìtí a vìtí raketové støely, stále nièivìjí výbuniny a jetì neproniknutelnìjí pancéøování; dalí vynalézají nové, smrtonosnìjí plyny, rozpustné jedy, které by se daly vyrábìt v takových mnostvích, aby znièily vegetaci celých kontinentù, nebo nové druhy choroboplodných zárodkù, imunních vùèi vem protilátkám; jiní se snaí vyrobit vozidlo, které si bude razit cestu pod zemí jako ponorka pod vodou, nebo letadlo, které by bylo tak nezávislé na své základnì jako plachetnice; jiní zkoumají monosti jetì vzdálenìjí, napøíklad jak soustøedit sluneèní paprsky v èoèkách zavìených tisíce kilometrù daleko ve vesmíru, anebo jak vyvolat umìlé zemìtøesení a vlny pøílivu pùsobením áru zemského jádra.

Ale ádný z tìchto projektù se nikdy nepøiblíí k realizaci a ádný ze tøí superstátù nezíská významnìjí náskok pøed druhými. Pozornost zaslouí fakt, e vechny tøi mocnosti vlastní u nyní zbraò daleko úèinnìjí ne ty, je by jejich souèasné výzkumy mohly objevit, toti atomovou bombu. I kdy si Strana podle svého zvyku dìlá nárok na vynález atomové bomby, první exempláøe se objevily u ve ètyøicátých letech a ve velkém byly pouity asi o deset let pozdìji. Tehdy bylo svreno nìkolik set bomb na prùmyslová centra, hlavnì v evropském Rusku, západní Evropì a Severní Americe. Výsledkem bylo, e se vládnoucí skupiny vech zemí pøesvìdèily, e nìkolik dalích atomových bomb by znamenalo konec organizované spoleènosti a tedy i konec jejich moci. Potom u nikdy ádné bomby svreny nebyly, i kdy nebyla uzavøena ádná formální dohoda a nikdo to ani nenavrhl. Vechny tøi velmoci prostì atomové bomby nadále vyrábìjí a skladují pro rozhodující pøíleitost, která - jak vechny vìøí - døíve èi pozdìji nastane. A zatím zùstává váleèné umìní témìø nezmìnìné u tøicet nebo ètyøicet let. Vrtulníky se pouívají víc ne døíve, bombardovací letadla byla vìtinou nahrazena raketovými støelami a zranitelné bitevní lodi vystøídaly témìø nepotopitelné Plovoucí pevnosti; ale jinak skoro nedolo k ádnému vývoji. Stále jetì se pouívá tanku, torpéda, ponorky, samopalu, dokonce i puky a ruèního granátu. A pøestoe se v tisku a v televizi stále mluví o nekoneèném zabíjení, zoufalé bitvy z døívìjích válek, v nich bylo za nìkolik týdnù

- 114 -

pobito statisíce anebo dokonce milióny lidí, se u nikdy neopakovaly.

ádný ze tøí superstátù se u nepokouí o riskantní manévr, který by mohl zapøíèinit vánou poráku. Kdy u se podnikne nìjaká velká operace, je to obvykle pøekvapivý útok proti nìkterému spojenci. Vechny tøi velmoci postupují podle stejné strategie, nebo aspoò samy sobì pøedstírají, e podle ní postupují. Jde o to získat kombinací boje, vyjednávání a správnì naèasované zrady prstence základen, které obklíèí jeden nebo druhý soupeøící stát, a potom se soupeøem podepsat pakt o pøátelství a setrvat s ním v mírových podmínkách tak dlouho, a se podezøení dostateènì ukolébá. Do té doby je tøeba shromádit na vech strategických bodech rakety s atomovými hlavicemi a vypálit je nakonec vechny naráz s tak nièivým úèinkem, e odplata bude nemoná. Potom nastane èas podepsat pakt o pøátelství se zbývající svìtovou velmocí a pøipravit se na dalí útok. Není tøeba dodávat, e toto schéma je pouhá snová fikce. ádný boj se ji

nevede mimo sporné oblasti kolem rovníku a pólù: nikdy se nepodniká invaze na území nepøítele. Tím se vysvìtluje skuteènost, e na nìkterých místech jsou hranice mezi superstáty umìlé. Napøíklad Eurasie by snadno mohla dobýt Britské ostrovy, které jsou geograficky souèástí Evropy, na druhé stranì Oceánie by mohla posunout své hranice k Rýnu nebo a k Visle. Tím by se vak poruila zásada kulturní integrity, která se na vech stranách dodruje, pøestoe nikdy nebyla slovnì formulována. Kdyby Oceánie dobyla území kdysi známé jako Francie nebo Nìmecko, bylo by nutné místní obyvatelstvo buï vyhubit, co je fyzicky krajnì obtíný úkol, anebo asimilovat asi milión lidí, kteøí jsou aspoò technickou vyspìlostí zhruba na oceánské úrovni. Tento problém je pro vechny tøi superstáty stejný. Jejich struktury vyadují absolutnì nezbytnì, aby se zabránilo kontaktu s cizinci, a na váleèné zajatce a barevné otroky, a i to jen v omezené míøe. I na momentálnì oficiálního spojence se pohlíí vdy s nejtemnìjím podezøením.

Prùmìrný obèan Oceánie nikdy nespatøí obèana Eurasie anebo Eastasie, samozøejmì kromì váleèných zajatcù, a znalost cizích jazykù je zakázána. Kdyby mu byl povolen styk s cizinci, zjistil by, e jsou to bytosti podobné jemu samému a e vìtina toho, co se o nich øíká, jsou li. Peèe svìta, v nìm ije, by se zlomila a strach, nenávist a klam, které podmiòují jeho morálku, by se moná vypaøily. Proto vládne vude pøesvìdèení,

e Persie, Egypt, Jáva nebo Cejlon mohou bezpoètukrát zmìnit dritele, ale hlavní hranice jsou pøekroèitelné jen pro bomby.

Za vím se skrývá pravda, kterou nikdo nahlas nevysloví, která je mlèky uznávána a podle ní se jedná: e toti ivotní podmínky jsou ve vech tøech superstátech úplnì stejné. V Oceánii se pøevládající ideologie nazývá Angsoc, v Eurasii Neobolevismus a v Eastasii má èínské jméno, které se obyèejnì pøekládá jako Uctívání smrti, ale lepí by snad bylo Sebezapomnìní. Obèan Oceánie nesmí vìdìt nic o principech druhých dvou ideologií, ale je mu vtìpováno, e je má zatracovat jako uráku mravnosti a zdravého rozumu. Ve skuteènosti se tyto tøi ideologie sotva dají rozeznat jedna od druhé a spoleèenská zøízení na nich vybudovaná jsou u docela k nerozeznání. Vude tá struktura pyramidy, toté uctívání poloboského vùdce, tá ekonomika, která existuje jen kvùli nepøetritému válèení. Z toho vyplývá, e tøi superstáty nejen nemohou jeden druhý dobýt, ale ani by tím nic nezískaly. Naopak, pokud jsou v konfliktu, podpírají se navzájem

- 115 -

jako tøi snopy obilí. A jako obvykle si vládnoucí skupiny vech tøí velmocí souèasnì uvìdomují i neuvìdomují, co èiní. Zasvìtily své ivoty dobývání svìta, ale vìdí také, e vítìzství není ádoucí a válka je nekoneèná. To, e svìt dobýt nelze, jim pøitom umoòuje popírat skuteènost, co je zvlátní rys Angsocu a s ním soupeøících ideologií. Zde je tøeba opakovat, co bylo øeèeno u døíve: tím, e se válka stala nepøetritou, zmìnil se od základu její charakter.

V minulých dobách byla válka nìèím, co u skoro podle definice muselo døíve èi pozdìji skonèit, obvykle jednoznaèným vítìzstvím nebo porákou. V minulosti byla také válka jedním z hlavních nástrojù, jimi byla lidská spoleèenství udrována ve styku s hmotnou skuteèností. Vichni vládcové ve vech dobách se snaili vtípit svým poddaným falené pojetí svìta, ale nemohli si dovolit vzbudit iluzi, která by smìøovala k oslabení vojenské zdatnosti. Pokud poráka pøinesla ztrátu nezávislosti anebo nìjaký jiný výsledek, který se veobecnì povaoval za neádoucí, opatøení, která by poráce zabránila, musela mít smysl. Hmatatelná fakta se nedala ignorovat. Ve filozofii, v náboenství, v etice nebo v politice by snad dvì a dvì mohlo být pìt, ale pøi konstrukci dìla nebo letadla to musí být ètyøi. Neschopné národy byly vdy døíve èi pozdìji poraeny a boj o výkonnost kodil iluzím. Aby byl èlovìk výkonný, musel se navíc uèit z minulosti. Noviny a knihy o historii bývaly samozøejmì vdy zkreslené a zaujaté, ale falzifikace toho druhu, jak se praktikují dnes, by byly bývaly nemoné. Válka byla bezpeènou zárukou zdravého rozumu, a pokud jde o vládnoucí tøídy, pravdìpodobnì záruka vùbec nejdùleitìjí. Dokud se válka dala vyhrát nebo prohrát, nemohla být

ádná vládnoucí tøída úplnì nezodpovìdná.

Kdy se vak válka stane doslova nepøetritou, pøestane být nebezpeèná. Kdy je válka nepøetritá, neexistuje nic takového, jako je vojenská nutnost. Technický pokrok se mùe zastavit a nejhmatatelnìjí fakta se dají popøít nebo nebrat v úvahu. Jak jsme vidìli, stále jetì existuje výzkum pro váleèné úèely, který by se dal nazvat vìdeckým, ale v podstatì je to jen snìní a není dùleité, e nepøináí výsledky. Výkonnost, dokonce ani vojenská výkonnost, u není zapotøebí. V Oceánii je efektivní u jenom Ideopolicie.

A protoe vechny tøi superstáty jsou neporazitelné, je v dùsledku toho kadý z nich svìt sám pro sebe, v nìm se dá bezpeènì praktikovat jakákoli mylenková perverze.

Realita vykonává tlak jedinì skrze potøeby denního ivota - potøebu jíst a pít, potøebu pøístøeí a odìvu, potøebu zabránit tomu, aby èlovìk nepolykal jed, nevypadl z okna v nejvyím poschodí, a tak podobnì. Mezi ivotem, smrtí a fyzickou rozkoí je stále jetì rozdíl, ale to je také vechno. Obèan Oceánie je jako tvor v mezihvìzdném prostoru, protoe nemá styk s vnìjím svìtem a s minulostí, nemá monost zjistit, který smìr vede nahoru a který dolù. Vládcové takového státu jsou absolutními vládci, jakými nemohli být ani faraóni ani císaøi. Musí pøedcházet neúmìrnému procentu úmrtí z podvýivy a musí udrovat stejnou úroveò vojenské techniky jako jejich soupeøi, ale jakmile se tohoto minima jednou dosáhne, mohou realitu pøekroutit do jakékoli podoby, která se jim zlíbí.

Válka, mìøíme-li ji podle mìøítka pøedchozích válek, je potom pouhý podvod.

Pøipomíná boj mezi jistými pøevýkavci, kteøí mají rohy posazeny v takovém úhlu, e

- 116 -

nemohou jeden druhého zasáhnout. Ale i kdy je neskuteèná, není bezvýznamná. Poírá pøebytek konzumovatelného zboí a pomáhá uchovávat zvlátní duchovní atmosféru, kterou hierarchická spoleènost potøebuje. Válka, jak uvidíme, je nyní èistì interní záleitost. V minulosti vládnoucí skupiny vech státù, i kdy neuznávaly své spoleèné zájmy, a nièivost války proto omezovaly, pøece jen proti sobì bojovaly a vítìz vdy plenil poraeného. V dneních èasech proti sobì nebojují vùbec. Válku vede kadá skupina proti svým vlastním poddaným a cílem války není dobýt nìjaké území nebo zabránit jeho dobytí, ale udret strukturu spoleènosti nedotèenou. Samo slovo válka

se proto stalo klamným. Pøesnìjí by asi bylo øíci, e kdy se válka stala nepøetritou, pøestala existovat. Zmizel zvlátní tlak, který válka na lidské bytosti vykonávala od mladí doby kamenné do první poloviny dvacátého století, a byl nahrazen èímsi zcela jiným.

Kdyby se, místo aby spolu bojovaly, tøi superstáty dohodly, e budou ít v trvalém míru, v rámci svých hranic, úèinek by byl asi stejný. V tom pøípadì by toti kadý z nich byl stále jetì vesmírem pro sebe, navdy osvobozený od vlivu vnìjího nebezpeèí, které pøináí vystøízlivìní. Skuteènì trvalý mír by byl toté jako permanentní válka. I kdy obrovská vìtina èlenù Strany to chápe jen v uím smyslu, toto je vlastní význam hesla strany: Válka je mír.

Winston pøestal na chvíli èíst. Nìkde velmi daleko zahømìla raketová støela.

Blaený pocit, e je sám se zakázanou knihou v pokoji bez obrazovky, dosud nevyprchal. Samota a bezpeèí byly fyzické pocity smíené s tìlesnou únavou, mìkkostí køesla a dotykem lehkého vánku od okna, který mu hladil tváø. Kniha ho fascinovala, anebo pøesnìji: dodávala mu jistotu. Vlastnì mu neøíkala nic nového, ale v tom byl právì kus její pøitalivosti. Øíkala, co by byl øekl sám, kdyby dokázal uspoøádat své roztrouené mylenky. Byla výplodem podobného mozku, jako byl jeho, jene mnohem schopnìjího, systematiètìjího a nebojácného. Nejlepí knihy, uvìdomil si, jsou takové, které èlovìku øíkají, co u

sám ví. Právì se vrátil ke Kapitole I., kdy uslyel na schodech Juliiny kroky; vstal ze idle, aby ji pøivítal. Odhodila na zem hnìdou branu a vrhla se mu do náruèe.

Nevidìli se u víc ne týden.

Mám tu knihu, øekl, kdy se vymanil z objetí.

Ach, má ji? Prima, øekla bez zvlátního zájmu a klekla si k vaøièi, aby udìlala kávu.

K tématu se vrátili a po pùlhodinì, kterou strávili v posteli. Veèer byl tak chladný, e se pøikryli pokrývkou. Zdola k nim doléhal známý zvuk zpìvu a

ourání bot po dlabì. Svalnatá ena s èervenými paemi, kterou Winston zahlédl pøi první návtìvì, u jako by ke dvoru patøila. Zdálo se, e neexistuje èas, kdy by nepøecházela od necek ke òùøe, nestoupala si na pièky s prádlem a kolíèky a nezaèínala dalí a dalí písnièky. Julie se uvelebila na své stranì a zdálo se, e u

skoro usíná. Natáhl se pro knihu, která leela na podlaze, posadil se a opøel se v hlavách postele.

Musíme to pøeèíst, øekl. Ty taky. Vichni èlenové Bratrstva to musí èíst.

Ty to èti, øekla se zavøenýma oèima. Èti nahlas. Tak je to nejlepí. Aspoò

- 117 -

mi to mùe vysvìtlovat.

Ruèièky na hodinách ukazovaly est, co znamenalo osmnáct hodin. Opøel si knihu o kolena a zaèal èíst.

Kapitola I

Nevìdomost je síla

Po celou historickou dobu, moná u od konce mladí doby kamenné, byly na svìtì tøi druhy lidí: Ti nahoøe, Ti uprostøed a Ti dole. Dìlili se jetì dál, byli nazýváni rùznými jmény a jejich pomìrný poèet, jako i postoj jednìch k druhým se mìnily v prùbìhu vìkù; ale ve své podstatì se struktura spoleènosti nikdy nezmìnila. Dokonce i po obrovských pøevratech a po zdánlivì neodvolatelných zmìnách se vdy znovu prosadil stejný model, tak jako se gyroskop vdy vrátí do rovnováhy, poté co se vychýlil daleko na jednu nebo na druhou stranu.

Julie, nespí? zeptal se Winston.

Ne, má lásko, poslouchám. Èti dál. Je to úasné.

Èetl dál.

Cíle tìchto tøí skupin jsou naprosto nesluèitelné. Cílem Tìch nahoøe je zùstat, kde jsou. Cílem Tìch uprostøed je vymìnit si místo s Tìmi nahoøe. Cílem Tìch dole, pokud mají nìjaký cíl - je toti trvalou charakteristikou Tìch dole, e jsou pøíli zkrueni døinou, ne aby si èastìji uvìdomovali cokoli mimo svùj kadodenní ivot - je zruit vechny rozdíly a vytvoøit spoleènost, v ní si budou vichni lidé rovni. A tak se v prùbìhu dìjin znova a znova odehrává boj, který je ve svých hlavních obrysech stále stejný. Po dlouhá období se zdá, e Ti nahoøe jsou bezpeènì u moci, ale døíve èi pozdìji pokadé pøijde chvíle, kdy buï ztratí víru v sebe nebo schopnost úèinnì vládnout, nebo obojí.

Potom je svrhnou Ti uprostøed, kteøí získají Ty dole na svou stranu pøedstíráním, e bojují za svobodu a spravedlnost. Jakmile Ti uprostøed dosáhnou svého cíle, uvrhnou Ty dole nazpìt do døívìjího postavení otrokù a sami se stanou Tìmi nahoøe. Od jedné ze zbývajících skupin se okamitì odtrhne nová skupina Tìch uprostøed a boj zaèíná nanovo. Z tìch tøí skupin se jen Tìm dole nikdy ani doèasnì nepodaøí dosáhnout svého cíle. Bylo by pøehnané tvrdit, e v celých dìjinách nedosáhli ádného materiálního pokroku. Dokonce i dnes, v období úpadku, ije prùmìrný èlovìk lépe ne pøed staletími. Ale ádný rùst bohatství, zjemnìní mravù, reforma nebo revoluce nepøiblíily ani o milimetr lidskou rovnost. Z hlediska Tìch dole ádná historická zmìna nikdy neznamenala o mnoho víc ne zmìnu jména jejich pánù.

Koncem devatenáctého století zaèal být opakovaný výskyt tohoto modelu zøejmý mnohým pozorovatelùm. Tehdy vznikly koly myslitelù, kteøí interpretovali dìjiny jako cyklický proces a snaili se dokázat, e nerovnost je nezmìnitelný zákon lidského ivota.

Tato doktrína mìla samozøejmì vdy své pøíznivce, ale nyní nastala významná zmìna ve zpùsobu, jakým se pøedkládá. V minulosti byla potøeba hierarchického uspoøádání spoleènosti výhradnì doktrínou Tìch nahoøe. Hlásali ji králové a aristokrati, knìí, právníci a jim podobní, kteøí se na ní pøiivovali a obvykle ji zmíròovali sliby, e ve

- 118 -

bude vynahrazeno v imaginárním záhrobním svìtì. Pokud Ti uprostøed bojovali o moc, vdy vyuívali pojmù jako svoboda, spravedlnost a bratrství. Nyní vak koncept lidského bratrství zaèali napadat lidé, kteøí jetì nebyli ve vládnoucích pozicích, ale pouze doufali,

e zanedlouho budou. V minulosti vedli Ti uprostøed revoluce pod praporem rovnosti, a nastolili novou tyranii, jakmile byla stará svrena. Nové skupiny Støedu vak vyhlásily svou tyranii pøedem. Socialismus, teorie, která se objevila v první polovinì devatenáctého století a byla posledním èlánkem øetìzu mylenek, které sahají a ke starovìkým vzpourám otrokù, byla stále jetì hluboce nakaená utopismem minulých vìkù. Ale v kadé variantì socialismu, která se objevila po roce 1900, se stále otevøenìji vytrácel cíl nastolení svobody a rovnosti. Nová hnutí, která se objevila v polovinì století, Angsoc v Oceánii, Neobolevismus v Eurasii, Uctívání smrti, jak se to obvykle nazývá, v Eastasii, si vìdomì kladla za cíl navìky zachovat nesvobodu a nerovnost. Nová hnutí vyrosila samozøejmì ze starých hnutí, usilovala podret si jejich jména a pøiivit se na jejich ideologii. Jejich skuteèným cílem vak bylo zastavit pokrok a zmrazit dìjiny ve vhodném bodì. Mìl nastat známý výkyv kyvadla, a pak se kyvadlo mìlo zastavit. Jako obvykle, Ti nahoøe mìli být vyhnáni tìmi uprostøed, kteøí by se potom stali Tìmi nahoøe, ale tentokrát si podle promylené strategie Ti nahoøe mají udret své postavení navdycky.

Nové doktríny vznikly èásteènì v dùsledku nahromadìní historických poznatkù a vzrùstu historického vìdomí, které pøed devatenáctým stoletím skoro neexistovalo.

Cyklický pohyb historie byl srozumitelný, anebo se takový aspoò zdál, a jestlie byl srozumitelný, byl i zmìnitelný. Ale zásadním vnitøním dùvodem bylo, e u zaèátkem dvacátého století se lidská rovnost stala technicky monou. Stále jetì bylo sice pravda,

e si lidé nejsou rovni vrozenými schopnostmi a e funkce musí být specializovány takovým zpùsobem, e nìkterým jednotlivcùm se dá pøednost pøed jinými, ale neexistovala u skuteèná potøeba rozliovat se podle tøíd nebo podle bohatství. V døívìjích dobách byly tøídní rozdíly nejen nevyhnutelné, ale i ádoucí. Nerovnost byla cenou za civilizaci.

S rozvojem prùmyslové výroby vak nastala zmìna. I kdy stále jetì bylo nutné, aby lidé vykonávali rùzné práce, nebylo u nutné, aby ili na rùzných spoleèenských nebo ekonomických úrovních. Z hlediska nových skupin, které se mìly chopit moci, nebyla proto lidská rovnost u ideál, o který by mìly usilovat, ale nebezpeèí, které je tøeba odvrátit. V primitivnìjích dobách, kdy spravedlivá a mírumilovná spoleènost nebyla uskuteènitelná, se v ni docela snadno dalo uvìøit. Pøedstava pozemského ráje, v nìm

by lidé ili pospolu jako bratøi, bez zákonù a bez tvrdé práce, pronásledovala lidskou mysl po tisíce let. A tato vidina mìla jistý vliv dokonce i na skupiny, které mìly ve skuteènosti prospìch z kadé historické zmìny. Dìdicové francouzské, anglické a americké revoluce èásteènì uvìøili svým vlastním frázím o právech èlovìka, o svobodì projevu, o rovnosti pøed zákonem a podobnì, a dokonce pøipustili, aby to do jisté míry ovlivnilo jejich chování. Ale ve ètvrtém desetiletí dvacátého století byly u vechny hlavní proudy politického mylení autoritáøské. Pozemský ráj byl zdiskreditován pøesnì ve chvíli, kdy se stal uskuteènitelným. Kadá nová politická teorie, a u se nazývala jakkoli, vedla nazpìt k hierarchii a k diferenciaci spoleènosti. A pøi veobecném utuení pomìrù, k nìmu dolo nìkdy okolo roku 1930, se praktiky, od nich se dávno,

- 119 -

v nìkterých pøípadech u pøed staletími, upustilo - vìznìní bez soudu, pouívání váleèných zajatcù jako otrokù, veøejné popravy, muèení za úèelem vynuceného pøiznání, drení rukojmí a deportace celých národù - staly nejenom bìnými, ale byly tolerovány a dokonce obhajovány lidmi, kteøí je povaovali za osvícené a pokrokové.

Teprve po desetiletích válek mezi národy, obèanských válek, revolucí a kontrarevolucí ve vech èástech svìta, se Angsoc a s ním soupeøící uèení vynoøily jako plné rozpracované politické teorie. Ale u pøedtím byla pøedznamenána rùznými systémy veobecnì oznaèovanými jako totalitní, které se objevily v první polovinì století, a u

dávno bylo zøejmé, jaké budou hlavní rysy svìta, který vzejde z vládnoucího zmatku.

Právì tak bylo zøejmé, jaký druh lidí bude tento svìt ovládat. Novou aristokracii tvoøili z vìtí èásti byrokraté, vìdci, technici, odboráøtí organizátoøi, reklamní experti, sociologové, uèitelé, urnalisté a profesionální politikové. Tyto lidi, kteøí pocházeli ze støední tøídy zamìstnancù a z vyích vrstev dìlnické tøídy, zformoval a seikoval sterilní svìt monopolního prùmyslu a centralizované vlády. V porovnání se svými pøedchùdci v minulých dobách byli ménì lakotní, ménì baili po pøepychu, zato víc po èiré moci a pøedevím si byli více vìdomi toho, co dìlají, a více usilovali o rozdrcení opozice. Tento poslední rozdíl byl zásadní. V porovnání s dnení tyranií byly vechny tyranie minulosti polovièaté a neefektivní. Vládnoucí skupiny byly vdy do jisté míry infikovány liberálními idejemi a spokojily se s tím, e dìlaly vìci napùl, braly v úvahu jen èiny a nezajímaly se o to, co si jejich poddaní myslí. I katolická církev ve støedovìku byla podle moderních mìøítek tolerantní. Dùvodem byla spí skuteènost, e v minulosti nemìla ádná vláda takovou moc, aby drela obèany pod dohledem. Avak vynález tisku usnadnil manipulaci veøejného mínìni a film a rozhlas dovedly tento proces jetì dále.

S rozvojem televize a s technickým pokrokem, který umonil pøíjem i vysílání tým

pøístrojem, skonèil soukromý ivot. Kadý obèan, anebo aspoò èlovìk dost dùleitý, aby se vyplatilo ho sledovat, mohl být po ètyøiadvacet hodin dennì dren pod dohledem policie a v doslechu oficiální propagandy, protoe vechny ostatní komunikaèní kanály byly uzavøeny. Poprvé existovala monost nejen si vynutit úplnou poslunost vùèi Státu, ale úplnou jednotu názorù vech poddaných.

Po revoluèním období padesátých a edesátých let se spoleènost jako vdy pøeskupila na Ty nahoøe, Ty uprostøed a Ty dole. Jene nová skupina Tìch nahoøe, na rozdíl od svých pøedchùdcù, nejednala instinktivnì, nýbr pøesnì vìdìla, co je zapotøebí, aby si zachovala své postavení. U dávno si uvìdomili, e jedinou bezpeènou základnou oligarchie je kolektivismus. Bohatství a privilegia se obhajují nejsnáze, kdy jsou spoleèným vlastnictvím. Takzvané zruení soukromého vlastnictví, k nìmu dolo v první polovinì století, znamenalo, e ve skuteènosti se vlastnictví soustøedilo v rukou daleko meního poètu lidí ne pøedtím; avak s tím rozdílem, e noví vlastníci byli skupinou a ne masou jedincù. Kadý èlen Strany jako jednotlivec vlastní jen drobné osobní pøísluenství. Strana jako kolektiv vlastní v Oceánii vechno, protoe má kontrolu nad vím a disponuje vemi produkty, jak uzná za vhodné. V letech po revoluci mohla tuto vedoucí úlohu pøejmout témìø bez pøekáky, protoe celý proces se vydával za akt kolektivizace. Odedávna se pøedpokládalo, e kdy se vyvlastní tøída kapitalistù,

- 120 -

bude nutnì následovat socialismus; a kapitalisté vyvlastnìni byli, o tom není sporu.

Továrny, doly, pùda, domy, doprava - vechno jim bylo odòato; a jeliko tyto vìci u

nebyly soukromým vlastnictvím, vyplývalo z toho, e musí být vlastnictvím veøejným.

Angsoc, který vyrostl z døívìjího socialistického hnutí a zdìdil jeho frazeologii, splnil vskutku hlavní bod socialistického programu; s výsledkem, který se pøedvídal a zamýlel u pøedem, e toti hospodáøská nerovnost je a bude trvalá.

Ale problémy zachování hierarchické spoleènosti na vìèné èasy sahají jetì hloubìji.

Existují jen ètyøi zpùsoby, jak vládnoucí skupina mùe ztratit moc. Buï je pøemoena zvenèí, nebo vládne tak neefektivnì, e se masy pozdvihnou k revoltì, anebo dovolí, aby vznikla silná a nespokojená Støední skupina, anebo ztratí svou sebedùvìru a vùli vládnout. Tyto pøíèiny nepùsobí jednotlivì; zpravidla jsou do jisté míry pøítomny vechny ètyøi. Vládnoucí tøída, která se dokáe uchránit vech ètyø, zùstane u moci natrvalo.

Rozhodujícím, koneèným faktorem je mylenkový postoj vládnoucí tøídy samé.

V druhé polovinì tohoto století první nebezpeèí u ve skuteènosti pominulo. Kadá ze tøí mocností, na které se teï svìt dìlí, je fakticky neporazitelná a mohla by se stát porazitelnou jedinì v dùsledku pomalých demokratických zmìn, kterým vak vláda s tak rozsáhlou mocí mùe snadno zabránit. Druhé nebezpeèí je také jen teoretické.

Masy se nikdy nebouøí z vlastního popudu a nikdy se nebouøí jen proto, e jsou utlaèované. A pokud nemohou srovnávat, nikdy si dokonce ani neuvìdomí, e jsou utlaèované. Opakující se hospodáøské krize minulých dob byly naprosto zbyteèné a nyní u vlády nedopustí, aby k nim dolo, ale mohou nastat a propukají jiné, právì tak rozsáhlé otøesy, bez následných politických efektù, protoe neexistuje zpùsob, jím

by se nespokojenost dala vyjádøit. Pokud jde o problém nadvýroby, který existuje ve spoleènosti od dob rozvoje prùmyslové výroby, øeí se pomocí nepøetritého válèení (viz Kapitola III), co je také uiteèné pro pozvednutí veøejné morálky na potøebnou úroveò. Proto je z hlediska naich nynìjích vládcù jediným opravdovým nebezpeèím odtìpení nìjaké nové skupiny schopných, nevyuitých lidí baících po moci a vzrùst liberalismu a skepticismu v jejich vlastních øadách. Problém je tedy takøíkajíc výchovný; je to otázka neustálého formování jak vládnoucí skupiny, tak irí skupiny exekutivy, která je v hierarchickém ebøíèku na druhém místì. Vìdomí mas staèí ovlivòovat pouze negativnì.

Z toho veho by se dala odvodit (kdyby ovem u nebyla známá) veobecná struktura spoleènosti v Oceánii. Na vrcholu pyramidy stojí Velký bratr. Velký bratr je neomylný a vemocný. Má se za to, e kadý vìdecký objev, vekeré znalosti, vekerá moudrost, vekeré ctnosti pramení z jeho vedení a inspirace. Nikdo nikdy Velkého bratra nevidìl. Je tváøí na transparentech, hlasem z obrazovky. Mùeme si být jisti, e nikdy nezemøe, a vládne u znaèná nejistota o tom, kdy se narodil. Velký bratr je podoba, v ní se Strana ukazuje svìtu. Jeho funkcí je pùsobit jako úbìník lásky, strachu a úcty

- citù, které je snazí chovat k jednotlivci ne k organizaci. Za Velkým bratrem následuje Vnitøní strana; poèet jejích èlenù je omezen na est miliónù neboli o nìco ménì ne dvì procenta obyvatelstva Oceánie. Pod Vnitøní stranou je Vnìjí strana, kterou, jestlie se Vnitøní strana oznaèuje za mozek Strany, lze právem pøirovnat k rukám. Následují nìmé

- 121 -

masy obvykle oznaèované jako proléti. Tvoøí asi 85 procent obyvatelstva. Podle naí døívìjí klasifikace jsou proléti Ti dole; otrocké obyvatelstvo rovníkových zemí, které neustále pøechází od jednoho pøemoitele k druhému, není ani stálou, ani nutnou souèástí struktury.

V zásadì není pøíslunost k tìmto tøem skupinám dìdièná. Dítì rodièù z Vnitøní strany se teoreticky nenarodí pro Vnitøní stranu. Do jedné ze dvou vìtví Strany mùe být pøijato na základì zkouky, kterou skládá ve vìku estnácti let. Neexistuje ani rasová diskriminace, ani jiná nadvláda jedné rasy nad druhou. idy, èernochy, Jihoamerièany èistì indiánského pùvfldu lze najít v nejvyích vrstvách Strany a správcové urèité oblasti se vdy vybírají z místního obyvatelstva. Obyvatelstvo ádné èásti Oceánie nemá pocit,

e by bylo obyvatelstvem koloniálním, øízeným ze vzdálené metropole. Oceánie nemá hlavní mìsto a její titulární hlavou je osoba, o ní nikdo neví, kde se nachází. Kromì toho, e angliètina je hlavní lingua jranca a newspeak oficiální jazyk, není Oceánie nijak centralizována. Její vládcové nejsou spojeni pokrevními svazky, ale pøísluností ke spoleèné doktrínì. Je pravda, e nae spoleènost je stratifikovaná, a to velmi pøísnì stratifikovaná na základì zásad, je na první pohled pøipomínají princip dìdiènosti. Pohyb z jedné skupiny do druhé je mnohem výjimeènìjí, ne tomu bylo za kapitalismu anebo dokonce v pøedindustriální éøe. Mezi obìma vìtvemi Strany existuje urèitá vzájemná výmìna, ale jen do té míry, aby se zajistilo, e slaboi budou z Vnitøní strany vylouèeni a e ambiciózní èlenové Vnìjí strany budou znekodnìni tím, e se jim umoní povýit.

Prolétùm se v praxi nedovoluje vstoupit do Strany. Nejnadanìjí z nich, kteøí by se snad mohli stát zdrojem nespokojenosti, si Ideopolicie vytipuje a eliminuje. Ale tento stav vìcí není nezbytnì trvalý, ani zásadní. Strana není tøída ve starém smyslu slova.

Neusiluje o pøenesení moci na vlastní dìti jako takové, a kdyby nebylo jiné cesty jak udret nejschopnìjí lidi na pièce, byla by naprosto ochotná rekrutovat celou novou generaci z øad proletariátu. Skuteènost, e Strana není dìdiènou institucí, mìla velký podíl na neutralizaci opozice v kritických letech. Socialisté starího typu, vycvièení, aby bojovali proti èemusi, èemu se øíkalo tøídní výsady, se domnívali, e co není dìdièné, nemùe být trvalé. Nechápali, e kontinuita oligarchie nemusí být fyzická, ani se nepozastavovali nad tím, e dìdièná aristokracie mìla vdy krátké trvání, zatímco adoptivní organizace jako tøeba katolická církev trvají celá staletí nebo dokonce tisíciletí.

Podstatou oligarchické vlády není dìdiènost z otce na syna, ale stálost urèitého svìtonázoru a zpùsobu ivota, které pøecházejí z mrtvých na ivé. Vládnoucí skupina je tak dlouho vládnoucí skupinou, pokud mùe jmenovat své nástupce. Stranì nejde o zachování vlastní krve, ale o zachování sebe samé. Není dùleité, kdo je dritelem moci, za pøedpokladu, e hierarchická struktura zùstane provdy nezmìnìna.

Vechny víry, zvyky, záliby, city, intelektuální postoje pøíznaèné pro souèasnost slouí de facto tomu, aby udrovaly mystiku Strany a zabránily vyjevení pravé povahy dnení spoleènosti. Fyzická vzpoura anebo jakýkoli pohyb ke vzpouøe smìøující nejsou v souèasné dobì moné. Od proletáøù se není èeho bát. Ponecháni sami sobì budou pøetrvávat z generace na generaci a z jednoho století do dalího, budou pracovat, mnoit se a umírat nejen bez jakéhokoli pokusu o vzpouru, ale neschopni pochopit, e svìt by

- 122 -

mohl být jiný, ne je. Nebezpeèní by mohli být jedinì tehdy, kdyby si rozvoj prùmyslové výroby vynutil, aby dostali vyí vzdìlání; ale protoe vojenské a obchodní soutìení u

není dùleité, úroveò lidového vzdìlání vlastnì upadá. Povauje se za lhostejné, jaké názory masy zastávají nebo nezastávají. Mùe se jim poskytnout intelektuální svoboda, protoe nemají intelekt. Na druhé stranì se u èlena Strany nemùe tolerovat sebemení úchylka v názoru na sebebezvýznamnìjí vìc.

Èlen Strany ije od narození do smrti pod dohledem Ideopolicie. Ani kdy je sám, nemùe si být jist, e je sám. A je kdekoli, a spí èi bdí, pracuje èi odpoèívá, a je v posteli èi ve vanì, mùe být sledován bez varování, ani ví, e je sledován. Nic z toho, co dìlá, není bezvýznamné. Pøátelé, odpoèinek, chování k enì a k dìtem, výraz tváøe, kdy je o samotì, slova, je si mumlá ve spaní, dokonce i charakteristické pohyby tìla, to ve se zkoumá s árlivou peèlivostí. Nejen kadý skuteèný pøestupek, ale kadá výstøednost, jakkoli nepatrná, kadá zmìna zvyklostí, kadé podrádìné chování, které by mohlo být pøíznakem nìjakého vnitøního zápasu, vechno bude urèitì odhaleno.

Nemá svobodu volby v ádném smìru. Na druhé stranì nejsou jeho èiny regulovány

ádným zákonem anebo jasnì formulovaným kodexem chování. V Oceánii nejsou ádné zákony. Mylenky a èiny, jejich odhalení znamená jistou smrt, nejsou formálnì zakázány, a nekoneèné èistky, zatýkání, muèení, vìznìní a vaporizování se neukládají jako trest za zloèiny, které byly skuteènì spáchány, nýbr slouí jen k vymazání osob, je by moná mohly spáchat nìjaký zloèin nìkdy v budoucnu. Od èlena Strany se vyaduje, aby mìl nejen správné názory, ale i správné instinkty. Mnohé názory a postoje, které se od nìho vyadují, nebyly nikdy výslovnì stanoveny, a stanovit se ani nedají, ani by se na svìtlo vynesly rozpory, které jsou Angsocu vlastní. Èlovìk od pøírody ortodoxní, v newspeaku pravovìrný, bude bez rozmýlení a za vech okolností vìdìt, jaký je správný názor nebo vhodná emoce. Dùmyslný duevní výcvik, jím v dìtství proel a který se opírá o newspeaková slova crimestop, blackwhite a doublethink ho èiní neochotným a neschopným uvaovat o èemkoli pøíli do hloubky.

Od èlena Strany se oèekává, e nebude mít ádné soukromé emoce a e si od nadení prostì neoddechne. Pøedpokládá se, e bude ít v ustavièné zuøivé nenávisti k cizím nepøátelùm a domácím zrádcùm, e bude jásat nad kadým vítìzstvím a bude se pokoøovat pøed mocí a moudrostí Strany. Nespokojenost, kterou takový pustý a neplodný

ivot vyvolává, se promylenì odvede stranou a rozptýlí pomocí zaøízení, jako jsou Dvì minuty nenávisti, a úvahy, které by snad mohly navodit skeptické anebo odbojné nálady, jsou u pøedem likvidovány vnitøní kázní, kterou si v dìtství osvojil. První a nejjednoduí stupeò této káznì, kterému je moné nauèit i malé dìti, se v newspeaku nazývá crimestop, znamená schopnost zarazit se skoro instinktivnì u na prahu kadé nebezpeèné mylenky. To zahrnuje dovednost nechápat analogie, nevimnout si logické chyby, nerozumìt nejjednoduím argumentùm, jsou-li nepøátelské Angsocu, cítit se znudìn anebo odpuzován jakýmkoli mylenkovým pochodem, který by mohl smìøovat ke kacíøství. Crimestop, struènì øeèeno, znamená ochrannou hloupost. Ale hloupost nestaèí. Naopak, pravovìrnost v plném smyslu vyaduje ovládat vlastní duevní pochody tak dokonale, jako hadí mu ovládá své tìlo. Oceánská spoleènost spoèívá v koneèném

- 123 -

úhrnu na víøe, e Velký bratr je vemohoucí a Strana neomylná. Protoe vak Velký bratr ve skuteènosti vemohoucí není a Strana také není neomylná, je zapotøebí neúnavnì a neustále pøizpùsobovat fakta. Klíèovým slovem je tu blackwhite (black - èerný, white

- bílý). Tak jako mnohá newspeaková slova, i toto má dva vzájemné protichùdné významy. Kdy jde o protivníka, znamená návyk bez ostychu tvrdit, e èerné je bílé, i kdy to odporuje prostým faktùm. Kdy jde o èlena Strany, znamená loajální ochotu øíkat, e èerné je bílé, kdykoli to vyaduje stranická disciplína. Ale znamená také schopnost vìøit, e èerné je bílé, a co víc, vìdìt, e èerné je bílé, a zapomenout, e jsi sám nìkdy vìøil, e je to naopak. To pøedpokládá neustálé pozmìòování minulosti, je umoòuje systém mylení, který zahrnuje vechno ostatní a je v newspeaku znám jako doublethink, podvojné mylení.

Pozmìòování minulosti je nutné ze dvou dùvodù, z nich jeden je vedlejí a takøíkajíc preventivní. Vedlejím dùvodem je, e èlen Strany, stejnì jako proletáø, snáí souèasné pomìry zèásti proto, e nemá ádné mìøítko pro srovnání. Musí být odøíznut od cizích zemí, protoe je nezbytné, aby vìøil, e je na tom lépe ne jeho pøedkové a e prùmìrná úroveò hmotného blahobytu neustále stoupá. Ale pro pøizpùsobování minulosti je daleko dùleitìjí potøeba zabezpeèit neomylnost Strany. Nejde jen o to, e projevy, statistiky a záznamy veho druhu se musí neustále uvádìt do souladu se souèasností, aby se ukázalo, e pøedpovìdi Strany byly ve vech pøípadech správné. Jde také o to, e se nikdy nemùe pøipustit, e dolo ke zmìnì v doktrínì anebo v politickém zamìøení.

Zmìnit své mínìní anebo dokonce konání toti znamená pøiznat slabost. Jestlie napøíklad Eurasie nebo Eastasie (mùe to být kterákoli z nich) je dnes nepøítel, musela být nepøítel vdycky. Pokud fakta tvrdí nìco jiného, je tøeba je zmìnit. Tak se historie neustále pøepisuje. Toto denodenní falování minulosti, které provádí Ministerstvo pravdy, je pro stabilitu reimu právì tak nezbytné jako represe a piclování, které provádí Ministerstvo lásky.

Plasticita minulosti je ústøední zásadou Angsocu. Dovozuje se, e minulé události nemají objektivní existenci, ale pøeívají jen ve psaných záznamech a v lidské pamìti.

Minulost je to, na èem se shodnou záznamy a pamì. A z toho, e Strana má plnì pod kontrolou nejen vechny záznamy, ale i vìdomí svých èlenù, vyplývá, e minulost je taková, jakou se Stranì uráèí ji udìlat. Z toho také plyne, e i kdy je minulost zmìnitelná, nebyla nikdy zmìnìna v ádném konkrétním pøípadì. Pokud toti byla pøetvoøena do jakékoli momentálnì potøebné podoby, je tato nová verze minulost a ádná jiná minulost nikdy neexistovala. To platí i tehdy, kdy, jak se èasto stává, se jedna a tá událost musí k nepoznání zmìnit nìkolikrát v prùbìhu jednoho roku. Strana má vdy absolutní pravdu a je jasné, e co je absolutní, nemohlo být nikdy jiné, ne jaké je to teï. Z toho je patrné, e vláda nad minulostí závisí pøedevím na trénování pamìti. Zajistit, aby se vechny psané záznamy shodovaly s tím, co je momentálnì pravovìrné, je pouze mechanický akt. Je vak nutné si také pamatovat, e události se odehrály ádoucím zpùsobem. A je-li nutné zmìnit vlastní pamì anebo zfalovat písemné záznamy, pak je tøeba zapomenout, e to èlovìk udìlal. Tomu, jak to dokázat, se lze nauèit jako kadé jiné mentální technice.

- 124 -

Vìtina èlenù Strany se tomu také opravdu uèí, zvlátì ti, kteøí jsou inteligentní a souèasnì pravovìrní. V oldspeaku se tomu øíká ovládání reality. V newspeaku se to nazývá doublethink, aèkoli doublethink obsahuje jetì mnoho jiných významù.

Doublethink znamená schopnost podret v mysli dvì protikladná pøesvìdèení a souèasnì obì akceptovat. Stranický intelektuál ví, jakým smìrem musí zmìnit svou pamì; proto také ví, e zachází se skuteèností hanebnì; ale pouití doublethink mu souèasnì poskytne útìchu, e skuteènost nebyla znásilnìna. Musí to být vìdomý proces, jinak by nebyl uskuteènìn s dostateènou pøesností, ale musí být zároveò nevìdomý, nebo jinak by s sebou pøináel pocit nepravosti a tím i pocit viny. Doublethink leí v samém jádru Angsocu, protoe základní linií Strany je zámìrnì pouívat li, a pøitom zachovávat pevný cíl, který se opírá o naprostou èestnost. Je nezbytnì nutné øíkat úmyslnì li a pøitom jim doopravdy vìøit, zapomenout kadý fakt, který se stal nepohodlným, a bude-li to nezbytné, vytáhnout ho ze zapomnìní na tak dlouho, jak bude tøeba, popírat existenci objektivní reality a pøitom brát v úvahu realitu, kterou èlovìk popírá. I pøi pouívání slova doublethink je nutné podvojné mylení aplikovat. U tím, e èlovìk slovo pouije, pøipoutí toti, e faluje skuteènost; kdy vak pouije doublethink po druhé, vymae toto vìdomí z pamìti: a tak dál a donekoneèna. Le je vdy o krok pøed pravdou. Koneckoncù právì pomocí podvojného mylení mohla Strana

- a podle veho bude moci po tisíce let - brzdit bìh dìjin.

Vechny minulé oligarchie pøily o moc proto, e buï zkostnatìly nebo zmìkly.

Buïto zhlouply a staly se arogantními, nedovedly se pøizpùsobit zmìnìným podmínkám a byly svreny; nebo se staly liberálními a zbabìlými, dìlaly ústupky tam, kde by mìly pouít násilí, a byly svreny. Dalo by se øíci, e pøíèinou jejich pádu bylo jednak vìdomí, jednak nevìdomí. Stranì se podaøilo vytvoøit takový systém mylení, v nìm obojí mùe existovat souèasnì. Na ádném jiném intelektuálním základì by nemohlo být panství Strany trvalé. Jestlie má nìkdo vládnout natrvalo, musí umìt zvrátit smysl skuteènosti.

Tajemství vládnutí spoèívá toti v tom, jak spojit víru ve vlastní neomylnost se schopností uèit se z minulých chyb.

Není ani tøeba dodávat, e nejdovednìji praktikují doublethink ti, kdo ho vynalezli a vìdí, e je to rozsáhlý systém mylenkového podvodu. Ti v naí spoleènosti, kteøí nejlépe vìdí, co se dìje, mají zároveò nejdál k tomu, aby vidìli svìt takový, jaký je.

Veobecnì vzato: èím víc kdo chápe, tím víc podléhá klamu, èím inteligentnìjí je, tím ménì má zdravého rozumu. Jasnì to dokresluje fakt, e intenzita váleèné hysterie vzrùstá v souladu s postupem na spoleèenském ebøíèku. Nejracionálnìjí postoj k válce mají podrobené národy z území, je jsou pøedmìtem sporu. Pro tyto lidi je válka prostì nepøetritá pohroma, která se valí sem a tam pøes jejich tìla jako vlny pøílivu. Je jim naprosto lhostejné, která strana vítìzí. Jsou si vìdomi toho, e jakákoli zmìna vrchnosti prostì znamená, e budou pracovat stejnì jako pøedtím, pro nové pány, kteøí s nimi budou zacházet jako ti staøí. Ti z dìlníkù, kteøí jsou na tom o nìco lépe a jim øíkáme proléti, si válku uvìdomují jen obèas. Kdy je tøeba, je moné dohnat je k ílenému strachu a nenávisti, ale ponecháni sami sobì dokáí nadlouho zapomenout, e je válka.

Pravé váleèné nadení lze najít v øadách Strany a pøedevím v øadách Vnitøní strany.

- 125 -

V dobytí svìta vìøí nejpevnìji ti, kteøí vìdí, e je nemoné. Toto zvlátní spojení protikladù

- znalosti s nevìdomostí, cynismu s fanatismem - je jedním z hlavních charakteristických rysù oceánské spoleènosti. Oficiální ideologie si bohatì protiøeèí, i kdy k tomu není praktický dùvod. Tak Strana napøíklad ve jménu socialismu odmítá a popírá zásady, za které pùvodnì socialistické hnutí bojovalo. Hlásá opovrení vùèi dìlnické tøídì, jaké nemìlo v minulých staletích obdoby, a pøitom odívá své èleny do stejnokroje, jaký kdysi nosili manuálnì pracující a který byl z toho dùvodu zaveden. Systematicky podrývá soudrnost rodiny, a pøitom nazývá svého vùdce jménem, které pøímo navozuje cit rodinné oddanosti. Dokonce i názvy ètyø Ministerstev, která nám vládnou, pøedvádìjí, s jakou drzostí se úmyslnì pøekrucují fakta. Ministerstvo míru se zabývá válkou, Ministerstvo pravdy lí, Ministerstvo lásky muèením a Ministerstvo hojnosti íøením hladu. Tyto protimluvy nejsou náhodné ani nevyplývají z prostého pokrytectví: jsou zámìrným cvièením doublethinku. Protoe jedinì smiøováním protikladù se dá moc udrovat donekoneèna. Jiným zpùsobem se starodávný cyklus nedá zlomit. Jestlie má být navdy znemonìna rovnost mezi lidmi - jestlie Ti nahoøe, jak jsme je nazvali, si mají natrvalo udret své postavení - potom musí být øízené ílenství pøevaujícím stavem mysli.

Ale existuje otázka, kterou jsme a do této chvíle témìø pominuli: Proè by mìla být lidská rovnost znemonìna? Za pøedpokladu, e jsme mechanismus tohoto procesu správnì popsali, jaký je motiv toho obrovského, pøesnì naplánovaného úsilí zmrazit dìjiny v urèitém okamiku?

Tady se dostáváme k ústøednímu tajemství. Jak jsme vidìli, mystika Strany a pøedevím Vnitøní strany závisí na doublethinku. Ale jetì hloubìji spoèívá pùvodní motiv, nepochybný instinkt, který vedl k uchopení moci a potom vytvoøil doublethink.

Ideopolicii, nepøetrité válèení a vechno ostatní pøísluenství. Tento motiv ve skuteènosti spoèívá

Winston si najednou uvìdomil ticho, jako si èlovìk uvìdomí nový zvuk.

Zdálo se mu, e Julie je u nìjakou dobu velmi klidná. Leela na boku, od pasu nahoru nahá, s tváøí poloenou na ruce jako na poltáøku, s pramenem rozcuchaných èerných vlasù pøes oèi. Òadra se jí pomalu a pravidelnì zvedala a klesala.

Julie.

ádná odpovìï.

Julie, jsi vzhùru?

ádná odpovìï. Zavøel knihu, poloil ji pozornì na zem, lehl si a pøetáhl pøes Julii i pøes sebe pøehoz.

Jetì stále se nedovìdìl koneèné tajemství. Pochopil jak; nechápal proè.

Kapitola I. stejnì jako Kapitola III. mu vlastnì neøekly nic, co by nevìdìl; pouze utøídily znalosti, které u mìl. Ale kdy je pøeèetl, vìdìl líp ne pøedtím, e není

ílený. To, e je v meninì a e je moná jediný, z nìj jetì nedìlá ílence. Je pravda a je nepravda, a kdy se èlovìk drí pravdy, tøeba proti celému svìtu, není

ílený. lutý paprsek zapadajícího slunce dopadal oknem ikmo na poltáø. Zavøel oèi. Slunce na jeho oblièeji a na dívèinì hladkém tìle, dotýkajícím se jeho hrudi,

- 126 -

mu dodávalo silný, ospalý pocit jistoty. Zdravý rozum se nedá podchytit statisticky, eptal. Usnul s pocitem, e tato poznámka obsahuje hlubokou moudrost.

Kdy se probudil, mìl dojem, e spal dlouho, ale pohled na starodávné hodiny mu øekl, e je teprve dvacet tøicet. Chvíli leel a podøimoval; ze dvora zaznìl obvyklý zpìv v hluboké tóninì:

Bylo to jen marný vokouzlení,

vodelo jak aprílovej den;

ale ten pohled a to slovo,

mi vzaly mýho srdce sen.

Cajdák byl zøejmì poøád populární. Stále jetì ho bylo vude slyet. Pøeil Píseò nenávist. Julie se vzbudila, rozkonicky se protáhla a vstala z postele.

Mám hlad, øekla. Udìláme si jetì kávu. Sakra! Vaøiè zhasl a voda je studená. Zvedla vaøiè a zatøásla jím. Není v nìm petrolej.

Snad nám pan Charrington trochu dá.

To je zvlátní, byl pøece plný. Obleèu se, dodala. Nìjak se ochladilo.

Winston také vstal a oblékl se. Neúnavný hlas zpíval dál: Øíká se, e èas ve zhojí

a e èlovìk zapomene.

Ale úsmìv, slzy bolí

v srdci jetì po letech.

Popoel k oknu a utáhl si opasek na kombinéze. Slunce jistì zalo za domy, do dvora u nesvítilo. Dlaební kostky byly mokré, jako by je právì umyli, a Winstonovi pøipadalo, e obloha je také umytá, tak svìí a bledá byla modø mezi komíny. ena pochodovala vytrvale sem a tam, v intervalech se dávala do zpìvu a zase umlkala, vìela dalí plenky a dalí a jetì dalí. Uvaoval, zda pere na výdìlek, nebo jen otroèí pro dvacet, tøicet vnouèat. Julie si stoupla vedle nìj; se zvlátním zaujetím hledìli spolu na rozloitou postavu. Kdy tak pozoroval enu v jejím charakteristickém postoji, její silné pae, jak se natahují ke òùøe, silné hýdì, vystouplé jako u kobyly, poprvé ho napadlo, e je vlastnì krásná. Nikdy pøedtím mu nepøilo na mysl, e by tìlo padesátileté eny, rozkynuté po porodech do obrovských rozmìrù, potom zpevnìné a zdrsnìné prací, a zhrublo jako pøezrálý tuøín, mohlo být krásné. Ale bylo krásné, a koneènì, pomyslel si, proè ne? Vztah mezi celistvým beztvarým tìlem, pøipomínajícím kus uly, s drsnou narudlou kùí, a dívèím tìlem, se podobal pøirovnání ípku k rùi. Proè by se mìl plod povaovat za ménì cenný ne kvìt?

Je krásná, eptal.

Ta má víc ne metr pøes zadek, øekla Julie.

V tom je její pùvab, usmál se Winston.

Objímal Julii lehce jednou rukou kolem pruného pasu. Od boku ke kolenùm

- 127 -

se navzájem dotýkali. Z jejich tìl nikdy nevzejde dítì. To je nìco, co nikdy nemohou udìlat. Mohou pøedávat tajemství jedinì slovem, od mysli k mysli. Ta

ena dole nemá mylenky, má jen silné pae, vøelé srdce a plodné lùno. Byl by rád vìdìl, kolik dìtí porodila. Klidnì jich mohlo být patnáct. Kdysi, nakrátko, moná na rok, rozkvetla do krásy divoké rùe a potom naráz napuchla jako pohnojený

tìp, ztvrdla, zèervenala, zhrubla a pak u celý ivot prala, drhla, zaívala, vaøila, zametala, letila, spravovala, drhla, prala, nejdøív pro dìti, potom pro vnouèata, pøes tøicet let! Bez pøestání. A na konci toho veho jetì zpívá. Tajemná úcta, kterou k ní pocioval, se mísila s pohledem na bledou, bezmraènou oblohu, která se táhla nekoneènì daleko za komíny. Je zvlátní, e obloha je tá pro kadého, v Eurasii, v Eastasii, tady A lidé pod touto oblohou jsou také skoro stejní -

vude, na celém svìtì, miliardy právì takových lidí, kteøí navzájem nevìdí o své existenci, oddìleni zdmi nenávisti a li, a pøece témìø pøesnì stejní - lidé, kteøí se nikdy nenauèili myslet, ale v srdcích, v útrobách a ve svalech hromadí sílu, která jednoho dne vyvrátí svìt. Jestli je vùbec nìjaká nadìje, spoèívá v prolétech! Jetì sice knihu nepøeèetl do konce, ale u vìdìl, e toto je urèitì Goldsteinovo koneèné poselství. Budoucnost patøí prolétùm. Ale má jistotu, e a pøijde jejich èas, svìt, který vybudují, nebude jemu, Winstonu Smithovi, právì tak cizí jako svìt Strany?

Ano, má, protoe to pøinejmením bude svìt zdravého rozumu. Kde je rovnost, mùe být i zdravý rozum. Døíve nebo pozdìji se to stane, síla se zmìní ve vìdomí.

Proléti jsou nesmrtelní, o tom není pochyb. Staèí podívat se na statnou postavu na dvoøe. Nakonec procitnou. A ne k tomu dojde, i kdyby to mìlo být za tisíc let, zùstanou naivu, vemu navzdory, jako ptáci, a budou si, tìlo tìlu, odevzdávat

ivotní sílu, kterou Strana nemá a kterou nemùe zabít.

Vzpomíná si, zeptal se, na toho drozda, co nám zpíval první den na kraji lesa?Nezpíval nám, øekla Julie. Zpíval si pro svoje potìení. Vlastnì ani to ne.

Prostì zpíval.

Ptáci zpívají, proléti zpívají, Strana nezpívá. Po celém svìtì, v Londýnì a v New Yorku, v Africe, v Brazílii a v tajemných zakázaných zemích za hranicemi, na ulicích Paøíe a Berlína, ve vesnicích na nekoneèných ruských pláních, v èínských a japonských bazarech - vude stojí tá pevná, nepøemoitelná postava, která se prací a porody stala tak obrovskou, døe od narození do smrti, a jetì zpívá. Jednoho dne z tìch mocných beder nutnì vzejde plémì uvìdomìlých bytostí. Vy jste mrtví; jim patøí budoucnost. Aby se èlovìk mohl na této budoucnosti podílet, musí si zachovat rozum, tak jako proléti udrují naivu tìlo, a odevzdávat dál tajné uèení, e dvì a dvì jsou ètyøi.

Jsme mrtví, øekl.

Jsme mrtví, opakovala Julie oddanì.

Jste mrtví, øekl kovový hlas za nimi.

Odskoèili od sebe. Winstonovy vnitønosti jako by se zmìnily v led. Vidìl bìlmo kolem duhovek Juliiných oèí. Její tváø dostala mléènì lutou barvu. Stopy

- 128 -

líèidla na lícních kostech ostøe vynikly, jako by nesouvisely s pokokou.

Jste mrtví, opakoval kovový hlas.

Bylo to za obrazem, vydechla Julie.

Bylo to za obrazem, øekl hlas. Zùstaòte pøesnì tam, kde jste. Ani se nehnìte, dokud nedostanete pøíkaz.

U to zaèíná, koneènì to zaèíná! Nemohou dìlat nic, jen stát a navzájem si hledìt do oèí. Utéci, aby se zachránili, dostat se z domu døív, ne bude pozdì - nic takového je ani nenapadlo. Bylo nemyslitelné neuposlechnout kovový hlas ze zdi. Nìco cvaklo, jako by se otevøela západka, a zaøinèelo rozbíjené sklo.

Obraz spadl na zem a odkryl obrazovku za ním.

Vidí nás, øekla Julie.

Vidíme vás, øekl hlas. Postavte se doprostøed pokoje. Zády k sobì. Sepnìte ruce za hlavou. Nedotýkejte se navzájem.

Nedotýkali se, ale jemu se zdálo, e cítí, jak se Juliino tìlo chvìje. Nebo e se moná chvìlo jeho tìlo. Podaøilo se mu zabránit, aby mu drkotaly zuby, ale kolena zvládnout nedokázal. Bylo slyet dupot holínek dole, v domì i venku.

Dvùr byl zøejmì plný muù. Vlekli cosi po kamenech. enin zpìv naráz zmlkl.

Bylo slyet, jak se necky s rachotem pøevrátily a jely pøes dvùr, potom se ozval zmatený, hnìvivý køik, který skonèil výkøikem bolesti.

Dùm je obklíèen, øekl Winston.

Dùm je obklíèen, øekl hlas.

Slyel, jak Julie drkotá zuby.

Asi bychom se mìli rozlouèit, øekla. Asi byste se mìli rozlouèit  øekl hlas. A potom jiný, docela jiný, tichý, kultivovaný hlas, který Winston jako by u

kdysi slyel: A kdy u o tom mluvíme: Zlatá brána otevøená, zlatým klíèem podepøená, kdo do ní vejde, hlava mu sejde.

Nìco dopadlo na postel za Winstonovými zády. Konec ebøíku prorazil okno a pøerazil rám. Kdosi lezl do okna. Nahoru po schodech zbìsile dupaly holínky.

Pokoj se naplnil hranatými mui v èerných uniformách, okovaných holínkách, s obuky v rukou.

Winston se u netøásl. Témìø nepohnul oèima. Záleelo na jedné jediné vìci: stát nehnutì, docela nehnutì a nedat jim záminku, aby ho uhodili. Mu s hladkou tváøí profesionálního boxera, v ní ústa byla jen kvírou, se zastavil pøed ním a zamylenì pohupoval obukem mezi palcem a ukazováèkem. Winston se setkal s jeho oèima. Pocit, e je nahý, s rukama za hlavou, s tváøí a tìlem úplnì odhalený, byl témìø nesnesitelný. Chlap vystrèil pièku jazyka, olízl místo, kde by mìly být rty a el dál. Zaznìla dalí rána. Nìkdo vzal ze stolu sklenìné tìítko a rozbil ho na kusy o krb.

Úlomek korálu, drobouèký rùový svitek, jako cukrová rùièka z dortu, se kutálel po kobereèku. Tak malièký, pomyslel si Winston, vdycky byl tak malý!

Za ním se ozval tìký dech, dupot a Winston dostal prudký kopanec do kotníku, a skoro ztratil rovnováhu. Jeden z muù vrazil Julii pìst do aludku, a se zlomila

- 129 -

jako skládací metr. Svíjela se na zemi a lapala po dechu. Winston se neopováil otoèit hlavu ani o milimetr, ale její zsinalá tváø, lapající po dechu, se obèas objevila v jeho zorném poli. Pøes vlastní hrùzu mu bylo, jako by její bolest cítil ve svém tìle, smrtelnou bolest, která vak pøesto byla ménì palèivá ne zápas o dech.

Vìdìl, jaké to je: stralivá, umrtvující bolest, která tu sice stále byla, ale nemohla být jetì protrpìna, protoe pøedevím bylo tøeba dýchat. Potom ji dva z tìch muù zvedli za ramena a pod koleny a vynesli z pokoje jako pytel. Winston jetì zahlédl její tváø, obrácenou dolù, lutou a zkøivenou, s oèima zavøenýma a jetì stále se mouhami líèidla na lících; a to bylo to poslední, co z ní vidìl.

Stál naprosto bez hnutí. Nikdo ho zatím neudeøil. Mylenky, které pøicházely samy od sebe, ale zdály se docela nezajímavé, mu probleskovaly hlavou. Byl by rád vìdìl, jestli dostali pana Charringtona. A co udìlali s enou na dvoøe. Uvìdomil si, e se mu stranì chce moèit, a byl tím mírnì pøekvapen, protoe moèil sotva pøed dvìma èi tøemi hodinami. Viml si, e hodiny na krbu ukazují devìt, to znamená jednadvacet. Ale svìtlo se zdálo pøíli silné. Nemìlo by se v srpnu v jedenadvacet hodin u stmívat? Uvaoval, jestli si nakonec s Julií nepopletli èas - spal dvanáct hodin a myslel si, e je dvacet tøicet a zatím ve skuteènosti bylo nula osm tøicet následujícího rána. Ale dál tu mylenku nerozvádìl. Nebylo to zajímavé.

Na chodbì se ozvaly dalí, lehèí kroky. Do pokoje veel pan Charrington.

Chování muù v èerných uniformách se najednou stalo podøízenìjí. Nìco se také zmìnilo v celém zjevu pana Charringtona. Jeho zrak padl na støepy sklenìného tìítka.

Posbírejte to, øekl zostra.

Jeden z muù se poslunì shýbl. Cockneyovský pøízvuk zmizel. Winston si najednou uvìdomil, èí hlas to slyel pøed nìkolika okamiky z obrazovky. Pan Charrington mìl stále jetì na sobì staré sametové sako, ale jeho vlasy, pøedtím bílé, byly teï èerné. Také nemìl na nose brýle. Vìnoval Winstonovi jediný ostrý pohled, jako by si ovìøoval, zda je to on, a pak u si ho nevímal. Byl to stále jetì on, ale u to nebyl tý èlovìk. Jeho tìlo se napøímilo, jako by vyrostlo. Jeho tváø prola nepatrnou zmìnou, která staèila, aby byla úplnì jiná. Èerné oboèí nebylo tak husté, vrásky zmizely, rysy oblièeje jako by se zmìnily a dokonce i nos se zdál kratí. Byla to svìí, chladná tváø mue asi pìtatøicetiletého. Winston si uvìdomil, e se poprvé v ivotì s plným vìdomím dívá na pøísluníka Ideopolicie.

- 130 -

ÈÁST TØETÍ

- 131 -

1

Nevìdìl, kde je. Mohl se jen domnívat, e v budovì Ministerstva lásky, ale zjistit se to nedalo.

Byl v cele bez oken, s vysokým stropem a stìnami z lesklého bílého porcelánu. Skryté lampy ji zaplavovaly studeným svìtlem a bylo slyet tiché nepøetrité huèení, o nìm pøedpokládal, e má nìco spoleèného s pøívodem vzduchu. Lavice, spíe jen prkno, právì dost iroké, aby se na nìm dalo sedìt, se táhla podél stìny, pøeruená jedinì dveømi a na druhém konci proti vchodu záchodovou mísou bez døevìného sedátka. Byly tam ètyøi obrazovky, na kadé stìnì jedna.

V bøie cítil tupou bolest. Trvala od chvíle, kdy ho nacpali do uzavøeného vozu a odvezli. Mìl také hlad, krutý, nezdravý hlad. Mohlo to být ètyøiadvacet hodin, co naposled jedl, ale mohlo to být i tøicet est. Stále jetì nevìdìl a pravdìpodobnì se to nedoví, jestli ho zatkli ráno nebo veèer. Od chvíle svého zatèení nedostal jíst.

Sedìl nehnutì, jak jen dokázal, na nízké lavici s rukama zkøíenýma na kolenou. U se nauèil sedìt nehnutì. Jakmile udìlal neoèekávaný pohyb, zaøvali na nìj z obrazovky. Ale touha po jídle vzrùstala. Nadevechno touil po kousku chleba. Myslel na to, e má pár drobtù v kapse kombinézy. Bylo dokonce moné, myslil si, e by tam mohl být i dost velký kus kùrky, protoe obèas jako by ho nìco imralo na noze. Pokuení zjistit to nakonec pøemohlo strach; vklouzl rukou do kapsy.

Smith! zaøval hlas z obrazovky. 6079 Smith W.! Ruce z kapes na celách!

Sedìl zas nehybnì, ruce zkøíené na kolenou. Ne ho dali sem, strèili ho nejdøív do jiné cely, pravdìpodobnì v obyèejném vìzení, do jakési doèasné díry, kterou pouívaly patroly. Nevìdìl, jak dlouho tam byl; urèitì nìkolik hodin; bez hodinek a bez denního svìtla bylo obtíné odhadnout èas. Bylo to hluèné a hnusnì páchnoucí místo. Strèili ho do cely, která byla podobná té, v ní byl teï, ale byla odpornì pinavá a celou dobu v ní bylo nacpáno deset a patnáct lidí.

Vìtinou obyèejní zloèinci, ale i nìkolik politických vìzòù. Sedìl mlèky, opøen o stìnu, pinavá tìla do nìho strkala, strach a bolest v bøie ho zamìstnávaly pøíli, ne aby se zajímal o své okolí, ale pøesto si viml ohromného rozdílu v chování vìzòù-straníkù a tìch ostatních. Vìzni-straníci byli tií a vystraení, kdeto obyèejní kriminálníci si nevímali nikoho a nièeho. Vykøikovali nadávky na dozorce, zuøivì se s nimi prali, kdy jim zabavili nìjaké vìci, psali na podlahu oplzlá slova, jedli paované jídlo, které vytahovali z tajemných skrýí v atech, a dokonce pokøikovali na obrazovku, kdy se snaila zjednat poøádek. Nìkteøí se stráci zøejmì dobøe vycházeli, oslovovali je pøezdívkami a pokoueli se loudit cigarety kukátkem ve dveøích. Dozorci také zacházeli s obyèejnými zloèinci s jistou shovívavostí, i kdy drsnì. Hodnì se mluvilo o táborech nucených prací, kam bude vìtina vìzòù

- 132 -

podle oèekávání poslána. Usoudil, e v táborech je to celkem dobré, pokud má èlovìk dobré styky a ví, jak na to. Bují tam úplatkáøství, protekce a vydìraèství veho druhu, homosexualita a prostituce, dokonce je tam k mání nedovolený alkohol, destilovaný z brambor. Dùvìry tam poívají jen obyèejní zloèinci, pøedevím gangsteøi a vrahové, kteøí tvoøí jakousi lechtu. Vechnu pinavou práci vykonávají politiètí.

Neustále pøicházeli a odcházeli vìzni veho druhu: paeráci drog, podomní obchodníci, zlodìji, bandité, melináøi, opilci, prostitutky. Nìkteøí opilci byli takoví násilníci, e se ostatní vìzni museli spojit, aby je pøemohli. Jednou pøivlekli ètyøi dozorci obrovitou enu, trosku okolo edesátky, s velikými, houpajícími se prsy a hustými loknami bílých vlasù, které jí splihly, jak se bila, kopala a køièela. Stáhli jí holínky, protoe se je pokouela kopat, a hodili ji Winstonovi na klín, e mu skoro pøerazili stehenní kosti. ena se vztyèila a vyprovázela je øevem 

hajzlové! Kdy si vimla, e sedí na èemsi nerovném, sklouzla z Winstonových kolen na lavici.

Promiò, drahouku, øekla. Nesedla bych si na tebe, ale ti buzeranti mì sem hodili. Nevìdìj, jak zacházet s dámou, e jo? Odmlèela se, poklepala si na prsa a øíhla. Pardón, øekla, nejsem docela ve svý kùi.

Naklonila se kupøedu a dùkladnì se vyzvracela na zem.

U je to lepèí, opøela se dozadu se zavøenýma oèima. Èlovìk to v sobì nikdá nemá dret, to já øíkám. Vyndat, dokud je to v aludku èerstvý, e jo?

Znovu oila, obrátila se, aby se s odstupem podívala na Winstona, a zøejmì se jí okamitì zalíbil. Poloila mu kolem ramen obrovskou pai a pøitáhla ho k sobì, dýchajíc mu do oblièeje pivo a zvratky.

Jak se jmenuje, drahoui? øekla.

Smith, øekl Winston.

Smith? zeptala se. To je sranda. Já jsem taky Smithová. No co, dodala sentimentálnì, mohla bych být tvoje máma.

Mohla by to být moje matka, pomyslel si Winston. Byla asi v tom vìku a stejné postavy a bylo pravdìpodobné, e lidé se po dvaceti letech v pracovním táboøe ponìkud zmìní.

Nikdo jiný na nìj nepromluvil. Bylo a pøekvapující, jak obyèejní zloèinci ignorovali vìznì-straníky. Ti politiètí, øíkali o nich s lhostejným pohrdáním.

Vìzni-straníci se zøejmì báli promluvit s kýmkoli, a pøedevím jeden na druhého.

Jenom jednou zaslechl v zmìti hlasù, jak si dvì eny-stranièky, pøitisknuté k sobì na lavici, vymìnily nìkolik spìnì zaeptaných slov; a zvlá mu utkvìla nesrozumitelná naráka na jakousi místnost, které øíkaly stojednièka.

Asi pøed dvìma, tøemi hodinami ho pøivedli sem. Tupá bolest v bøie nikdy docela neustoupila, ale nìkdy to bylo lepí, nìkdy horí, a podle toho se i rozpínaly nebo stahovaly jeho mylenky. Kdy bolest polevila, propadal panice. Byly chvíle, kdy tak realisticky pøedvídal, co se s ním stane, a se mu srdce rozbuilo a dech se mu zastavil. Cítil rány obukù na loktech a okované holínky na holeních; vidìl

- 133 -

se, jak se plazí po zemi, køièí o slitování pøes vyraené zuby. Na Julii sotva pomyslel. Nedovedl se na nic soustøedit. Miloval ji, nezradil by ji; ale to byl jen fakt, který znal tak, jako znal pravidla aritmetiky. Necítil k ní lásku a nebyl zvìdavý, co se s ní dìje. Èastìji myslel na OBriena, se zábleskem nadìje. OBrien pøece musí vìdìt, e ho zatkli. Øíkal, e Bratrstvo se nikdy nesnaí zachránit své èleny.

Ale je tu pøece iletka; poslali by iletku, kdyby mohli. Snad by zùstalo pìt vteøin, ne by dozorci vtrhli do cely. iletka by se do nìho zakousla s palèivým chladem, a dokonce i prsty, kterými by ji drel, by proøízla a na kost. Vechny jeho mylenky patøily trpícímu tìlu, které se tøáslo i pøed nejmení bolestí. Nebyl si jist, zda by

iletku pouil, i kdyby mìl pøíleitost. Bylo pøirozenìjí existovat od chvíle ke chvíli a pøijímat dalích deset minut ivota, i kdy s jistotou, e na konci bude muèení.

Nìkdy se pokouel spoèítat porcelánové dladièky na stìnách cely. Mìlo by to být jednoduché, ale vdy se na nìjakém místì v poèítání zmýlil. Èastìji si kladl otázku, kde je a jaká je právì denní doba. Jednu chvíli si byl jist, e venku je plné denní svìtlo, a v pøítím okamiku si byl právì tak jist, e je hluboká tma.

Na tomto místì, to vìdìl instinktivnì, se svìtla nikdy nezhasínají. Je to místo bez temnoty; teï mu bylo jasné, proè OBrien zøejmì pochopil naráku. Na Ministerstvu lásky nebyla okna. Jeho cela je moná v samém støedu budovy anebo hned u vnìjí zdi; moná e je deset poschodí pod zemí anebo tøicet nad zemí.

V duchu se pohyboval od místa k místu a snail se podle tìlesných pocitù urèit, zda hnízdí vysoko ve vzduchu anebo je pochován hluboko pod zemí.

Zvenèí zaznìl dusot holínek. Ocelové dveøe se s øinèením otevøely. Dovnitø ráznì vstoupil mladý dùstojník v elegantní èerné uniformì, jako by se celý leskl nablýskanou kùí, jeho bledá soumìrná tváø pøipomínala voskovou masku.

Pokynul dozorcùm venku, aby pøivedli vìznì. Do cely se vpotácel básník Ampleforth. Dveøe se zase s øinkotem zavøely.

Ampleforth udìlal jeden nebo dva nejisté pohyby ze strany na stranu, nejspí

hledal dalí dveøe, kterými by vyel ven, a potom zaèal pøecházet sem a tam po cele. Jetì si neviml, e je tam Winston. Jeho unavené oèi hledìly na stìnu asi metr nad úrovní Winstonovy hlavy. Byl bez bot a z dìravých ponoek trèely velké pinavé palce. Také se u nìkolik dní neoholil. tìtinaté vousy mu pokrývaly tváø a po lícní kosti a dodávaly mu vzezøení lotra, je divnì ladilo s jeho velkou hubenou postavou a nervózními pohyby.

Winston se trochu probral z letargie. Musí s Ampleforthem promluvit, i s rizikem, e na nìj obrazovka zaène øvát. Dalo se dokonce pøedpokládat, e Ampleforth má iletku.

Ampleforthe, øekl.

Øev z obrazovky se neozval. Ampleforth se zastavil, mírnì vyveden z míry.

Pomalu zaostøil pohled na Winstona.

Á, Smith? øekl. Ty taky?

Za co jsi tady?

- 134 -

Abych pravdu øekl Sedl si neohrabanì na lavici proti Winstonovi.

Existuje jediný prohøeek, ne? øekl.

A dopustil ses ho?

Zøejmì ano.

Poloil si ruku na èelo a chvilku si tiskl spánky, jako by se snail na nìco se rozpomenout.

Tyhle vìci se stávají, zaèal neurèitì. Podaøilo se mi oivit jeden pøípad -

moný pøípad. Byla to neopatrnost, o tom není pochyby. Pøipravovali jsme koneèné vydání Kiplingových básní. Ponechal jsem na konci jednoho vere slovo Bùh.

Nemohl jsem si pomoci, dodal témìø rozhoøèenì a zvedl oèi, aby se podíval na Winstona. Ten øádek se nedal zmìnit. Rýmovalo se to s kruh. Ví, e v celé slovní zásobì existuje jen asi dvanáct rýmù na kruh? Lámal jsem si hlavu celé dny. Jiný rým nebyl.

Výraz v jeho tváøi se zmìnil. Zmizela rozmrzelost a na okamik vypadal témìø potìenì. Skrze pínu a rozcuchané vlasy prosvítala intelektuální vroucnost, radost pedanta, který objevil nìjaký nepotøebný fakt.

Napadlo tì nìkdy, øekl, e celé dìjiny anglické poezie jsou determinovány faktem, e anglický jazyk postrádá rýmy?

Ne, tato zvlátní mylenka Winstona nikdy nenapadla. Ani mu za tìchto okolností nepøipadala nijak dùleitá nebo zajímavá.

Ví, jaká denní doba je? zeptal se.

Ampleforth se zase zatváøil zdìenì. Ani jsem o tom nepøemýlel. Zatkli mì - mohlo to být tak pøed dvìma dny - moná pøed tøemi. Tìkal oèima po stìnách, jako by oèekával, e tam najde okno. Tady není rozdíl mezi dnem a nocí. Nechápu, jak by si èlovìk mohl vypoèítat èas.

Hovoøili o rùzných vìcech nìkolik minut a vtom je øev z obrazovky bez zjevného dùvodu napomenul, aby byli zticha. Winston sedìl pokojnì, ruce zkøíené. Ampleforth, pøíli velký, ne aby mohl pohodlnì sedìt na úzké lavici, se neklidnì vrtìl ze strany na stranu, objímaje svýma hubenýma rukama støídavì obì kolena. Obrazovka na nìj tìkla, aby sedìl klidnì. Èas míjel. Dvacet minut -

hodina - tìko øíci. Venku se znova ozval dupot holínek. Winstonovy vnitønosti se sevøely. Brzy, velmi brzy, moná za pìt minut, moná hned, bude ten dupot znamenat, e na nìho pøila øada.

Dveøe se otevøely. Do cely vstoupil mladý dùstojník s chladnou tváøí.

Úseèným pohybem ruky ukázal na Amplefortha.

Místnost 101, øekl.

Ampleforth nemotornì vypochodoval mezi dvìma dozorci, ve tváøi nejistotu, zmatek a nepochopení.

Zdálo se; e uplynula dlouhá doba. Znovu se ozvala bolest v bøie.

Winstonovy úvahy se toèily po stejné trase jako kulièka, co padá stále do stejných

kvír. V hlavì mu rezonovalo est vìcí: bolest v bøie; kousíèek chleba; krev a køik; Julie; OBrien; iletka. Zachvátila ho dalí køeè v útrobách; okované holínky

- 135 -

se pøibliovaly. Otevøenými dveømi zavál silný pach studeného potu. Do cely vstoupil Parsons. Mìl na sobì khaki ortky a sportovní koili.

Tentokrát byt Winston tak ohromen, e na své útrapy zapomnìl.

Ty jsi tady! zvolal.

Parsons se na Winstona podíval pohledem, v nìm nebyl ani zájem ani pøekvapení, jenom utrpení. Zaèal køeèovitì pøecházet sem a tam, zøejmì nebyl schopen zùstat v klidu. Kdykoli narovnal masitá kolena, bylo vidìt, jak se tøesou.

Oèi mìl doiroka otevøené a upøenì zíral pøed sebe, jako by se nemohl ubránit, aby hledìl na cosi ve støední vzdálenosti.

Za co jsi tu? zeptal se Winston.

Ideozloèin! øekl Parsons skoro s pláèem. Z tónu jeho hlasu bylo jasné,

e úplnì uznává svou vinu, e se toho hrozí a nechce se mu vìrit, e by se s ním takové slovo mohlo spojovat. Zastavil se proti Winstonovi a dychtivì zaèal doráet:

Nemyslí si, e mì zastøelí, e ne, kamaráde? Pøece èlovìka nezastøelí, kdy vlastnì nic neudìlal - jenom za mylenky, kterým se nemùe ubránit? Já vím, e èlovìka spravedlivì vyslechnou. Ach, v tomhle já jim dùvìøuju! Pøece mají o mnì záznamy, ne? Ty pøece ví, jaký jsem byl. Vlastnì ne patný chlap. Ne moc chytrý, samozøejmì, ale snaivý. Já se pøece snail udìlat pro Stranu vechno, no ne?

Vyváznu z toho s pìti lety, nemyslí? Anebo moná s deseti? Chlap jako já by mohl být v pracovním táboøe docela uiteèný. Pøece by mì nezastøelili jen za to,

e jsem jednou vyjel z kolejí?

Jsi vinen? zeptal se Winston.

To se ví, e jsem vinen! vykøikl Parsons a servilnì pohlédl na obrazovku.

Snad si nemyslí, e by Strana zavøela nevinného èlovìka? Jeho abí oblièej se uklidnil a dokonce dostal ponìkud svatoukovský výraz. Ideozloèin je pøíerná vìc, èlovìèe, øekl pompéznì. Je zákeøný. Zmocní se tì, ani neví jak. Ví, jak se zmocnil mne? Ve spánku! Ano, je to tak. A já tak pracoval, snail se hledìt si svýho, vùbec jsem nevìdìl, e mám v hlavì nìco patnýho. A potom jsem zaèal mluvit ze spaní. A ví, co mì slyeli øíkat?

Ztiil hlas jako nìkdo, kdo musí pronést pøed lékaøem nesluné slovo.

Pryè s Velkým bratrem! - Ano, to jsem øekl! A zøejmì jsem to opakoval znovu a znovu. Mezi námi, kamaráde, jsem rád, e mì dostali døív, ne to dolo dál. Ví, co jim øeknu, a pøijdu pøed tribunál? ,Dìkuju vám, øeknu, ,dìkuju vám,

e jste mì zachránili døív, ne bylo pozdì.

Kdo tì udal? zeptal se Winston.

Moje dcerka, øekl Parsons s jakousi alostnou pýchou. Poslouchala klíèovou dírkou. Slyela, co jsem øíkal, a hned na druhý den si to trádovala k patrole. Na takovýho prcka je to výkon, co? Vùbec jí to nemám za zlý. Fakticky jsem na ni pyný. Kadopádnì to dokazuje, e jsem ji vychovával ve správném duchu.

Udìlal jetì nìkolik trhavých pohybù, a pøitom vrhl touebný pohled na záchodovou mísu. Pak si najednou strhl ortky.

- 136 -

Promiò, brachu, øekl, nemùu si pomoct. To je tím èekáním.

Vrazil svou velkou zadnici do záchodové mísy. Winston si zakryl oblièej rukama.

Smith! zaøval hlas z obrazovky. 6079 Smith W.! Odkryjte si tváø. Na celách si nikdo tváø zakrývat nebude!

Winston dal ruce dolù. Parsons pouil záchodu hluènì a mohutnì. Potom se ukázalo, e splachování je pokaené a cela dlouhé hodiny hnusnì páchla.

Parsonse odvedli. Pøicházeli dalí vìzni a zase záhadnì mizeli. Jednu vìzeòkyni poslali do Místnosti 101 a Winston si viml, e se jako by scvrkla a zmìnila barvu, kdy ta slova uslyela. Mohlo být odpoledne, v pøípadì, e sem byl pøiveden ráno; anebo pùlnoc, v pøípadì, e ho sem pøivedli odpoledne. V cele bylo est vìzòù, muù i en. Sedìli docela tie. Proti Winstonovi byl chlapík s vystouplými zuby, bez brady, jeho oblièej pøipomínal velkého nekodného hlodavce. Tuèné skvrnité tváøe mìl vespod tak vyboulené, e by èlovìk skoro vìøil, e tam má skryté malé zásobníky s potravou. Bledì edé oèi bázlivì tìkaly po ostatních, a rychle se odvracely, jakmile zachytily nìèí pohled.

Dveøe se otevøely a byl pøiveden dalí vìzeò. Pøi pohledu na nìj Winstona zamrazilo. Byl to obyèejný èlovìk, jistì nebýval ádný feák ani ereda, snad inenýr nebo tøeba technik. Údìsná byla vak jeho vychrtlá tváø. Pøipomínala umrlèí lebku. Byla tak hubená, e ústa a oèi vypadaly nepøimìøenì velké a zornièky jako by byly naplnìny vraednou, nesmiøitelnou nenávistí ke vemu ivému.

Usedl na lavici kousek od Winstona. Winston na nìj u nepohlédl, ale tu zmuèenou umrlèí tváø vidìl v duchu tak ivì, jako by ji mìl pøímo pøed oèima.

Najednou si uvìdomil, oè jde. Ten èlovìk umírá hladem. Na tuhle mylenku zøejmì pøili vichni v cele naráz. Lidmi na lavici probìhla vlna nepatrného pohybu. Pohled mue bez brady zalétl k èlovìku s umrlèí tváøí, pak se zase odvrátil a znovu se k nìmu vrátil, jakoby pøitahován neodolatelnou silou. Najednou se zaèal na lavici vrtìl. Pak vstal, neohrabanì a kolébavì pøeel pøes celu, zalovil v kapse kombinézy a s rozpaèitým výrazem podal umounìný kousek chleba èlovìku s umrlèí tváøí.

Z obrazovky zaznìl zuøivý, ohluující øev. Bezbradý se skokem vrátil na své místo. Umrlec rychle strèil ruce za záda, jako by chtìl celému svìtu ukázat, e dárek odmítl.

Bumstead! zaøval hlas. 2713 Bumstead J.! Puste ten kus chleba!

Bezbradý nechal kousek chleba spadnout na zem.

Zùstaòte stát, kde jste, øekl hlas. Tváøí ke dveøím. Nehýbejte se.

Bezbradý poslechl. Jeho ducaté tváøe se neovladatelnì tøásly. Dveøe se s cvaknutím otevøely. Veel mladý dùstojník, a kdy ustoupil stranou, objevil se za ním malý, podsaditý dozorce s obrovskými paemi a rameny. Postavil se proti bezbradému a na dùstojníkùv signál mu ví silou dal pøíernou ránu do úst. Úder byl veden takovou intenzitou, e bezbradého skoro smetl z podlahy. Jeho tìlo letìlo pøes celu a zastavilo se o spodek záchodové mísy. Chvilku tam leel

- 137 -

omráèený a z úst a z nosu mu vytékala tmavá krev. Slabounce sténal, spí kòuèel, zøejmì byl v bezvìdomí. Potom se pøevalil a nejistì se vzepøel na rukou a na kolenou. V proudu krve a slin mu z úst vypadly dvì poloviny umìlého chrupu.

Vìzni sedìli úplnì tie, ruce na kolenou. Bezbradý se doplazil na své místo.

Spodní èást jeho oblièeje na jedné stranì pomalu tmavla. Ústa opuchla v beztvarou masu tøeòové barvy, s temnou dírou uprostøed. Krev mu obèas kapala na kombinézu. edé oèi tìkaly z jedné tváøe na druhou a byl v nich provinilý výraz, jako by se snail zjistit, nakolik jím ostatní pohrdají pro jeho poníení.

Dveøe se otevøely. Dùstojník ukázal na mue s umrlèí lebkou.

Místnost 101, øekl.

Po Winstonovì boku se ozval vzdech a zaúpìní. Mu se vrhl na kolena se sepjatýma rukama.

Soudruhu! Pane dùstojníku! køièel. Tam mì nesmíte dát! Copak jsem vám neøekl vechno? Co jetì chcete vìdìt? Neexistuje nic, co bych nepøiznal, nic! Jen mi øeknìte, co to je, a já to hned pøiznám. Napite to a já to podepíu -

cokoli! Jen ne místnost 101!

Místnost 101, øekl dùstojník.

Muova tváø, u teï velmi bledá, se zbarvila tak, e by Winston nebyl vìøil,

e je to moné. Nabyla naprosto nepochybnì zeleného odstínu.

Dìlejte se mnou, co chcete! køièel. Moøíte mì celé týdny hladem. Skonèete to a nechte mì umøít. Zastøelte mì. Povìste mì. Odsuïte mì na pìtadvacet let.

Mám jetì nìkoho udat? Jen øeknìte koho a já vám povím, co budete chtít. Nezáleí mi na nikom, nezáleí mi na tom, co s tìmi lidmi udìláte. Mám enu a tøi dìti.

Nejstarímu jetì není est. Mùete si je vechny vzít a podøezat jim krky pøed mýma oèima, a já budu stát a dívat se na to. Jen ne místnost 101.

Místnost 101, øekl dùstojník.

Mu se s íleným výrazem rozhlédl po ostatních, jako by chtìl poslat nìkoho jiného místo sebe. Jeho oèi se zastavily na rozbité tváøi bezbradého. Vymrtil hubenou pai.

Toho byste mìli vzít, ne mì! køièel. Vy jste neslyeli, co øíkal, kdy mu rozbili hubu. Dejte mi pøíleitost, já vám to øeknu doslova. Ten je proti Stranì, ne já. Dozorci postoupili dopøedu. Muùv hlas se zmìnil ve vøískot. Vy jste ho neslyeli! opakoval. V obrazovce se nìco pokazilo. Jeho hledáte, ne mì.

Vezmìte jeho, ne mì!

Dva podsadití dozorci se sehnuli a uchopili ho pod paí. V tom okamiku sebou mrtil na zem a chopil se elezné nohy od lavice. Zaèal beze slov výt jako zvíøe. Dozorci se ho chopili, aby ho odtrhli, ale on se drel s pøekvapující silou.

Snad dvacet vteøin ho tahali. Vìzni sedìli tie, ruce na kolenou, a upøenì hledìli pøed sebe. Kvílení ustalo, mui u zbývaly síly, jen aby se nepustil. Potom zaznìl úplnì jiný výkøik. Jeden z dozorcù mu dupl holínkou na ruku a rozdrtil mu prsty.

Postavili ho na nohy.

Místnost 101, øekl dùstojník.

- 138 -

Mue vyvedli. Kráèel vrávoravì, se sklonìnou hlavou, drel si rozdrcenou ruku a vechna bojovnost z nìho vyprchala.

Uplynula dlouhá doba. Jestlie odvedli mue s umrlèí tváøí o pùlnoci, je teï ráno; jestli se to stalo ráno, tak je odpoledne. Winston byl sám, u celé hodiny.

Od sezení na úzké lavici ho vechno bolelo tak, e vstal a procházel se, a obrazovka ho nenapomínala. Kousek chleba leel stále tam, kde ho bezbradý upustil.

Zpoèátku se jen s velkým sebezapøením bránil, aby se na nìj nepodíval. Nyní hlad ustoupil ízni. V ústech mìl lepkavou a patnou chu. Huèení a nemìnné bílé svìtlo vyvolávaly skoro mdloby, pocit prázdna uvnitø hlavy. Vstával, nucen nesnesitelnou bolestí v zádech, a hned si zase sedal, protoe byl pøíli malátný, ne aby vydrel stát na nohou. Jakmile vak ovládl tìlesné pocity, vrátil se strach.

Nìkdy myslel se slabou nadìjí na OBriena a na iletku. Nejpravdìpodobnìjí bylo, e by iletka mohla být ukrytá v jídle. Ale dosud mu nedali najíst. Pomylení na Julii bylo horí. Moná je jí právì v této chvíli jetì hùø ne jemu a køièí bolestí.

Kdybych mohl zachránit Julii tím, e by se moje utrpení zdvojnásobilo, udìlal bych to? Ano, udìlal. Ale to bylo pouze rozumové rozhodnutí, protoe vìdìl, e by to udìlat mìl. Ale necítil to. Na tomto místì èlovìk nemohl cítit nic, jen bolest a oèekávané utrpení. A je vùbec moné v situaci, kdy èlovìk u tak zkouí jako zvíøe, aby se jeho vlastní bolest zvìtila? Na tuhle otázku jetì nedokázal odpovìdìt.

Holínky se znovu pøibliovaly. Dveøe se otevøely. Veel OBrien.

Winston vyskoèil. Byl tím pohledem okován tak, e z nìj vyprchala vechna opatrnost. Poprvé po mnoha letech zapomnìl na pøítomnost obrazovky.

Tebe taky dostali? vykøikl.

Mì dostali u dávno, øekl OBrien s mírnou, skoro lítostivou ironií.

Odstoupil stranou. Za ním se objevil rozloitý dozorce s dlouhým èerným obukem v ruce.

Tys to vìdìl, Winstone, øekl OBrien. Neklam sám sebe. Tys to pøece vìdìl - od zaèátku jsi to vìdìl.

Ano, teï chápal, e to od zaèátku vìdìl. Ale nebyl èas na to myslet. Teï mìl oèi jen pro obuek v dozorcových rukách. Mùe dopadnout kamkoli, na temeno, na okraj ucha, na pai, na loket

Loket! Svezl se na kolena, témìø ochromen, svíraje si zasaený loket druhou rukou. Vechno explodovalo lutým svìtlem. Nepøedstavitelné, je nepøedstavitelné,

e by jediný úder mohl zpùsobit takovou bolest! Svìtlo zmizelo a vidìl jen ty dva, jak na nìho hledí. Dozorce se smál tomu, jak se sloil.

V kadém pøípadì vak dostal odpovìï na svou otázku. Za nic na svìtì si èlovìk nemùe pøát znásobení bolesti. Kdy jde o bolest, mùe si èlovìk pøát jediné: aby pøestala. Nic na svìtì není tak zlé jako fyzické utrpení. Tváøí v tváø takové trýzni není hrdinù, není hrdinù, opakoval si v duchu, kdy se svíjel na zemi, bezmocnì svíraje zchromlou levou pai.

- 139 -

2

Leel na èemsi, co se podobalo polnímu lùku, jene to lùko se vznáelo vysoko nad zemí a on byl k nìmu pøipoután tak, e se nemohl hnout. Na tváø mu dopadalo svìtlo, které se zdálo silnìjí ne obvykle. OBrien stál u nìj a upøenì se na nìho díval. Z druhé strany stál èlovìk v bílém pláti a drel injekèní støíkaèku.

U dlouho mìl otevøené oèi, ale své okolí vnímal jen postupnì. Mìl dojem,

e vplul do této místnosti z nìjakého úplnì jiného svìta, ze svìta hluboko pod vodou. Jak dlouho tam dole byl, nevìdìl. Od chvíle, kdy ho uvìznili, nevidìl ani tmu ani denní svìtlo. Kromì toho nebyly jeho vzpomínky souvislé. Byly chvíle, kdy se jeho vìdomí, dokonce i takové vìdomí, které si èlovìk uchovává ve snu, zastavilo a obnovilo a po intervalu prázdnoty. Ale nemohl si ovìøit, zda intervaly trvaly dny, týdny anebo jen pár vteøin.

Celá hrùza zaèala prvním úderem do lokte. Teprve pozdìji si uvìdomil, e to vechno byla jen pøedehra, rituál, jemu byli podrobeni skoro vichni vìzni.

Existoval dlouhý výèet zloèinù - pioná, sabotá a podobnì - ke kterým se vlastnì musel pøiznat kadý. Pøiznání byla jen formalita, i kdy muèení bylo skuteèné.

Nemohl si vzpomenout, kolikrát ho zbili a jak dlouho bití trvalo. Pokadé se jím zabývalo souèasnì pìt nebo est muù v èerných uniformách. Nìkdy ho bili pìstí, jindy obuky nebo ocelovými pruty, obèas do nìj kopali holínkami. Byly chvíle, kdy se válel po zemi, bez studu, jako zvíøe, svíjel se sem a tam v neustálém beznadìjném úsilí vyhnout se bití, a bezdìènì tak vyprovokoval dalí a dalí kopance do eber, do bøicha, do loktù, do holení, do rozkroku, do varlat, do kostrèe.

Byly chvíle, kdy to pokraèovalo dál a dál a dál, a se mu zdálo kruté, hanebné a neodpustitelné ne to, e ho dozorci bijí, ale to, e nedokázal ztratit vìdomí. Byly chvíle, kdy ho natolik opustila vechna odvaha, e zaèal prosit o milost døív, ne

ho zaèali bít, pouhý pohled na napøaenou pìst staèil, aby zaèal chrlit pøiznání ke skuteèným i k imaginárním zloèinùm. Jindy se zase rozhodl, e nepøizná nic, kadé slovo z nìj museli vynutit mezi záchvaty bolesti, a byly chvíle, kdy se chabì pokouel o kompromis, a v duchu øíkal: Pøiznám se, ale jetì ne. Musím vydret, dokud bolest nebude nesnesitelná. Jetì tøi kopance, jetì dva, a pak jim øeknu, co chtìjí. Nìkdy ho zbili tak, e nemohl stát, potom ho hodili jako pytel brambor na kamennou podlahu cely, nechali ho nìkolik hodin vzpamatovat a pak ho vytáhli a bili znovu. Obèas mu poskytli i delí èas na zotavení. Vzpomínal si na ty chvíle nejasnì, protoe je trávil hlavnì ve spánku nebo v naprostém umrtvení. Pamatoval se na celu s døevìnou pryènou, vlastnì jakousi policí, která trèela ze zdi, a plechovým umyvadlem, i na to, jak jedl horkou polévku a chléb a nìkdy pil kávu.

Vybavoval si nabruèeného holièe, který mu pøiel okrábnout bradu a ostøíhat vlasy, a na nesympatické mue úøedního vystupování, kteøí mu mìøili puls, zkoueli reflexy, ohrnovali víèka, ohmatávali ho drsnými prsty, zda nemá polámané kosti, a dávali mu do pae uspávací injekci.

Bití u nebylo tak èasté a stalo se hlavnì pohrùkou, hrùzou, kterou mohli

- 140 -

kdykoliv znovu vyvolat, kdyby jeho odpovìdi byly neuspokojivé. Vyetøovatelé u nebyli hulváti v èerných uniformách, ale straniètí intelektuálové, buclatí sviní chlapíci s blýskavými brýlemi, kteøí na nìm pracovali na smìny v èasových úsecích, které trvaly - aspoò si to myslel, jistý si být nemohl - nepøetritì deset èi dvanáct hodin. Vyetøovatelé dbali o to, aby trpìl neustálou slabou bolestí, ale nelo jim jen o bolest jako takovou. Fackovali ho, kroutili mu ui, tahali ho za vlasy, nutili ho stát na jedné noze, nedovolili mu jít se vymoèit, svítili mu prudkým svìtlem do tváøe, a mu slzely oèi; cílem bylo poníit ho, znièit jeho schopnost diskutovat a logicky uvaovat. Jejich skuteènou zbraní bylo neúprosné vyslýchání, které trvalo hodiny a hodiny, podráeli mu nohy a chystali mu léèky, pøekrucovali vechno, co øekl, usvìdèovali ho na kadém kroku, e le a protiøeèí si; a se rozplakal, hanbou i nervovým vyèerpáním. Nìkdy se rozplakal tøeba i pìtkrát za jediné sezení. Vìtinu èasu ho uráeli a pøi kadém zaváhání mu vyhroovali, e ho opìt pøedají dozorcùm; nìkdy vak najednou zmìnili tón, øíkali mu soudruhu, apelovali na nìj ve jménu Angsocu a Velkého bratra a starostlivì se vyptávali, jestli jetì ani teï v sobì nemá dost oddanosti Stranì, aby chtìl odèinit zlo, které spáchal. Kdy mìl po hodinách výslechu nervy nadranc, pøimìly ho i takové prosby k ubreèenému fòukání. Nakonec ho ty dotìrné hlasy zlomily dokonaleji ne boty a pìsti dozorcù. Promìnil se v ústa, která mluvila, ruku, je podpisovala, co se od nìj ádalo. Jeho jediný zájem bylo zjistit, co po nìm chtìjí, a rychle to vyklopit, ne týrání zaène nanovo. Pøiznal se, e úkladnì zavradil významné èleny Strany, roziøoval podvratné pamflety, zpronevìøil státní peníze, prodal vojenské tajemství, páchal sabotáe veho druhu. Pøiznal se, e byl placený pión eastasijské vlády u

v roce 1968. Pøiznal se, e je vìøící, obdivovatel kapitalismu a sexuální zvrhlík.

Pøiznal se, e zavradil svou enu, i kdy vìdìl, a jeho vyetøovatelé to také museli vìdìt, e jeho ena jetì ije. Pøiznal se, e byl po léta v osobním spojení s Goldsteinem, e byl èlenem podzemní organizace, k ní patøil skoro kadý èlovìk, kterého znal. Bylo jednoduí pøiznat se ke vemu a kdekoho do toho zaplést. Navíc to v jistém smyslu bylo vechno pravda. Pravdou bylo, e je nepøítel Strany, a Strana nedìlá rozdíl mezi mylenkou a èinem.

Mìl také vzpomínky jiného druhu. Vytanuly mu obèas v mysli bez jakékoli spojitosti, jako obrázky, kolem nich bylo vude èerno. Byl v cele, ve které bylo moná tma, moná svìtlo, protoe vidìl jen pár oèí. U ruky mu pomalu a pravidelnì tikal nìjaký pøístroj. Ty oèi se zvìtily a rozzáøily. Najednou byl vymrtìn ze svého místa, vletìl støemhlav do tìch oèí a ty ho pohltily.

Sedìl pøipoután k idli obklopené èíselníky, pod oslòujícími svìtly. Nìjaký mu v bílém pláti odeèítal z èíselníkù. Venku zaznìl dupot tìkých holínek. Dveøe se s cvaknutím otevøely. Veel dùstojník s voskovou tváøí, následován dvìma dozorci.

Místnost 101, øekl dùstojník.

Mu v bílém pláti se ani neohlédl, ani se na Winstona nepodíval, hledìl jen na ty èíselníky.

- 141 -

Valil se obrovskou chodbou, kilometr irokou, plnou záøivého zlatistého svìtla, øval smíchem a z plných plic køièel svá pøiznání. Pøiznával se ke vemu, dokonce i k vìcem, které se mu podaøilo zatajit pøi muèení. Vyprávìl pøíbìh svého ivota posluchaèstvu, které ho u znalo. Byli tam dozorci, dalí vyetøovatelé, mui v bílých plátích, OBrien, Julie, pan Charrington, vichni se valili chodbou a øièeli smíchem. Pøeskoèili cosi pøíerného, co èekalo uloeno v budoucnosti, a rázem bylo po vem. Vechno bylo v poøádku, u mu nehrozila ádná bolest, poslední høíek jeho ivota byl odhalen, pochopen, odputìn.

Vstával z pryèny a byl si napùl jist, e slyel OBrienùv hlas. V prùbìhu výslechù mìl pocit, e OBrien je vedle nìho, jenome ho nebylo vidìt. To OBrien vechno øídil. To on nasadil stráce na Winstona a zabránil jim, aby ho zabili. To on rozhodoval, kdy má Winston køièet bolestí, kdy má mít oddech, kdy má být nakrmen, kdy má spát, kdy mu mají do pae napumpovat drogy. To on kladl otázky a naznaèoval odpovìdi. On byl trýznitel i ochránce, inkvizitor i pøítel. A jednou - Winston si nemohl vzpomenout, zda pod drogami nebo v normálním spánku, nebo dokonce v bdìlém stavu - mu èísi hlas zaeptal do ucha: Neboj se, Winstone, chráním tì. Sedm let jsem tì sledoval. Teï pøiel obrat. Zachráním tì, uèiním tì dokonalým. Nebyl si jistý, zda to byl hlas OBrienùv, ale byl to tý

hlas, který mu kdysi øekl: Setkáme se na místì, kde není temnoty, v jiném snu, pøed sedmi lety.

Nevzpomínal si, jak výslech skonèil. Nìjaký èas o sobì nevìdìl a potom se cela, nebo místnost, ve které byl nyní, postupnì zhmotnila. Leel skoro nataený na zádech, neschopný pohybu. Tìlo mìl pøipoutáno ve vech dùleitých bodech.

Dokonce i hlavu mìl vzadu nìjakým zpùsobem sevøenou. OBrien se na nìho díval vánì, skoro smutnì. Jeho tváø, kdy ji pozoroval zdola, vypadala drsná a selá, s váèky pod oèima a vráskami únavy od nosu k bradì. Byl starí, ne si Winston myslel, bylo mu tak osmaètyøicet nebo padesát. Ruku mìl na èíselníku s èísly po obvodì a s pákou nahoøe.

Øekl jsem ti, pravil OBrien, e a se zase sejdeme, bude to tady.

Ano, øekl Winston.

Bez výstrahy, jen po nepatrném pohybu OBrienovy ruky, mu tìlem projela vlna bolesti. Byla to údìsná bolest, protoe nechápal, co se dìje, a mìl pocit, e je smrtelnì zraòován. Nevìdìl, zda se to skuteènì dìje, anebo zda je to vyvoláno elektrickým proudem. Ale kroutilo mu to tìlo a pomalu lámalo klouby. Bolestí mu vyrazil na èele pot. Nejhorí vak byl strach, e mu praskne páteø. Zaal zuby a tìce dýchal nosem, snae se co nejdéle nekøièet.

Bojí se, øekl OBrien, pozoruje jeho tváø, e v pøítím okamiku se nìco zlomí. Má strach, e to bude páteø. ivì si v duchu pøedstavuje, jak se ti rvou obratle a jak z nich kape míní mok. e je to tak, Winstone?

Winston neodpovìdìl. OBrien vrátil páku po èíselníku. Vlna bolesti ustoupila tak rychle, jak pøila.

To bylo ètyøicet, øekl OBrien. Vidí, èísla na èíselníku jdou a do stovky.

- 142 -

Pamatuj, e ti v kteroukoliv chvíli mohu zpùsobit bolest jakéhokoli stupnì. Kdy

bude lhát, vytáèet se, nebo ze sebe dìlat hlupáka, okamitì bude øvát bolestí.

Rozumí?

Ano, øekl Winston.

OBrienovo chování ztratilo na strohosti. Zamylenì si posunul brýle a udìlal pár krokù. Kdy promluvil, jeho hlas byl mírný a trpìlivý. Vypadal jako lékaø, uèitel nebo dokonce knìz, který se úzkostlivì snaí spí vysvìtlit a pøesvìdèit ne

trestat.

Dávám si s tebou práci, Winstone, øekl, protoe se to vyplatí. Ví moc dobøe, oè jde. U celé roky to ví, i kdy proti tomu vìdomí bojuje. Jsi pomatený.

Má naruenou pamì. Nejsi schopný zapamatovat si skuteèné události a pøesvìdèuje sám sebe, e si pamatuje jiné události, které se nikdy nestaly. Natìstí se to dá léèit. Sám jsi se z toho vyléèit nemohl, protoe jsi nechtìl. Nebyl jsi schopný vynaloit ani trochu úsilí a vùle. A já dobøe vím, e i teï se jetì drí své choroby a myslí si, e je to ctnost. Vezmìme pøíklad: s kterou velmocí je Oceánie v této chvíli ve válce?

Kdy mì zatkli, byla Oceánie ve válce s Eastasií.

S Eastasií. Dobøe. Oceánie byla odjakiva ve válce s Eastasií, ne?

Winston se nadechl. Otevøel ústa, aby nìco øekl, a potom zmlkl. Nemohl odtrhnout oèi od èíselníku.

Pravdu, prosím tì, Winstone. Tvou pravdu. Povìz mi, co si podle tebe pamatuje.

Vzpomínám si, e jetì týden pøed tím, ne mì zatkli, jsme vùbec nebyli ve válce s Eastasií. Byli jsme spojenci. Válku jsme vedli proti Eurasii. Trvala ètyøi roky. Pøedtím

OBrien ho zarazil pohybem ruky.

Jiný pøíklad, øekl. Pøed nìkolika lety jsi trpìl skuteènì vánou halucinací.

Vìøil jsi, e tøi mui, tøi nìkdejí èlenové Strany jménem Jones, Aaronson a Rutherford - lidé, kteøí byli popraveni za velezradu a sabotá, k nim se plnì pøiznali

- nebyli vinni zloèiny, ze kterých byli obalováni. Vìøil jsi, e jsi mìl v rukou nepochybný dùkaz, svìdèící o tom, e jejich pøiznání bylo falené. Byla tu jistá fotografie, o ní jsi mìl mylnou pøedstavu. Tys vìøil, es ji skuteènì drel v rukou.

Ta fotografie byla asi taková.

V OBrienových prstech se objevil obdélníkový výstøiek z novin. Asi tak pìt vteøin ho Winston jasnì vidìl. Byla to fotografie Jonese, Aaronsona a Rutherforda na stranické konferenci v New Yorku, na kterou náhodou pøiel pøed jedenácti lety a okamitì ji znièil. Mìl ji pøed oèima jen okamik, pak u ji nikdy nespatøil. Ale vidìl ji, nepochybnì ji vidìl! Zoufale a marnì se pokusil otoèit se, uvolnit horní èast tìla. Nedokázal se vak pohnout ani o centimetr. V tu chvíli zapomnìl dokonce i na èíselník. Jeho jediným pøáním bylo dret tu fotografii znovu v prstech, anebo si ji alespoò prohlédnout.

Ona existuje? vykøikl.

- 143 -

Ne, øekl OBrien.

Pøeel napøíè místností. V protìjí zdi byla pamìová díra. OBrien nadzvedl mríku. Tenký kousek papíru zavíøil v proudu teplého vzduchu a zmizel v záblesku plamene. OBrien se odvrátil od zdi.

Popel, øekl. Popel, který se ani nedá identifikovat. Prach. Neexistuje. Nikdy neexistovala.

Ale vdy pøece existovala. Existuje! Existuje v pamìti. Já si to pamatuju.

Ty si to pamatuje.

Nepamatuju, øekl OBrien.

Winstona opustila vekerá nadìje. To byl doublethink. Pøipadal si zoufale bezmocný. Kdyby si mohl být jist, e OBrien le, asi by mu to nevadilo. Ale bylo docela dobøe moné, e OBrien na tu fotografii opravdu zapomnìl. A jestli zapomnìl, pak urèitì také zapomnìl, e popøel, e si vzpomíná, a zapomnìl na samotný akt zapomenutí. Jak si mùe èlovìk být jistý, e je to vechno jen trik?

Moná e skuteènì mùe dojít k takovému ílenému rozpadu vìdomí. Ta mylenka ho dorazila.

OBrien se na nìho pátravì díval. Víc ne kdy jindy vypadal jako uèitel, který si dává práci se vzpurným, ale nadaným dítìtem.

Existuje stranická pouèka, která hovoøí o ovládání minulosti, øekl. Zopakuj ji, prosím!

Kdo ovládá pøítomnost, ovládá minulost; kdo ovládá minulost, ovládá budoucnost, zopakoval Winston poslunì.

Kdo ovládá pøítomnost, ovládá minulost, øekl OBrien, pomalu kývaje hlavou na souhlas. Jsi toho názoru, Winstone, e existence minulosti je reálná?

Winstona se opìt zmocnil pocit bezmoci. Jeho pohled zaletìl k èíselníku.

Nejen e netuil, zda ano èi ne je odpovìï, která ho zachrání pøed bolestí; nevìdìl dokonce, ani které odpovìdi vìøí jako pravdivé.

OBrien se nepatrnì usmál. Ty nejsi metafyzik, Winstone, øekl. Do této chvíle ses nikdy nezamyslel nad tím, co znamená existence. Zeptám se pøesnìji.

Existuje minulost konkrétnì, v prostoru? Je nìkde místo, nìjaký svìt pevných pøedmìtù, kde se jetì odehrává minulost?

Ne.

Tak kde tedy minulost existuje, pokud vùbec existuje?

V záznamech. Je zapsána.

V záznamech. A?

V mysli. V lidské pamìti.

V pamìti. Tak, velmi dobøe. My, Strana, ovládáme vechny záznamy a my také ovládáme vekerou pamì. Take ovládáme minulost, ne?

Ale jak mùete lidem zabránit, aby si pamatovali události! vykøikl Winston, který zase na okamik zapomnìl na èíselník. Podvìdomì, i kdy se tomu èlovìk brání. Jak mùete ovládat pamì? Mou jste neovládl.

OBrien se zatváøil pøísnì. Poloil ruku na èíselník.

- 144 -

Naopak, øekl, tys ji neovládl. To tì pøivedlo a sem. Jsi tu, protoe jsi nebyl dost pokorný, dost ukáznìný. Nechce se podrobit, co je cena za duevní zdraví. Dal jsi pøednost tomu být ílený, být sám jako menina. Jedinì ukáznìná mysl chápe realitu, Winstone. Ty vìøí, e realita je nìco objektivního, vnìjího, co existuje samo o sobì. Vìøí rovnì, e podstata skuteènosti je samozøejmá.

Kdy sám sebe klame a myslí si, e nìco vidí, pøedpokládá, e kadý vidí tuté vìc tak jako ty. Ale já ti øeknu, Winstone, e skuteènost není mimo nás.

Realita existuje v lidském vìdomí a nikde jinde. Ne ve vìdomí jednotlivce, které se mùe mýlit a i tak brzy zaniká; ve vìdomí Strany, které je kolektivní a nesmrtelné.

Cokoli Strana povauje za pravdu, je pravda. Realitu není moné vidìt jinak ne

oèima Strany. Tento fakt se bude muset znovu nauèit, Winstone. K tomu je tøeba zmìnit své vìdomí, vynaloit vùli. Nejprve se musí pokoøit, pak se uzdraví.

Na chvíli se odmlèel, jako by chtìl, aby to, co øekl, se mu vrylo do pamìti.

Vzpomíná si, pokraèoval, jak sis zapsal do deníku Svoboda je svoboda øíkat, e dvì a dvì jsou ètyøi?

Ano, øekl Winston.

OBrien zvedl levou ruku høbetem k Winstonovi, palec mìl skrytý a ètyøi prsty roztaené.

Kolik prstù drím nahoøe, Winstone?

Ètyøi.

A kdy Strana øekne, e to nejsou ètyøi, ale pìt, kolik jich bude potom?

Ètyøi

Slovo zaniklo v záchvatu bolesti. Ruèièka na èíselníku vystøelila na padesát pìt. Winstonovi vyrazil po celém tìle pot. Do plic vnikal vzduch a vyráel z nìho v hlubokých vzdeích, kterým nemohl zabránit, ani kdy zatnul zuby. OBrien ho pozoroval, ètyøi prsty stále jetì roztaené. Odtáhl páku. Bolest povolila jen nepatrnì.

Kolik prstù, Winstone?

Ètyøi.

Ruèièka vyskoèila na edesát.

Kolik prstù, Winstone?

Ètyøi! Ètyøi! Co jiného mùu øíct? Ètyøi!

Ruèièka urèitì zase stoupla, ale nedíval se na ni. Výhled mu zakrývala tvrdá, pøísná tváø a ètyøi prsty. Ty prsty mu vyvstaly pøed oèima jako sloupy, obrovské, nejasné a jakoby vibrující, ale nepochybnì byly ètyøi.

Kolik prstù, Winstone?

Ètyøi! Pøestaò s tím, pøestaò! Jak mùe pokraèovat? Ètyøi! Ètyøi!

Kolik prstù, Winstone?

Pìt! Pìt! Pìt!

Ne, Winstone, to nemá smysl. Le. Stále si jetì myslí, e jsou ètyøi.

Kolik prstù, prosím?

Ètyøi! Pìt! Ètyøi! Co chce! Jen to zastav, zastav tu bolest!

- 145 -

Najednou zase sedìl a OBrien mìl pai kolem jeho ramen. Asi na pár vteøin ztratil vìdomí. Pouta, je drela jeho tìlo, byla uvolnìna. Bylo mu zima, neovladatelnì se tøásl, zuby mu jektaly a po lících se mu valily slzy. Na chvilku se pøitiskl k OBrienovi jako dítì, tìká pae kolem ramen ho jaksi uklidòovala. Mìl pocit, e OBrien je jeho ochránce, e ta bolest pøichází zvenèí, z nìjakého jiného zdroje, e OBrien ho pøed ní zachrání.

Uèení ti jde pomalu, Winstone, øekl OBrien mírnì.

Co mám dìlat? jektal. Co mám dìlat, abych nevidìl, co mám pøed oèima?

Dvì a dvì jsou ètyøi.

Nìkdy, Winstone, je to pìt. A nìkdy tøi. Nìkdy vechno dohromady. Naráz.

Musí se víc snait. Vrátit se k zdravému rozumu není snadné.

Poloil Winstona na postel. Jeho údy byly opìt pevnì sevøené, ale bolest odplula, pøestal se tøást, zùstal jen slabý a bylo mu zima. OBrien pokynul hlavou k mui v bílém pláti, který tu nehnutì stál bìhem celé procedury. Mu v bílém pláti se sklonil, hledìl zblízka Winstonovi do oèí, nahmatal mu puls, poloil mu ucho na hruï, tu a tam poklepal, a potom kývl smìrem k OBrienovi.

Znova, øekl OBrien.

Bolest se vlila Winstonovi do tìla. Ruèièka musela být na sedmdesáti, pìtaedesáti. Tentokrát zavøel oèi. Vidìl, e prsty tam stále jsou, a stále jsou ètyøi.

lo jen o to zùstat naivu, ne køeè pomine. Pøestal vnímat, jestli køièí nebo ne.

Bolest se opìt zmírnila. Otevøel oèi. OBrien odtáhl páku.

Kolik prstù, Winstone?

Ètyøi. Myslím, e ètyøi. Vidìl bych jich pìt, kdybych mohl. Snaím se vidìt pìt.Co bys chtìl: pøesvìdèit mì, e jich vidí pìt, anebo je skuteènì vidìt?

Skuteènì je vidìt.

Znova, øekl OBrien.

Ruèièka se octla snad na osmdesáti nebo devadesáti. Winston si obèas nemohl vzpomenout, co, nebo kdo mu tu bolest zpùsobuje. Za jeho sevøenými víèky se pohyboval celý les prstù v jakémsi tanci, komíhaly se sem a tam, ztrácely se jeden za druhým a znovu se objevovaly. Snail se je spoèítat, ale nemohl si vzpomenout proè. Vìdìl jen to, e je nemoné je spoèítat a e to souvisí s jakousi tajemnou totoností mezi pìti a ètyømi. Bolest opìt ustala. Kdy otevøel oèi, zjistil, e vidí stále toté. Nespoèetné prsty jako pohybující se stromy poletovaly sem a tam a rùznì se køiovaly. Zase oèi zavøel.

Kolik prstù, Winstone?

Nevím, nevím. Jestli to udìlá znovu, zabije mì. Ètyøi, pìt, est - èestné slovo, nevím.

To u je lepí, øekl OBrien.

Winstonovi vklouzla do pae jehla. Skoro v téme okamiku se mu tìlem rozlilo poehnané, hojivé teplo. Na bolest u skoro zapomnìl. Otevøel oèi a pohlédl vdìènì na OBriena. Pøi pohledu na tvrdou tváø s výraznými rysy, tak hrubou a

- 146 -

tak inteligentní, jako by se mu srdce obrátilo. Kdyby se mohl pohnout, byl by natáhl ruku a poloil ji OBrienovi na pai. Nikdy ho nemiloval tak hluboce jako v této chvíli a nejen proto, e zastavil bolest. Vrátil se mu starý pocit, e v podstatì nezáleí na tom, zda je OBrien pøítel nebo nepøítel. OBrien byl èlovìk, se kterým se dalo mluvit. Moná e èlovìk ani tolik nepotøebuje, aby ho nìkdo miloval, ale aby mu rozumìl. OBrien ho muèil a na práh ílenství a u brzy, to je jisté, ho pole na smrt. Ale na tom nezáleí. V jistém smyslu to bylo jetì hlubí ne

pøátelství, byli dùvìrní pøátelé; kdesi existovalo místo, kde se mohli sejít a rozmlouvat, i kdy skuteèná slova moná nikdy nebudou vyøèena. OBrien na nìho shlíel s výrazem, který napovídal, e snad myslí na toté. Promluvil lehkým, konverzaèním tónem.

Ví, kde jsi, Winstone? zeptal se.

Nevím. Tuím. Na Ministerstvu lásky.

Ví, jak dlouho u jsi tady?

Nevím. Dny, týdny, mìsíce - myslím, e mìsíce.

A proè si myslí, e sem lidi vodíme?

Abyste je donutili k pøiznání.

Ne, to není pravý dùvod. Zkus to znovu.

Abyste je potrestali.

Ne! vykøikl OBrien. Jeho hlas se neobyèejnì zmìnil a oblièej mu najednou zpøísnìl i oil. Ne! Nejen proto, abychom z vás vytáhli pøiznání a potrestali vás.

Mám ti øíct, proè jsme tì sem vzali. Abychom tì vyléèili! Abychom tì uzdravili!

Chápe, Winstone, e nikdo, koho sem dovedem, nevyjde z naich rukou nevyléèený? Nás nezajímají ty pitomé zloèiny, které jste spáchali. Strana se nezajímá o konkrétní èiny, my se staráme jen o mylenky. My své nepøátele nenièíme, my je mìníme. Chápe, co tím myslím?

Sklánìl se nad Winstonem. Jeho oblièej vypadal obrovský, protoe byl tak blízko, a obludnì karedý, protoe se na nìj díval zespodu. Navíc z nìho vyzaøovalo jisté vytrení, skoro ílenství. Winston opìt ztratil odvahu. Byl by se skrèil jetì hloubìji na lùku, kdyby to lo. Mìl pocit, e OBrien urèitì otoèí èíselníkem, jen tak z rozmaru. V této chvíli se vak OBrien obrátil. Udìlal pár krokù po místnosti. Potom pokraèoval, u ne s takovou prudkostí.

Pøedevím si musí uvìdomit, e na tomto místì neexistuje muèednictví.

Èetl jsi o pronásledování z náboenských dùvodù v minulosti. Ve støedovìku existovala inkvizice. Bez úspìchu. Chtìla vykoøenit kacíøství a skonèila tím, e ho uèinila trvalým. Za kadého kacíøe, kterého upálili na hranici, povstaly tisíce dalích. Proè? Protoe inkvizice zabíjela své nepøátele veøejnì a døív, ne se káli; zabíjela je vlastnì proto, e se nekáli. Lidé umírali, protoe se nechtìli vzdát své pravé víry. Pøirozenì vechna sláva pak pøipadla obìti a hanba padla na inkvizitora, který ji dal upálit. Pozdìji, ve dvacátém století, pøili totalitariáni, jak se jim øíkalo.

Nìmeètí nacisté a rutí komunisté. Rusové pronásledovali kacíøství krutìji ne

inkvizice. A mysleli si, e se pouèili z chyb minulosti. Vìdìli vak, e muèedníky

- 147 -

produkovat nesmìjí. Døív ne se svými obìtmi uspoøádali veøejný proces, znièili jejich dùstojnost. Udolali je týráním a samotou, a z nich byly opovreníhodné krèící se trosky, které se pøiznávaly ke vemu, co jim vloili do úst. Kydali na sebe hnùj, obviòovali se vzájemnì a skrývali se jeden za druhého, kòuèeli o slitování.

A pøece se za pár let vechno znovu opakovalo. Z mrtvých se stali muèedníci a jejich poníení bylo zapomenuto. Jetì jednou, proè? Pøedevím proto, e z nich pøiznání vytáhli násilím a e byla nepravdivá. My takové chyby nedìláme. Vechna doznání uèinìná zde jsou pravdivá. Dìláme je pravdivými. A pøedevím nedovolíme mrtvým, aby povstali proti nám. Pøestaò si myslet, e ti potomstvo dá za pravdu, Winstone. Dalí generace o tobì nikdy ani neuslyí. Bude beze zbytku odstranìn z dìjinného procesu. Nic z tebe nezùstane, ani jméno v matrice, ani vzpomínka v ijícím mozku. Bude anulován v minulosti, stejnì jako v budoucnosti. Bude to, jako bys nikdy neexistoval.

Tak proè se tolik namáháte muèením? pomyslel si Winston s okamitou trpkostí. OBrien se v chùzi zastavil, jako by byl Winston vyslovil svou mylenku nahlas. Jeho velká oklivá tváø se pøiblíila, oèi se trochu zúily.

Myslí na to, øekl, e kdy tì chceme úplnì znièit, aby na nièem, co øekne

nebo udìlá, u ani v nejmením nezáleelo, proè se tedy tak namáháme s tvým výslechem? Na to jsi myslel, ne?

Ano, øekl Winston.

OBrien se nepatrnì usmál. Jsi kaz ve vzorku, Winstone. Jsi skvrna, která se musí vymazat. Neøekl jsem ti právì, e jsme jiní ne pronásledovatelé v minulosti? Nespokojíme se s negativní posluností, ani s nejpodlejí podøízeností. A se nám koneènì podrobí, udìlá to z vlastní, svobodné vùle.

Nenièíme kacíøe proto, e nám odporuje; nikdy ho neznièíme, dokud nám odporuje.

Obrátíme ho, zmocníme se jeho niterného mylení, pøetvoøíme ho. Vyeneme z nìho vechno zlo a vechny iluze; pøevedeme ho na nai stranu ne vnìjkovì, ale doopravdy, srdcem i duí. Ne ho zabijeme, udìláme z nìj jednoho z nás.

Nestrpíme, aby kdekoli na svìtì existovala chybná mylenka, by sebetajnìjí a sebebezmocnìjí. Ani v okamiku smrti nemùeme pøipustit úchylku. Za starých èasù kráèel kacíø na hranici stále jetì jako kacíø, vykøikoval svoje kacíøství a jásal nad ním. Dokonce i obìti ruských èistek mohly nést svou vzpouru uzavøenou v lebce, jetì kdy kráèely ulièkou, na jejím konci je èekala kulka. My vak udìláme mozek dokonalým, jetì ne ho vystøelíme. Pøikázání starého despotismu znìlo: Nebude. Pøikázání totalitarismu zní Bude. Nae pøikázání je Jsi! Ti, které sem pøivedeme, proti nám nikdy nevystoupí. Kadý je oèitìn.

Dokonce i ty tøi ubohé zrádce, v jejich nevinnost jsi kdysi vìøil, Jonese, Aaronsona a Rutherforda, jsme nakonec zlomili. Sám jsem se zúèastnil jejich výslechù. Vidìl jsem, jak je postupnì zlomilo vyèerpání, jak fòukali, naøíkali, plakali a nakonec, u ne bolestí nebo strachem, jenom se káli. V dobì, kdy jsme s nimi skoncovali, byli u jen lidské skoøápky. Nezùstalo v nich nic, jen lítost nad tím, co spáchali, a láska k Velkému bratru. Bylo a dojemné vidìt, jak ho milují. ebronili, aby je

- 148 -

zastøelili rychle, aby zemøeli, dokud je jejich mysl jetì èistá.

Jeho hlas znìl skoro snivì, v tváøi stále jetì to vytrení, ílené nadení. Ten se nepøetvaøuje, pomyslel si Winston; není pokrytec, vìøí kadému svému slovu.

Winstona tíilo vìdomí vlastní intelektuální ménìcennosti. Sledoval tìkou, leè prunou postavu, pøecházející sem a tam, chvílemi ho vidìl, chvílemi ne. OBrien byl v kadém ohledu vìtí ne on sám. Vechny mylenky, které ho napadly nebo napadnout mohly, OBrien u dávno znal, prozkoumal a zamítl. Jeho vìdomí bylo souèástí OBrienova. Bylo vak v tom pøípadì moné, e je OBrien ílený?

ílený musí být on, Winston. OBrien se zastavil a shlédl k nìmu. Jeho hlas u

zase zpøísnìl.

Nemysli si, e se zachrání, Winstone. Nezachrání se, ani kdy se nám bùhvíjak dokonale podrobí. Nikdo, kdo jednou seel na scestí, nebude uetøen.

I kdyby se nám zlíbilo nechat tì doít stáøí, stejnì bys nám nikdy neunikl. Co se ti teï dìje, je definitivní. Pochop to vèas. Pøivedeme tì k hranici, odkud není návratu. Budou se s tebou dít vìci, ze kterých se nevzpamatuje, i kdybys il tisíc let. Nikdy u nebude schopen lásky, pøátelství, odvahy nebo poctivosti. Bude

dutý. Vymaèkáme tì, a bude docela prázdný, a pak tì naplníme sebou.

Odmlèel se a pokynul mui v bílém pláti. Winston si uvìdomil, e za jeho hlavu vleèou nìjaký tìký pøístroj. OBrien se posadil vedle postele, take jeho tváø byla témìø na stejné úrovni s Winstonovou.

Tøi tisíce, øekl mui v bílém pláti pøes Winstonovu hlavu.

Dvì mìkké, trochu vlhké podloky dolehly Winstonovi na spánky. Zachvìl se. Pøicházela bolest, nový druh bolesti. OBrien povzbudivì, skoro laskavì poloil svou ruku na jeho.

Tentokrát to nebude bolet, øekl. Dívej se mi do oèí.

V tom okamiku nastal nièivý výbuch, anebo se to aspoò výbuchu podobalo, i kdy nebylo jisté, zda se ozval nìjaký hluk. Nepochybnì vak vzplálo oslepující svìtlo. Winston nebyl zranìn, jen ho to srazilo k zemi. Kdy k tomu dolo, leel sice na zádech, ale mìl divný pocit, e byl do té polohy sraen. Jakýsi stralivý, bezbolestný úder ho pøibil k zemi. Také s jeho hlavou se nìco stalo. Kdy byl opìt s to zamìøit pohled, vzpomnìl si, kdo je a kde je, poznával tváø, je na nìj hledìla; kdesi vak zela velká prázdnota, jako by mu vybrali kus mozku.

To pøestane, øekl OBrien. Podívej se mi do oèí. S kterou zemí je Oceánie ve válce?

Winston pøemýlel. Vìdìl, co znamená Oceánie a e on sám je obèan Oceánie.

Rozpomenul se také na Eurasii a Eastasii, ale kdo s kým válèí, nevìdìl. Vlastnì si ani neuvìdomoval, e nìjaká válka je.

Nepamatuji se.

Oceánie je ve válce s Eastasií. Bude si to teï pamatovat? ..

Ano.

Oceánie byla vdycky ve válce s Eastasií. Od zaèátku tvého ivota, od zaèátku Strany, od zaèátku dìjin trvá bez pøestání poøád ta stejná válka. Bude si

- 149 -

to pamatovat?

Ano.

Pøed jedenácti lety sis vytvoøil legendu o tøech muích, kteøí byli odsouzeni k smrti pro velezradu. Namlouval sis, es vidìl kus papíru dokazující jejich nevinu. ádný takový papír nikdy neexistoval. Vymyslel sis ho, pozdìji jsi tomu zaèal vìøit. Vzpomíná si na chvíli, kdy sis to poprvé vymyslel? Pamatuje se na to? Ano.

Pøed chvílí jsem ti ukázal pìt prstù na své ruce. Vidìl jsi pìt prstù.

Pamatuje?

Ano.

OBrien zvedl ètyøi prsty na levé ruce, palec schovaný.

Tady je pìt prstù. Vidí pìt prstù?

Ano.

A vidìl je, v jednom letmém okamiku, ne se zmìnil obraz, který spatøil v duchu. Vidìl pìt prstù a nebyla to ádná deformace. Potom bylo zas vechno normální a starý strach, nenávist a pobouøení se znovu draly ven. Ale byl okamik -

nevìdìl, jak dlouhý, trval moná tøicet vteøin - prùzraèné jistoty, kdy kadý nový OBrienùv námìt zaplnil kousek prázdnoty a stal se absolutní pravdou a kdy dvì a dvì mohly být tøi právì tak snadno jako pìt, jestlie bylo tøeba. To vak pominulo, jetì ne OBrien spustil ruku; ale i kdy to nemohl znovu zachytit, mohl si to zapamatovat, jako si èlovìk zapamatuje ivou zkuenost z dávného období vlastního ivota, kdy byl vlastnì jiný èlovìk.

Teï chápe, øekl OBrien, e je to v kadém pøípadì moné.

Ano, øekl Winston.

OBrien se zvedl s výrazem uspokojení. Po levé stranì zahlédl Winston, jak èlovìk v bílém pláti rozbil ampulku a natáhl tekutinu injekèní støíkaèkou.

OBrien se s úsmìvem obrátil k Winstonovi. Urovnal si brýle na nose skoro tím starým zpùsobem.

Pamatuje, jak sis zapsal do deníku, øekl, e nezáleí na tom, jestli jsem pøítel nebo nepøítel, protoe jsem aspoò èlovìk, který ti rozumí a se kterým se dá mluvit? Mìl jsi pravdu. Rád s tebou mluvím. Tvé nitro mì pøitahuje. Pøipomíná

mi mé vlastní, a na to, e jsi ílený. Ne tohle sezení skonèíme, mùe mi poloit pár otázek. Chce?

Jakýchkoli otázek?

Jakýchkoli. Viml si, e Winston upírá zrak na èíselník. Je vypnutý. Jaká je tvá první otázka?

Co jste udìlali s Julií? zeptal se Winston.

OBrien se opìt usmál. Zradila tì, Winstone. Okamitì a beze zbytku.

Málokdy pøejde nìkdo na nai stranu tak rychle. Sotva bys ji poznal, kdybys ji vidìl. Vekerou její odbojnost, li, poetilost, vulgárnost, vechno z ní vypálili.

Dokonalá konverze, uèebnicový pøípad.

- 150 -

Muèili jste ji?

OBrien ponechal otázku bez odpovìdi. Dál, øekl.

Existuje Velký bratr?

Samozøejmì e existuje. Strana existuje. Velký bratr je ztìlesnìním Strany.

Existuje stejnì jako já?

Ty neexistuje, øekl OBrien.

Znovu ho zachvátil pocit bezmocnosti. Znal, nebo si dovedl pøedstavit argumenty, které dokazovaly jeho neexistenci; ale to byly nesmysly, jen slovní høíèky. Není sám výrok Ty neexistuje logicky absurdní? Ale jaký má smysl to øíkat? V duchu se otøásl, kdy pomyslel na ílené argumenty, na nì se nedalo odpovìdìt a kterými ho OBrien znièí.

Myslím, e existuji, øekl unavenì. Uvìdomuji si vlastní identitu. Narodil jsem se a zemøu. Mám ruce a nohy. Zaujímám jistý bod v prostoru. ádný jiný pevný pøedmìt nemùe souèasnì zaujímat tý bod. Existuje Velký bratr v tom smyslu?

To je bezvýznamné. Existuje.

Zemøe Velký bratr, jednou?

Samozøejmì ne. Jak by mohl zemøít? Dalí otázku.

Existuje Bratrstvo?

To se, Winstone, nikdy nedoví. Jestli se nám zachce tì propustit, a s tebou skonèíme, a doije se tøeba devadesáti let, stále jetì nebude vìdìt, zda odpovìï na tuto otázku zní ano èi ne. Pokud bude ít, zùstane to v tvé mysli jako nerozlutìná hádanka.

Winston leel mlèky. Hruï se mu zvedala a klesala trochu rychleji. Stále jetì nevyslovil otázku, která mu vytanula na mysl první. Musel se na ni zeptat, a pøesto jako by ji jeho jazyk nechtìl pronést. OBrienovi se v tváøi objevil pobavený výraz. I jeho brýle jako by se ironicky leskly. On ví, pomyslel si Winston najednou, on ví, na co se chci zeptat. Pøi té mylence z nìj vyletìlo:

Co je v místnosti 101?

Výraz OBrienovy tváøe se nezmìnil. Odpovìdìl sue:

Ty ví, co je v místnosti 101, Winstone. Kadý ví, co je v místnosti 101.

Zvedl prsty smìrem k mui v bílém pláti. Sezení bylo zøejmì u konce. Do Winstonovy pae se zabodla jehla. Skoro okamitì upadl do hlubokého spánku.

3

Tvoje reintegrace bude mít tøi stadia, øekl OBrien. Uèení, pochopení a pøijetí. Je naèase, abys postoupil do druhého stadia.

Winston leel jako vdy nataený na zádech. Ale u dlouho mìl pouta volnìjí.

Stále jetì ho poutala k lùku, ale u mohl trochu pohybovat koleny, otáèet hlavu ze strany na stranu a zvedat pae od loktù. Èíselník mu u také nenahánìl takovou

- 151 -

hrùzu. Záchvatùm bolesti by se mohl vyhnout, kdyby byl dost dùvtipný; kdykoli vak projevil hloupost, OBrien posunul páèku. Nìkdy probìhlo celé sezení bez pouití èíselníku. Nepamatoval se, kolik tìch sezení bylo. Celý proces se táhl neurèitou dobu - moná týdny - a intervaly mezi jednotlivými sezeními se daly poèítat na dny, nìkdy taky na hodiny.

Kdy tu tak leí, øekl OBrien, klade si èasto otázku - dokonce ses mì na to i ptal - proè na tebe Ministerstvo lásky vynakládá tolik èasu a námahy. Kdy

jsi byl na svobodì, trápila tì v podstatì stejná otázka. Chápal jsi mechanismus spoleènosti, v ní jsi il, ale ne motivy, které jí hýbou. Pamatuje, jak sis zapsal do deníku: Chápu jak, nechápu proè? Kdy jsi tenkrát uvaoval o tom proè, pochyboval jsi o svém duevním zdraví. Èetl jsi knihu, Goldsteinovu knihu, anebo aspoò èást. Øekla ti nìco, co jsi pøedtím nevìdìl?

Tys ji èetl? zeptal se Winston.

Já jsem ji napsal. Toti, spolupracoval jsem na ní. Jak ví, ádnou knihu nepíe jen jeden èlovìk.

Je pravda, co se v ní píe?

Co se tam popisuje, ano. Ale program, který se tam pøedkládá, je nesmyslný.

Tajné shromaïování poznatkù, postupné roziøování osvìty, nakonec proletáøská vzpoura, svrení Strany. Sám jsi pøedvídal, e takový bude její obsah. To vechno je nesmysl. Proletáøi se nikdy nevzbouøí, ani za tisíc ani za milión let. Nemohou.

Nemusím uvádìt dùvod, zná ho. Pokud jsi nìkdy spoléhal na sny o násilném povstání, musí se jich vzdát. Neexistuje zpùsob, jak svrhnout Stranu. Vláda Strany potrvá navdy. Z toho vycházej ve svých úvahách.

Pøistoupil blíe k lùku. Navdy! opakoval. A teï se vrátíme k otázce jak a proè. Docela dobøe chápe, jak se Strana udruje u moci. Teï mi povìz, proè na moci tak lpíme. Jaký máme motiv? Proè tu moc tak chceme? Tak mluv,

dodal, kdy Winston neodpovídal.

Pøesto Winston jetì chvíli mlèel. Pøemohl ho pocit únavy. OBrienovi se vrátil do tváøe ílený záblesk nadení. Winston vìdìl pøedem, co OBrien øekne:

e Strana nebaí po moci pro vlastní cíle, ale pro dobro vìtiny. Usiluje o moc, protoe lidé jsou køehká, zbabìlá stvoøení, která neunesou svobodu, nedovedou se postavit tváøí v tváø pravdì, musí být ovládáni a systematicky klamáni jinými, kteøí jsou silnìjí ne oni. e lidstvo má na vybranou mezi svobodou a tìstím a

e pro obrovskou masu lidstva je tìstí lepí. e Strana je odvìkým ochráncem slabých, oddanou sektou, která páchá zlo, aby mohlo nastoupit dobro, obìtujíc pøitom vlastní tìstí pro tìstí druhých. Strané je, pomyslel si Winston, strané je, e kdy to OBrien øíká, asi tomu vìøí. Odráí se mu to ve tváøi. OBrien vìdìl vechno. Vìdìl tisíckrát líp ne Winston, jaký svìt ve skuteènosti je, v jakém poníení ijí masy lidských bytostí a pomocí jakých lí a barbarství je v nìm Strana udruje. Vechno u pochopil, vechno zváil a nic se nezmìnilo; vechno ospravedlòuje koneèný cíl. Co èlovìk zmùe, øíkal si Winston, proti ílenci, který je inteligentnìjí ne on, poctivì vyslechne jeho argumenty a potom prostì setrvá

- 152 -

ve svém ílenství.

Vládnete nad námi pro nae vlastní dobro, øekl chabì. Jste pøesvìdèeni,

e lidské bytosti nejsou uzpùsobeny k tomu, aby si samy vládly, a proto

Trhl sebou a skoro vykøikl. Svíravá bolest mu projela tìlem. OBrien postrèil páku na èíselníku na tøicet pìt.

To bylo hloupé, Winstone, hloupé, øekl. Mìl by sis dobøe rozmyslet, ne

nìco takového øekne.

Vrátil páèku a pokraèoval.

Odpovím ti na otázku sám. Je to asi takhle. Strana usiluje o moc výhradnì kvùli moci samé. Nejde nám o dobro chudých; jde nám jedinì o ni. Nejde nám o bohatství nebo pøepych, dlouhý ivot nebo tìstí; jen o moc, o èirou moc. Co znamená èirá moc, to hned pochopí. Liíme se od vech oligarchií minulosti v tom, e víme, co dìláme. Vichni ostatní, ba i ti, co se nám podobali, byli zbabìlci a pokrytci. Nìmeètí nacisté a rutí komunisté se nám svými metodami velmi pøiblíili, ale nikdy nemìli odvahu pøiznat si, jaké jsou jejich motivy. Pøedstírali a moná dokonce vìøili, e se chopili moci nechtìnì a na omezenou dobu a e hned za rohem leí jakýsi ráj, kde si lidské bytosti budou rovny a kde budou astné.

My takoví nejsme. Víme, e se nikdo nikdy nechápe moci s tím úmyslem, e se jí vzdá. Moc není prostøedek, ale cíl. Diktatura se nenastoluje proto, aby se zabezpeèila revoluce. Revoluce se dìlá, aby se zabezpeèila diktatura. Cílem pronásledování je pronásledování. Cílem muèení je muèení. Cílem moci je moc.

U mi zaèíná rozumìt?

Winstona zarazilo, jako u pøedtím tolikrát, jak OBrienova tváø vypadá unavená. Byla silná, masitá a brutální, byla v ní inteligence a jakási ovládaná váeò, pøed ní se cítil bezmocný; ale byla k smrti unavená. Pod oèima mìl váèky, kùe na lícních kostech visela. OBrien se nad ním sklonil a úmyslnì k nìmu svou strhanou tváø pøiblíil.

Ty si myslí, øekl, e mùj oblièej je starý a unavený. Myslí si, e mluvím o moci, a pøitom nejsem schopen zabránit ani úpadku vlastního tìla. Nedovede

pochopit, Winstone, e jedinec je jen buòka? Únava buòky je silou organismu.

Zemøe snad, kdy si ostøíhá nehty?

Odvrátil se od postele a zaèal rázovat místností s jednou rukou v kapse.

Jsme knìí moci, øekl. Bùh je moc. Ale v tvém pøípadì je nyní moc jenom slovo. Je na èase, aby sis utvoøil pøedstavu o tom, co moc zamená. Pøedevím si musí uvìdomit, e moc je kolektivní. Jedinec má moc pouze tehdy, kdy pøestane být jedincem. Zná pøece heslo Strany: Svoboda je otroctví. Napadlo tì nìkdy, e se to dá obrátit? Otroctví je svoboda. Kdy je lidská bytost osamocená - tedy svobodná - je vdycky poraena. Musí tomu tak být, protoe kadá lidská bytost je odsouzena zemøít, co je nejvìtí prohra. Kdy se vak èlovìk dokáe dokonale a naprosto podøídit, dovede uniknout vlastní identitì a splynout se Stranou tak, e sám je Stranou, potom je vemocný a nesmrtelný. Za druhé si musí uvìdomit, e moc je mocí nad lidskými bytostmi. Nad tìlem, ale pøedevím nad vìdomím.

- 153 -

Moc nad hmotou - nad vnìjí realitou, jak bys to øekl ty, není dùleitá. My u

hmotu ovládáme absolutnì.

Winston si na chvilku pøestal vímat èíselníku. Prudkým pohybem se pokusil zvednout a posadit se, ale podaøilo se mu jen bolestnì se zkroutit.

Jak to, e ovládáte hmotu? vybuchl. Vdy neovládáte ani podnebí, ani zákon pøitalivosti. A jsou pøece nemoci, bolest, smrt

OBrien ho umlèel pohybem ruky. Ovládáme hmotu, protoe ovládáme vìdomí. Realita je uvnitø lebky. To se postupnì doví, Winstone. Není nic, co bychom nedokázali. Neviditelnost, levitace - cokoli. Mohl bych tuhle podlahu odplavit jako mýdlovou bublinu, kdybych chtìl. Ale já nechci, protoe Strana to neádá. Musí se zbavit pøedstav o pøírodních zákonech z devatenáctého století.

My vydáváme pøírodní zákony.

Nevydáváte! Nejste ani pány celé téhle planety. Co Eurasie a Eastasie? Ani ty jste jetì nedobyli.

To není podstatné. Dobudeme jich, a se nám to bude hodit. A i kdyby ne, co na tom záleí? Mùeme je vymazat ze skuteènosti; svìt je Oceánie.

Ale svìt sám je jen zrnko prachu. A èlovìk je nepatrný, bezmocný.

Jak dlouho existuje? Milióny rokù byla Zemì neobydlená.

Nesmysl. Zemì je tak stará jako my, o nic starí. Jak by mohla být starí?

Vechno existuje jen v lidském vìdomí.

Ale skály jsou plné kostí vyhynulých ivoèichù - mamutù, mastodontù a obrovských jetìrù, kteøí tu ili dávno pøedtím, ne bylo vùbec o èlovìku slyet.

Vidìl jsi nìkdy ty kosti, Winstone? Samozøejmì e ne. Vymysleli si je biologové devatenáctého století. Pøed èlovìkem nebylo nic. Po èlovìku, kdyby nìjak skonèil, nepøijde nic. Mimo èlovìka nic neexistuje.

Kromì nás existuje celý vesmír. Podívej se na hvìzdy! Nìkteré jsou vzdálené milión svìtelných rokù. Jsou navdy mimo ná dosah.

Co jsou hvìzdy? øekl OBrien lhostejnì. Ohnì pár kilometrù odtud. Mohli bychom jich dosáhnout, kdybychom chtìli. Anebo bychom je mohli vymazat.

Zemì je støed vesmíru. Slunce a hvìzdy obíhají kolem ní.

Winston udìlal dalí køeèovitý pohyb. Tentokrát neøekl nic. OBrien pokraèoval, jako by odpovídal na vyslovenou námitku:

Pro urèité úèely to samozøejmì neplatí. Kdy se plavíme pøes oceán anebo kdy pøedpovíme zatmìní, èasto zjistíme, e je vhodné pøedpokládat, e Zemì obíhá kolem Slunce a hvìzdy jsou vzdálené bilióny kilometrù. Ale co na tom?

Myslí si, e nedokáeme vytvoøit dvojí astronomickou soustavu? Hvìzdy mohou být blízké nebo vzdálené, podle toho, jak to potøebujeme. Myslí, e to nai matematici nezvládnou? Zapomnìl jsi na doublethink.

Winston se zvrátil dozadu. A øekl cokoli, okamitá odpovìï ho udeøila jako rána kyjem. A pøesto vìdìl, e má pravdu. Urèitì se dá dokázat, jak falená je víra, e neexistuje nic mimo nae vìdomí. Copak nebyla u dávno odhalena jako klam? Mìla dokonce i jméno, ale to zapomnìl. Koutky OBrienových úst

- 154 -

kubal úsmìv, jak na nìho svrchu shlíel.

Øekl jsem ti, Winstone, e metafyzika není tvá silná stránka. Slovo, na které se snaí rozpomenout, je solipsismus. Ale mýlí se. Toto není solipsismus. Kdy

u chce, tak kolektivní solipsismus. To je ovem nìco jiného, dokonce pravý opak. Ale to jsme odboèili, dodal zmìnìným tónem. Skuteèná moc, moc, o kterou musíme bojovat dnem i nocí, není moc nad vìcmi, ale nad lidmi. Odmlèel se a na okamik zase vypadal jako uèitel, který se ptá nadìjného áka. Jak uplatní èlovìk svou moc nad druhým, Winstone?

Winston pøemýlel. Tím, e ho pøinutí trpìt, odpovìdìl.

Pøesnì. Tím, e ho pøinutím trpìt. Poslunost nestaèí. Pokud netrpí, jak si mùe být jistý, e podléhá tvé vùli a ne své vlastní? Moc spoèívá v tom, e èlovìk zpùsobí druhému bolest a poníení. Moc spoèívá v tom, e se lidské vìdomí roztrhá na kusy a zase sloí do nových tvarù, podle toho, jak si usmyslíme.

Zaèíná chápat, jaký svìt vytváøíme? Pøesný opak hloupých hedonistických Utopií, o kterých snili staøí reformátoøi. Svìt strachu, zrady a útrap, svìt, v nìm týrá jeden druhého, svìt, který, a se zlepí, nebude ménì nemilosrdný, ale jetì nemilosrdnìjí. Pokrok v naem svìtì bude pokrok smìrem k vìtí bolesti. Staré civilizace tvrdily, e jsou zaloeny na nenávisti. V naem svìtì nebudou ádné city kromì strachu, zloby, radosti z vítìzství a sebepokoøení. Vechno ostatní znièíme - vechno. U teï potíráme návyky, mylení, které pøeívají z doby pøed Revolucí. Pøeali jsme spojení mezi dítìtem a rodièi, mezi èlovìkem a èlovìkem, mezi muem a enou. U dnes se nikdo neodváí dùvìøovat manelce, dítìti anebo pøíteli. V budoucnosti nebudou vak ani manelky ani pøátelé. Dìti budou matkám odebírány pøi narození, jako se odebírají vajíèka slepicím. Pohlavní pud bude vykoøenìn. Plození bude kadoroèní formalita jako obnovení pøídìlových poukázek. Zruíme orgasmus. Nai neurologové u na tom pracují. Nebude vìrnost kromì vìrnosti Stranì. Nebude láska kromì lásky k Velkému bratru. Nebude smích kromì smíchu tìstí z vítìzství nad poraeným nepøítelem. Nebude umìní, nebude literatura, nebude vìda. A budeme vemocní, nebudeme vìdu potøebovat. Nebude rozdíl mezi krásou a oklivostí. Nebude zvìdavost ani radost ze ivota. Vechny ostatní poitky budou znièeny. Ale vdy - na to nezapomínej, Winstone - vdy tu bude opojení mocí, které bude neustále sílit a bude stále rafinovanìjí. Stále, v kadém okamiku, bude existovat vzruení z vítìzství, pocit, e lape po bezmocném nepøíteli. Jestli chce obraz budoucnosti, pøedstav si vysokou botu, která dupe po lidské tváøi - navdycky.

Odmlèel se, jako by oèekával, e Winston nìco øekne. Winston se zase pokouel schoulit na lùku. Nemohl nic øíci. Srdce jako by mu zamrzlo. OBrien pokraèoval:

A zapamatuj si, e je to navdycky. Vdycky bude nìjaká tváø, po které se bude lapat. Vdycky bude nìjaký kacíø, nepøítel spoleènosti, kterého znovu porazíme a ponííme. Vechno, èím jsi proel za tu dobu, co jsi v naich rukou, bude pokraèovat, a bude to jetì horí. pioná, zrada, zatýkání, muèení, popravy,

- 155 -

likvidace - to vechno nikdy nezmizí. Bude to svìt hrùzy, a také svìt triumfu. Èím bude Strana mocnìjí, tím ménì bude tolerantní: èím slabí je opozice, tím tuí je despotismus. Goldstein a jeho kacíøství budou ít navdycky. Kadý den, v kadé chvíli budou poráeni, diskreditováni, vysmíváni, popliváváni - a pøece vdycky pøeijí. Drama, které jsem s tebou pøehrával sedm let, se bude hrát znovu, generaci po generaci, ve stále propracovanìjí podobì. Vdycky budeme mít kacíøe, který nám bude vydán na milost, bude køièet bolestí, zlomený a opovreníhodný

- a nakonec kajícný, zachránìný sám pøed sebou, plazící se nám dobrovolnì u nohou. Takový svìt pøipravujeme, Winstone. Svìt vítìzství za vítìzstvím, triumfu za triumfem a tak poøád dokola: nekoneèné drádìní nervù moci, nekoneèné drádìní. Vidím, e si zaèíná uvìdomovat, jaký to bude svìt. Ale nakonec ho nejen pochopí; pøijme ho, pøivítá, stane se jeho souèástí.

Winston se vzpamatoval natolik, e mohl promluvit. To nemùete, zaeptal.

Co tím chce øíci, Winstone?

Takový svìt, jaký jsi právì popsal, nebudete moci vytvoøit. To je sen. Je to nemoné.

Proè?

Je nemoné vybudovat civilizaci na strachu, nenávisti a krutosti. Nebyla by schopná ivota. Rozpadla by se. Spáchala by sebevradu.

Nesmysl. Podléhá dojmu, e nenávist vyèerpává víc ne láska. Proè? A i kdyby, co na tom záleí? Mysli si, e se chceme rychleji opotøebovat. Mysli si, e urychlíme tempo lidského ivota tak, e lidé hudou senilní u ve tøiceti. Ale i tak, co na tom? Dokáe pochopit, e smrt jedince nic neznamená? Strana je nesmrtelná.

OBrienùv hlas jako vdy umlátil Winstona k bezmocnosti. Navíc se dìsil,

e kdyby dál nesouhlasil, OBrien by znovu otoèil pákou. A pøesto nemohl mlèet.

Chabì, bez argumentù, bez jakékoli opory kromì nevýslovné hrùzy z toho, co OBrien øekl, pøeel znovu do útoku.

Nevím - nezajímá mì to. Nìjak to sele. Nìco vás zdolá. ivot vás zdolá.

My ovládáme ivot po vech stránkách, Winstone. Ty si pøedstavuje, e existuje cosi, èemu se øíká lidská pøirozenost, e bude zneuctìná tím, co dìláme, a obrátí se proti nám. Ale my lidskou pøirozenost vytváøíme. Lidé jsou nekoneènì tvární. Nebo ses snad vrátil ke svému starému názoru, e proletáøi nebo otroci povstanou a svrhnou nás? To pus z hlavy. Jsou bezmocní jako zvíøata. Lidstvo je Strana. Ostatní jsou mimo - na tìch nezáleí.

To je mi jedno. Nakonec vás potøou. Døíve nebo pozdìji pochopí, co jste zaè, a potom vás roztrhají na kusy.

Má nìjaký dùkaz, e se to dìje? Anebo dùvod, e by se to mìlo stát?

Ne, já v to vìøím. Vím, e prohrajete. Ve vesmíru je nìco - nevím co, nìjaký duch, princip, který nikdy nepøekonáte.

Vìøí v Boha, Winstone?

Ne.

- 156 -

Tak co je ten princip, který nás pøemùe?

Nevím. Lidský duch.

Ty se povauje za èlovìka?

Ano.

Jestli jsi èlovìk, Winstone, tak jsi poslední èlovìk. Tvùj druh vyhynul; my jsme jeho dìdici. Chápe, e jsi sám? Jsi mimo dìjiny, neexistuje. Jeho chování se zmìnilo a pokraèoval pøíkøeji: Povauje se za mravnì nadøazeného, nám, naí li a naí krutosti?

Ano.

OBrien nepromluvil. Ozvaly se dva jiné hlasy. Po chvíli Winston v jednom z nich poznal svùj vlastní. Byl to zvukový záznam rozhovoru, který mìl s OBrienem té noci, kdy vstoupil do Bratrstva. Slyel se, jak slibuje, e bude lhát, krást, falovat, vradit, lít vitriol dìtem do oblièeje. OBrien udìlal netrpìlivé gesto, jako by chtìl øíci, e ta ukázka snad ani nebyla zapotøebí. Otoèil nìjakým vypínaèem a hlasy zmlkly.

Vstaò, øekl.

Pouta se uvolnila. Winston spustil nohy na zem a vrávoravì se postavil.

Jsi poslední èlovìk, øekl OBrien. Jsi zachránce lidského ducha. Uvidí

se, co jsi. Svlékni se!

Winston rozvázal kousek provazu, který drel kombinézu. Zip se u dávno utrhl. Nemohl si vzpomenout, jestli se od té doby, co ho zatkli, takhle docela svlékl. Pod kombinézou mìl na tìle pinavé zaloutlé hadry, v nich se sotva daly rozeznat zbytky spodního prádla. Kdy je shodil na zem, uvidìl na vzdáleném konci místnosti trojstranné zrcadlo. Pøistoupil k nìmu, zarazil se a vyrazil bezdìèný výkøik.

Jen dál, øekl OBrien. Postav se mezi zrcadla. Uvidí se i z boku.

Zarazil se, protoe se vydìsil. Kráèela mu vstøíc sehnutá, edivá postava podobná kostlivci. Ten zjev sám byl údìsný, a nadto vìdìl, e je to on. Pøistoupil blí k zrcadlu. Oblièej toho tvora jako by trèel dopøedu, pøed sehnuté tìlo. Byla to tváø zpustlého kriminálníka s hrbolatým èelem, které pøecházelo v holou lebku, s køivým nosem a jakoby otluèenými lícními kostmi, nad nimi sedìly divoké, ostraité oèi. Tváøe mìl vrásèité, ústa vtaená dovnitø. Byla to jeho tváø, samozøejmì, ale zdálo se mu, e se zmìnila víc, ne se zmìnil uvnitø. Odráely se v ní asi jiné pocity, ne ty, které proíval. Èásteènì zpleatìl. V první chvíli si myslel, e také zeedivìl, ale to jen kùe na hlavì byla edivá. A na ruce a oblièej bylo jeho tìlo celé edivé starou, zaranou pínou. Tu a tam bylo pod ní vidìt èervené jizvy od ran, a bércový vøed nad kotníkem byl zanícený a odlupovaly se z nìj kousky kùe. Opravdu údìsný byl vak jeho vyzáblý trup. Hrudní ko byl úzký jako u kostlivce; nohy zhubly tak, e kolena byla objemnìjí ne stehna. Pochopil, proè OBrien chtìl, aby se na sebe podíval z boku. Zakøivení jeho páteøe bylo ohromující. Vyhublá ramena shrbená dopøedu, vpadlá hruï a vyzáblý krk jako by se pod tíhou lebky ohnuly nadvakrát. Hádal by na tìlo edesátiletého mue,

- 157 -

který trpí zhoubnou nemocí.

Èasto sis øíkal, ozval se OBrien, e má tváø - tváø èlena Strany - vypadá staøe a sele. Co si myslí o své tváøi?

Uchopil Winstona za rameno a otoèil ho tak, aby byli tváøí v tváø.

Podívej, v jakém jsi stavu! øekl. Podívej se na tu pínu mezi prsty u nohou.

Podívej se na ten odporný bolák na noze, ze kterého teèe. Ví, e smrdí jak kozel?

Asi sis toho u pøestal vímat. Podívej, jak jsi vyzáblý. Vidí? Tvùj biceps bych sevøel mezi palcem a ukazovákem. Krk bych ti pøelomil jako mrkev. Ví, e od té doby, co jsi v naich rukou, jsi zhubl o pìtadvacet kilo? I vlasy ti slézají v celých chumáèích. Podívej! Chytil Winstona za hlavu a vyrval mu chumáè vlasù. Otevøi ústa. Devìt, deset; zbylo ti jedenáct zubù. Kolik jsi jich mìl, kdy jsi k nám pøiel?

A tìch pár zbylých se viklá. Podívej!

Uchopil jeden z Winstonových zbývajících pøedních zubù palcem a ukazovákem. Winstonovi projela èelistí ostrá bolest. OBrien vykubl uvolnìný zub i s koøenem. Mrtil jím pøes celu.

Hnije, øekl. Rozpadá se. Co jsi? Pytel hnusu. Teï se obra a znovu se podívej do zrcadla. Vidí toho tvora, co se na tebe dívá? To je poslední èlovìk.

Jestli ty jsi èlovìk, pak tohle je lidstvo. A teï se zas obleè.

Winston se zaèal oblékat pomalými, topornými pohyby. A dosud si vlastnì ani neviml, e je hubený a slabý. V hlavì mìl jedinou mylenku: e je tady urèitì déle, ne si myslel. Najednou, kdy si oblékal své ubohé hadry, ho pøemohl pocit lítosti nad tím zbídaèeným tìlem. A ne si uvìdomil, co dìlá, svalil se na stolièku, která stála u postele, a rozplakal se. Uvìdomoval si, jak je ohavný, ubohý ranec kostí ve pinavém prádle, a jak sedí a pláèe v ostrém bílém svìtle. Ale nemohl se ovládnout. OBrien mu témìø laskavì poloil ruku na rameno.

To není navdy, øekl. Mùe z toho uniknout, kdykoli bude chtít.

Vechno závisí na tobì.

To je tvoje dílo, vzlykal Winston. To tys mì pøivedl do takového stavu!

Ne, Winstone, pøivedl ses do nìho sám. Kdy ses postavil proti Stranì. To vechno bylo obsaeno u v tvém prvním èinu. Nestalo se nic, co bys nemohl pøedvídat.

Odmlèel se, a pak pokraèoval:

Porazili jsme tì, Winstone. Zlomili jsme tì. Vidìl jsi své tìlo. Tvoje vìdomí je ve stejném stavu. Myslím, e v tobì nezùstalo pøíli hrdosti. Kopali tì, bièovali, uráeli, øval jsi bolestí, válel ses po zemi ve vlastní krvi a ve svých zvratcích. kemral jsi o milosrdenství, zradil jsi vechny a vechno. Mùe si pøedstavit poníení, kterého se ti jetì nedostalo?

Winston pøestal plakat, ale slzy mu jetì kanuly z oèí. Vzhlédl k OBrienovi.

Julii jsem nezradil, øekl.

OBrien se na nìj zamylenì podíval. Ne, øekl, ne, to je pravda. Julii jsi nezradil.

Winstonovi zaplavila srdce zvlátní úcta k OBrienovi, kterou zøejmì nic

- 158 -

nedokázalo znièit. Jak je inteligentní, pomyslel si, jak je inteligentní! OBrienovi nikdy neulo, co se mu øíká. Kadý jiný by okamitì odvìtil, e Winston Julii zradil. Nebo - bylo jetì nìco, co z nìho muèením nevypáèili? Øekl jim vechno, co o ní vìdìl, o jejích zvycích, o jejím charakteru, o jejím minulém ivotì; pøiznal a do nejtriviálnìjích detailù vechno, co se odehrávalo na jejich schùzkách, vechno, co øekl on jí a ona jemu, mluvil o tom, co si koupili na èerném trhu, o jejich cizoloství, o jejich naivním spiknutí proti Stranì - vechno. A pøesto, v tom smyslu, jak on to slovo chápal, ji nezradil. Nepøestal ji milovat, jeho city k ní zùstaly nezmìnìné. OBrien pochopil bez dalího vysvìtlování, jak to myslí.

Povìz mi, zeptal se, jak brzy mì zastøelí?

Mùe to trvat dlouho, øekl OBrien. Jsi tìký pøípad. Ale nevzdávej se nadìje. Kadý se døív nebo pozdìji vyléèí. Nakonec tì zastøelíme.

4

Bylo mu mnohem líp. Kadým dnem tloustl a sílil, pokud se ovem dalo mluvit o dnech.

Bílé svìtlo a bzuèení bylo stejné jako pøedtím, ale cela byla o nìco pohodlnìjí ne ty, které poznal pøedtím. Na pryènì z prken byl poltáø a matrace a byla tam i stolièka. Mohl se vykoupat a dost èasto mu dovolili umývat se v plechovém umyvadle. Dokonce mu dali teplou vodu. Dostal nové spodní prádlo a èistou kombinézu. Na bércový vøed mu pøiloili hojivou mast a ovázali mu ho. Vytáhli mu zbývající zuby a vyrobili mu nové protézy.

Uplynuly urèitì týdny, moná i mìsíce. Mohl by teï sledovat plynutí èasu, kdyby se mu chtìlo, protoe mu zøejmì dávali jíst v pravidelných intervalech.

Usoudil, e dostává tøi jídla za ètyøiadvacet hodin; nìkdy se sám sebe ptal, zda je dostává v noci anebo ve dne. Strava byla a pøekvapivì dobrá, kadé tøetí jídlo bylo maso. Jednou dostal dokonce balíèek cigaret. Nemìl zápalky, ale dozorce, který mu nosil jídlo a nikdy nepromluvil, mu vdycky zapálil. Kdy se poprvé pokusil kouøit, udìlalo se mu patnì, ale vytrval a balíèek mu vydrel dlouho, protoe kouøil pùl cigarety po kadém jídle.

Dali mu bílou tabulku a palíèek tuky, pøivázaný k jejímu rohu. Zprvu je nepouíval. I v bdìlém stavu býval skleslý. Mezi jednotlivým jídly èasto témìø bez pohnutí leel, nìkdy spal, nìkdy se probouzel a v mrákotách pøemýlel. Ale otevøít oèi bylo pøíli namáhavé. Dávno si zvykl spát pøi prudkém svìtle. Zøejmì mu u nevadilo, i sny mìl souvislejí. Celou tu dobu hodnì snil a byly to vdycky

astné sny. Byl ve Zlaté zemi, nebo sedìl mezi obrovskými, nádhernými, sluncem ozáøenými troskami, s matkou a Julií, OBrienem - nic nedìlali, jen sedìli na slunci a vyprávìli si o mírumilovných záleitostech. V bdìlém stavu se zabýval pøemýlením o tom, co se mu zdálo. Teï, kdy u ho nehnala kupøedu bolest, jako by ztratil schopnost vyvinout intelektuální úsilí. Nenudil se, netouil po

- 159 -

rozhovoru nebo po rozptýlení. To, e je sám, e ho nikdo nebije ani nevyslýchá,

e má co jíst a je èistý, ho naprosto uspokojovalo.

Pozdìji trávil ménì èasu spánkem, ale poøád jetì nepocioval potøebu vstát z lùka. Stál jen o to, aby mohl klidnì leet a cítit, jak se mu v tìle hromadí síla.

Tu a tam se prsty ohmatával, aby se ujistil, e to není iluze, e se svaly zaoblují a kùe napíná. Nakonec bylo nade ví pochybnost jasné, e tloustne; stehna mìl teï rozhodnì objemnìjí ne kolena. Potom, i kdy zprvu s nechutí, zaèal pravidelnì cvièit. Zakrátko dokázal ujít tøi kilometry (zmìøil si celu podle krokù), a jeho schýlená ramena se zaèala narovnávat. Pokusil se o sloitìjí cviky a zároveò ho pøekvapilo i poníilo, kdy zjistil, co vechno nedokáe. Nedovedl se pohnout z místa jinak ne krokem, nedovedl udret idli v nataené pai, a kdy se pokusil stát na jedné noze, upadl. Døepl si na paty a zjistil, e vstát dokáe jen s umrtvující bolestí ve stehnech a v holeních. Lehl si na bøicho a pokusil se vzepøít se na rukou.

Bylo to beznadìjné, nevzepøel se ani o centimetr. Ale po nìkolika dalích dnech -

po nìkolika dalích jídlech - ten výkon zvládl. Pøiel èas, kdy to dokázal estkrát za sebou. Zaèal být vlastnì na své tìlo hrdý a obèas se kojil vírou, e také jeho vzhled zase zaèíná být normální. Jen kdy si náhodou poloil ruku na holé temeno, vzpomnìl si na vrásèitou zmuèenou tváø, která na nìj hledìla v zrcadle.

Jeho vìdomí se zaktivovalo. Usedl na pryènu, zády se opøel o stìnu, tabulku opøel o kolena a dal se do práce, rozhodnut, e se pøevychová.

Kapituloval, o tom nebylo pochyb. Ve skuteènosti, jak to teï vidìl, byl ke kapitulaci pøipraven dávno pøedtím, ne se k ní rozhodl. Od okamiku, kdy se octl na Ministerstvu lásky - a dokonce u i ve chvíli, kdy s Julií bezmocnì stáli a kovový hlas z obrazovky jim naøizoval, co mají dìlat - chápal, jak lehkováný a plytký je jeho pokus postavit se proti moci Strany. Teï vìdìl, e ho Ideopolicie sedm let pozorovala jako brouka pod lupou. Kadý fyzický úkon, kadé nahlas pronesené slovo, vecko zaznamenali, z kadého mylenkového sledu dokázali usuzovat. Dokonce i smítko bìlavého prachu na deskách jeho deníku dali peèlivì zpátky na místo. Pøehráli mu zvukové záznamy, ukázali mu fotografie, na nìkterých byli s Julií. Ano, dokonce i U nemohl proti Stranì bojovat. Kromì toho, Strana je v právu. Musí to tak být; jak by se mohl mýlit nesmrtelný kolektivní mozek? Podle jakých vnìjích norem by jedinec mohl kontrolovat její názory? Zdravý rozum lze mìøit statisticky. Jde jenom o to, nauèit se myslet tak, jak myslí oni. Jenome!

Mìl pocit, e tuka v jeho prstech je tlustá a neohrabaná. Zaèal zapisovat vìty, které ho napadaly. Nejdøív napsal velkými kostrbatými tiskacími písmeny: SVOBODA JE OTROCTVÍ

Potom, skoro bez zastavení:

DVÌ A DVÌ JE PÌT

Pak se vak zarazil. Jako by se pøed nìèím stydìl, nedokázal soustøedit své

- 160 -

mylenky. Uvìdomoval si, e ví, co pøijde dál, ale momentálnì si na to nemohl vzpomenout. A kdy si pøece jen vzpomnìl, tedy jenom tak, e vìdomì vyvodil, co to musí být; nepøilo to samo od sebe. Napsal:

BÙH JE MOC

Akceptoval u vechno. Minulost je zmìnitelná. Minulost nebyla nikdy zmìnìná. Oceánie je ve válce s Eastasií. Oceánie byla vdycky ve válce s Eastasií.

Jones, Aaronson a Rutherford byli vinni zloèiny, z nich byli obvinìni. Nikdy nevidìl fotografii, sám si ji vymyslel! Vìdìl, e si pamatuje vìci, které tomu odporují, ale to jsou falené vzpomínky, výsledek sebeklamu. Jak je to vechno jednoduché. Jen se podvolit a vechno ostatní pøijde samo. Bylo to, jako kdy

èlovìk plave proti proudu, který ho strhává zpìt, a se snaí sebevíc, a potom se najednou rozhodne obrátit a plavat s proudem místo proti nìmu. Nic se nezmìnilo, jen jeho postoj; tak jako tak, stalo se, co bylo pøedurèeno. U skoro ani nevìdìl, proè se vùbec bouøil. Vechno bylo snadné, jene!

Pravda mohla být cokoli. Takzvané pøírodní zákony jsou nesmysl. Zákon pøitalivosti je nesmysl. Kdybych chtìl, øekl OBrien, mohl bych tuhle podlahu odplavit jako mýdlovou bublinu. Winston si to rozloil. Jestli si myslí, e odplavuje podlahu, a já si souèasnì myslím, e ho vidím, e to dìlá, pak se to skuteènì dìje.

Najednou, jako kdy kus potopeného vraku prorazí vodní hladinu, mu do vìdomí pronikla mylenka: Ve skuteènosti se to nedìje. Jenom si to pøedstavujeme. Je to halucinace. Okamitì ten nápad potlaèil. Byl to zøejmý klam; vyplývalo z nìj, e kdesi mimo vás je skuteèný svìt, kde se odehrávají skuteèné vìci. Ale jak mùe takový svìt existovat? Jak získáme znalost èehokoli ne prostøednictvím vlastního vìdomí? Vechno se odehrává ve vìdomí. Vechno, co se odehrává ve vìdomí vech, se skuteènì dìje.

Nepùsobilo mu ádné obtíe zapudit ten klam, a nebylo nebezpeèí, e by mu podlehl. Uvìdomoval si vak, e ho nikdy nemìl napadnout. Vìdomí by si mìlo vytvoøit jakousi zábranu, kdykoli se vyskytne nebezpeèná mylenka. Ten proces by mìl být automatický, instinktivní. V newspeaku se to nazývá crimestop.

Zaèal se v nìm cvièit. Pøedøíkával si teze jako Strana øíká, e Zemì je plochá, Strana øíká, e led je tìí ne voda - a cvièil se nevímat si nebo nechápat argumenty, které je vyvracely. Nebylo to snadné a vyadovalo to velkou schopnost uvaovat a improvizovat. Napøíklad aritmetické problémy vyvolané tvrzením, e

dvì a dvì je pìt, byly nad jeho rozumové schopnosti. Vyadovalo to také od vìdomí pøímo atletické výkony - schopnost pouít jednou logiku v nejpøísnìjím smyslu a vzápìtí si neuvìdomit nejhrubí logické chyby. Hloupost byla právì tak potøebná jako inteligence, a bylo právì tak obtíné ji dosáhnout.

Po celou dobu v koutku due uvaoval, jak brzy ho asi zastøelí. Vechno závisí na tobì, øekl OBrien; ale Winston vìdìl, e to nemùe uspíit ádným vìdomým èinem. Mùe to být za deset minut anebo za deset let. Mohli by ho dret celé roky na samotce, mohli by ho poslat do pracovního tábora a mohli by

- 161 -

ho i na èas propustit, jak to nìkdy dìlávali. Bylo dokonce moné, e døív, ne ho zastøelí, sehrají znovu celé drama zatèení a výslechù. Jisté je jedinì to, e smrt nikdy nepøichází v oèekávaném okamiku. Tradicí, nevyslovenou tradicí, bylo -

lidé to vìdìli, i kdy o tom nikdy nemluvili - e se støílí zezadu, vdycky zezadu, do hlavy, bez výstrahy, kdy vás vedou po chodbì z jedné cely do druhé.

Jednoho dne - ale jednoho dne nebyl správný výraz; právì tak se to mohlo stát uprostøed noci - jednou upadl do zvlátního blaeného snìní. Kráèel po chodbì a èekal na kulku. Vìdìl, e v pøítím Okamiku ho udeøí. Vechno bylo uspoøádáno, urovnáno, usmíøeno. U nebyly pochybnosti, hádky, bolest ani strach.

Tìlo mìl zdravé a silné. Kráèel zlehka, s radostí z pohybu a s pocitem, e kráèí za svitu slunce. U nebyl v úzkých bílých chodbách Ministerstva lásky, ale na

iroké, sluncem ozáøené cestì kilometr iroké, a kráèel po ní jakoby v deliriu vyvolaném drogami. Byl ve Zlaté zemi, do ní se lo po pìince pøes starou pastvinu spasenou od králíkù. Cítil nízké pruné drny pod nohama a nìné sluneèní paprsky na tváøi. Na kraji pastviny se lehce klátily jilmy a nìkde za nimi byl potok, kde v zelených tùních pod vrbami leely bìlice.

Najednou se vymrtil v záchvatu hrùzy. Na páteøi mu vyrazil pot. Uslyel, jak nahlas vykøikl:

Julie! Julie! Julie, má lásko! Julie!

Na okamik ho zaplavila její pøítomnost. Zdálo se mu, e je nejen s ním, ale v nìm. Bylo to, jako kdyby se dostala do tkánì jeho pokoky. V tu chvíli ji miloval daleko víc, ne kdy byli spolu a svobodní. Vìdìl také, e je nìkde stále jetì naivu a potøebuje jeho pomoc.

Ulehl naznak na lùko a pokouel se uklidnit. Co to jen udìlal? Kolik let

aláøe si pøidal tím okamikem slabosti?

Za chvíli uslyí dupání bot za dveømi. Nemohou ponechat takový výbuch bez trestu. Jestli to dosud nevìdìli, vìdí nyní, e poruil vzájemnou dohodu.

Poslechl Stranu, ale stále jetì ji nenávidìl. V minulosti skrýval kacíøské mylenky pod maskou konformismu. Nyní o krok ustoupil, podøídil své vìdomí, ale doufal,

e nitro si udrí neporuené. Vìdìl, e udìlal chybu, ale byl rád, e ji udìlal. Oni to pochopí. OBrien to pochopí. Vechno prozradil jediným bláhovým výkøikem.

Bude muset zaèít docela od zaèátku. Mùe to trvat roky. Pøejel si rukou po tváøi ve snaze obeznámit se s její novou podobou. Na tváøích mìl hluboké vrásky, lícní kosti byly na dotyk ostré, dostal navíc nové zubní protézy. Není lehké zùstat nevyzpytatelný, kdy nevíte, jak vypadá vae tváø. Ale i tak, pouhé ovládání rysù nestaèí. Poprvé si uvìdomil, e chce-li èlovìk uchovat nìco v tajnosti, musí to skrývat i sám pøed sebou. Musí mít stále na pamìti, e to existuje, ale pokud to není nutné, nesmí nikdy dovolit, aby se to vynoøilo ve vìdomí v podobì, kterou by bylo moné pojmenovat. Od nynìjka musí nejen správnì myslet; musí i správnì cítit, správnì snít. A neustále musí dret svou nenávist uzamèenou v sobì, jako kus hmoty, jako cystu, která je souèástí jeho samého, a pøesto s ním není spojená.

- 162 -

Jednoho dne se rozhodnou, ale pár vteøin pøedtím to bude moné uhodnout.

Vdycky se to dìje zezadu, kdy vás vedou po chodbì. Deset vteøin by staèilo.

Za tu dobu by se jeho vnitøní svìt mohl celý obrátit. A naráz, ani by øekl slovo, ani by se zastavil, ani by se mu ve tváøi cokoli zmìnilo - naráz by bylo po kamuflái a bác! Nálo jeho nenávisti by vybuchla. Nenávist by ho naplnila jako obrovský huèící plamen. A skoro ve stejné chvíli bác! Tøeskl by výstøel, pøíli

pozdì a pøíli brzy. Roztøítil by mu mozek døív, ne by to mohli odvolat. Kacíøská mylenka by zùstala nepotrestána, bez pokání, navdy mimo jejich dosah. Prorazili by díru do vlastní dokonalosti. Zemøít, a pøitom je nenávidìt, to je svoboda.

Zavøel oèi. Bylo to tìí, ne vzít na sebe nìjaký intelektuální úkol. Musel sám sebe poníit, sám sebe zmrzaèit. Musel se ponoøit do nejvìtí píny. Co bylo nejhorí, nejhnusnìjí ze veho? Pomyslel na Velkého bratra. Ta obrovská tváø (protoe ji neustále vidìl na plakátech, myslel si vdycky, e je metr iroká), s mohutným èerným knírem a s oèima, které èlovìka neustále sledovaly, jako by mu sama od sebe vplula do vìdomí. Jaké jsou vlastnì jeho pravé city k Velkému bratru?

Na chodbì se ozval ohluující dupot bot. Ocelové dveøe se hluènì otevøely.

Do cely vstoupil OBrien. Za ním stál dùstojník s voskovou tváøí a dozorci v èerných uniformách.

Vstaò! øekl OBrien. Pojï sem.

Stáli teï proti sobì. OBrien uchopil Winstona silnýma rukama za ramena a zblízka se na nìho podíval.

Tys uvaoval o tom, e mì podvede, øekl. To bylo hloupé. Postav se zpøíma! Podívej se mi do tváøe!

Odmlèel se a potom pokraèoval mírnìji:

Lepí se. Po intelektuální stránce u nemá mnoho nedostatkù. Jen stále pokulhává v emocionální sféøe. Øekni mi, Winstone - a pamatuj, ádné li, ty ví, e vdycky dovedu le odhalit - øekni mi, jaké jsou tvé skuteèné city vùèi Velkému bratrovi?

Nenávidím ho.

Nenávidí ho. Dobøe. Take pro tebe nadeel èas k poslednímu kroku.

Musí Velkého bratra milovat. Nestaèí poslouchat ho; musí ho milovat.

Pustil Winstona a pøistrèil ho k dozorcùm.

Místnost 101, øekl.

5

V kadé fázi svého uvìznìní vdycky vìdìl, nebo si myslel, e ví, kde asi se v té budovì bez oken nachází. Moná e byly nepatrné rozdíly v tlaku vzduchu.

Cely, kde ho dozorci tloukli, byly v podzemí. Místnost, kde ho vyslýchal OBrien, byla nahoøe pod støechou. Teï se nacházel mnoho metrù pod zemí, tak hluboko,

- 163 -

jak jen to bylo moné.

Místnost byla vìtí ne vìtina cel, které dosud poznal. Ale své okolí si sotva uvìdomoval. Viml si jenom, e pøímo proti nìmu jsou dva malé stolky pokryté hrubou zelenou látkou. Jeden byl jen metr èi dva od nìj, druhý stál dál, u dveøí.

Sedìl pøipoután k idli tak pevnì, e nemohl hnout ani hlavou. Zezadu ji podepírala jakási podloka, která ho nutila hledìt pøímo pøed sebe.

Chvíli byl sám, potom se otevøely dveøe a pøiel OBrien.

Jednou ses mì ptal, øekl OBrien, co je v Místnosti 101. Øekl jsem ti, e odpovìï u zná. Zná ji kadý. To, co je v Místnosti 101, je nejhorí na svìtì.

Dveøe se opìt otevøely. Veel dozorce. Nesl cosi drátìného, jakousi krabici nebo koík. Poloil to na vzdálenìjí stùl. OBrien pøekáel Winstonovi ve výhledu, take nemohl rozeznat, co to je.

Nejhorí vìci na svìtì, øekl OBrien, jsou rùzné, jak pro koho. Mùe to být pohøbení zaiva, nebo smrt upálením nebo utopením, nebo naraením na kùl, nebo padesát jiných zpùsobù smrti. Pro nìkoho je to nìjaká triviální záleitost.

Dokonce ani ne osudná.

Ustoupil trochu stranou, aby Winston lépe vidìl na vìc na stole. Byla to podlouhlá drátìná klec a na víku mìla dradla, za která se dala nosit. Na pøední stranì bylo pøipevnìno cosi, co vypadalo jako ermíøská maska, vypouklou stranou obrácená dovnitø. Pøestoe stála asi tøi a ètyøi metry od Winstona, vidìl, e klec je rozdìlená po délce na dvé oddìlení a v kadém je jakési zvíøe. Byly to krysy.

V tvém pøípadì, øekl OBrien, jsou náhodou nejhorí vìci na svìtì krysy.

Winstonem projelo výstrané chvìní, jakýsi strach, ani nevìdìl z èeho, hned jak tu klec poprvé zahlédl. Teï mu vak najednou svitlo, jaký význam má ta vypuklina vpøedu, pøipomínající masku. Mìl pocit, e najednou má místo útrob vodu.To nemùe! vykøikl pøeskakujícím hlasem. To bys neudìlal, to ne! To není moné!

Vzpomíná si, zeptal se OBrien, na hrùzu, která tì pøepadávala ve snu?

Pøed tebou byla èerná stìna a v uích ti znìl øev. Za tou stìnou bylo cosi pøíerného.

Tys vìdìl, e ví, co to je, ale neodváil ses to vytáhnout na svìtlo. Za tou stìnou byly krysy.

OBriene! øekl Winston a pokouel se ovládnout svùj hlas. Ví pøece, e tohle není nutné. Co po mnì chce?

OBrien mu nedal pøímou odpovìï. Promluvil svým kantorským zpùsobem, afektovanì, jak to nìkdy dìlával. Zamylenì hledìl do dálky, jako by promlouval k posluchaèstvu nìkde za Winstonovými zády.

Bolest o sobì, øekl nìkdy nestaèí. Stává se, e èlovìk bolest vydrí, nìkdy a do okamiku smrti. Ale pro kadého existuje nìco, co vydret nemùe - co si ani nedokáe pøedstavit. Odvaha a zbabìlost s tím nemají nic spoleèného. Kdy

padá z výky, není zbabìlost zhluboka se nadechnout. To je pouhý pud, který se nedá znièit. Stejnì je to i s krysami. Pro tebe jsou nesnesitelné. Pøedstavují tlak,

- 164 -

kterému nemùe odolat, i kdybys chtìl. Udìlá, co se od tebe ádá.

Ale co to je, co je to? Jak to mohu udìlat, kdy nevím, co to je?

OBrien vzal klec a pøenesl ji k bliímu stolu. Opatrnì ji poloil na zelené sukno. Winston slyel, jak mu v uích huèí krev. Mìl pocit, e je naprosto sám.

Uprostøed velké pusté plánì, ploché poutì vysuené slunkem, pøes kterou k nìmu doléhaly zvuky z ohromných vzdáleností. A pøece nestála klec s krysami ani dva metry od nìj. Krysy byly obrovské. Asi ve vìku, kdy krysí èenich dorùstá do výrazu tupé zuøivosti a srst dostane hnìdou barvu místo edé.

Krysa, øekl OBrien, stále oslovuje neviditelné posluchaèstvo, aèkoli hlodavec, je masoravá. To pøece ví. Urèitì jsi slyel, co se stává v chudých ètvrtích naeho mìsta. V nìkterých ulicích se ena neodváí nechat dítì samotné v domì ani na pìt minut. Krysy by ho zcela jistì napadly. Za malou chvíli ho ohlodají a

na kost. Napadají také nemocné a umírající. Mají úasnou schopnost poznat, kdy je lidská bytost bezmocná.

Z klece se ozvalo divoké zakòuèení. Winstonovi pøipadalo, e sem dolehlo odnìkud z dálky. Krysy bojovaly, snaily se dostat k sobì pøes pøepáku. Uslyel také hluboké, zoufalé zaúpìní. To, jak se mu zdálo, pøicházelo taky odkudsi mimo nìj. OBrien zvedl klec a nìco na ní stiskl. Cosi ostøe cvaklo. Winston udìlal

ílený pokus trhnutím se uvolnit ze idle. Bylo to beznadìjné; celé tìlo i hlavu mìl tak pøipoutány, e se ani nepohnul. OBrien pøistrèil klec blí. Byla necelý metr od Winstonovy tváøe.

Stiskl jsem první páku, øekl OBrien. Chápe, jak je klec konstruovaná.

Maska ti pøilne k hlavì tak, e nezùstane ádná mezera. Kdy stlaèím druhou páku, dvíøka klece se vysunou vzhùru. Vyhladovìlá zvíøata vyletí jako støely. Vidìl jsi nìkdy krysu vyskoèit do vzduchu? Skoèí ti do oblièeje a rovnou se do nìj zakousnou. Nìkdy napadnou nejdøív oèi. Jindy se prokouou tváøemi a seerou jazyk.

Klec se pøibliovala. Winston slyel skøeky, které pøicházely ze vzduchu nad jeho hlavou. Ale zuøivì se bránil panice. Jedinou nadìjí bylo pøemýlet - pøemýlet, i kdy zbýval jen zlomek vteøiny. Najednou ho do nosu udeøil odporný zatuchlý pach zvíøat. Pocítil prudkou køeè nevolnosti a témìø ztratil vìdomí. Vechno zèernalo. Na okamik se zmìnil v ílenì øvoucí zvíøe. A pøece vyel z té èernoty s nápadem. Existuje jediný zpùsob, jak se zachránit. Musí vsunout jiného èlovìka, tìlo jiné lidské bytosti mezi sebe a krysy.

Okrouhlá maska byla teï tak velká, e nic kromì ní nevidìl. Drátìná dvíøka byla vzdálená nìkolik centimetrù od jeho tváøe. Krysy vìdìly, co pøijde. Jedna skákala nahoru a dolù, druhá, olezlý staøeina stok, se opírala rùovými tlapkami o møíe a prudce èenichala. Winston vidìl její vousy a luté zuby. Znovu se ho zmocnila temná panika. Byl slepý, bezmocný, bez mylenek.

To býval obvyklý trest v èínì v dobì císaøství, øekl OBrien pouènì, jak mìl ve zvyku.

- 165 -

Maska mu dolehla na oblièej. Pletivo se dotklo tváøe. A vtom - ne, to nebyla úleva, jenom nadìje, nepatrný zlomek nadìje. Pøíli pozdì, moná je u pøíli

pozdì. Najednou vak pochopil, e na celém svìtì je jen jediný èlovìk, jediné tìlo, které by mohl vrhnout mezi sebe a ty krysy. A ílenì se rozeøval, znova a znova.

Udìlejte to s Julií! Udìlejte to s Julií! Ne se mnou! S Julií! Je mi jedno, co s ní udìláte. Roztrhejte jí oblièej, roztrhejte ji a na kost. Ne mì! Julii! Mì ne!

Padal dozadu, do obrovské hloubky, pryè od krys. Jetì byl stále pøipoután k idli, ale propadl podlahou, stìnami budovy, zemí, oceány, atmosférou, do dalekého vesmíru, do mezihvìzdných propastí - padal stále dál, dál, dál od tìch krys. U byl vzdálen celé svìtelné roky, ale OBrien jetì stále stál po jeho boku.

Stále jetì cítil studený dotek pletiva na své tváøi. Ale v temnotì, která ho obklopovala, uslyel kovové cvaknutí a vìdìl, e se dvíøka klece s cvaknutím zavøela.

6

U Katanu bylo skoro prázdno. lutý sluneèní paprsek, vnikající ikmo do okna, dopadal lutì na zapráené desky stolù. Byla hodina patnáctá, hodina osamìlosti. Z obrazovek crèela kolovrátková muzika.

Winston sedìl ve svém obvyklém koutì a hledìl do prázdné sklenice.

Obèas pohlédl na obrovskou tváø, která si ho mìøila z protìjí stìny. VELKÝ

BRATR TÌ SLEDUJE, pravil nápis. Èíník pøiel bez vyzvání, nalil mu do sklenky Gin vítìzství a nakapal do nìj pár kapek z jiné láhve, která mìla na zátce brko. Byl to sacharin okoøenìný høebíèkem, specialita podniku.

Winston poslouchal obrazovku. Právì z ní vycházela jen hudba, ale kadou chvíli se moná ozve zvlátní hláení Ministerstva míru. Zprávy z africké fronty byly nanejvý znepokojivé. Celý den si kvùli tomu dìlal starosti. Jedna eurasijská armáda (Oceánie byla ve válce s Eurasií, Oceánie byla odjakiva ve válce s Eurasií) se obrovskou rychlostí pohybovala smìrem na jih. Polední zpravodajství se nezmínilo o ádné urèité oblasti, ale bylo pravdìpodobné, e v ústí Konga se u

bojuje. Brazzaville a Leopoldville jsou ohroené. Èlovìk se ani nemusel podívat na mapu, aby pochopil, co to znamená. Nelo jen o to, e by Oceánie mohla ztratit Støední Afriku: poprvé v prùbìhu války bylo ohroeno území samotné Oceánie.

Vzplál v nìm prudký cit - ne zrovna strach, ale jakési neurèité vzruení - a potom zase opadl. Pøestal myslet na válku. V tìch dnech se dokázal soustøedit na urèitou vìc jen na pár okamikù. Zdvihl sklenku a naráz ji vypil. Gin jím jako vdycky otøásl a trochu ho vykolejil. Bylo to pøíerné svinstvo. Høebíèek a sacharin, samy o sobì dost odporné a nechutné, nedokázaly pøebít mdlý, olejnatý pach; a nejhorí bylo, e ta ginová pachu, která ho provázela ve dne v noci, se mu ve

- 166 -

vìdomí neoddìlitelnì mísila s pachem Nikdy nevyslovil jejich jméno, ani v duchu, a pokud to lo, ani si je nepøedstavoval. Byly nìèím, co si jen napolo uvìdomoval, co se vznáelo tìsnì u jeho oblièeje. Jejich pach mu vìzel v nozdrách. Kdy se mu z ginu zvedl aludek, vyklouzlo mu z rudých rtù øíhnutí. Od té doby, co ho pustili, ztloustl a vrátila se mu nìkdejí barva - vlastnì víc ne vrátila. Jeho rysy zhrubly, kùe na nose a na lícních kostech byla drsná a èervená, a holá lebka tmavorùová. Èíník, opìt bez vyzvání, mu donesl achovnici a èerstvé èíslo Timesù, otevøené na stranì s achovou rubrikou. Kdy vidìl, e Winstonova sklenice je prázdná, pøinesl láhev s ginem a dolil mu. Winston nemusel nic objednávat, jeho zvyky tady u

znali. Vdycky na nìj èekala achovnice, stùl v rohu byl pokadé volný; mìl ho sám pro sebe i tehdy, kdy bylo v lokále plno, protoe nikdo nestál o to sedìt pøíli blízko nìj. Nikdy se ani neobtìoval poèítat, kolik vypil. Obèas mu pøedloili

pinavý kus papíru, kterému øíkali úèet, ale mìl dojem, e mu úètovali ménì, ne

zkonzumoval. Vùbec by mu nevadilo, kdyby tomu bylo naopak. Mìl teï poøád spoustu práce. Mìl dokonce i zamìstnání, a lépe placené, ne bylo to pøedchozí.

Hudba z obrazovky pøestala hrát a ozval se hlas. Winston zvedl hlavu a poslouchal. Ale nebylo to zpravodajství z fronty. Pouze struèná zpráva Ministerstva hojnosti. V minulém ètvrtletí, jak se ukázalo, byl plán výroby tkanièek do bot v Deváté tøíletce pøekroèen o 48 procent.

Prostudoval achovou úlohu a rozestavil figurky. Byla to nároèná koncovka s dvojicí jezdcù. Bílý táhne a vyhraje druhým tahem. Winston vzhlédl k portrétu Velkého bratra. Bílý dá vdycky mat, pomyslel si s jakýmsi temným mysticismem.

Vdycky, bez vyjimky. V ádné achové úloze od poèátku svìta èerný nevyhrál.

Co to nesymbolizuje vìèné, nezvratné vítìzství Dobra nad Zlem? Obrovská tváø na nìj zírala, naplnìná pokojnou silou. Bílý dá vdycky mat.

Hlas z obrazovky se odmlèel a dodal jiným mnohem vánìjím tónem:

Upozoròujeme vás, abyste v patnáct tøicet vyslechli dùleité oznámení. V patnáct tøicet! Nesmírnì dùleité oznámení. Dejte pozor, abyste je nezmekali. V patnáct tøicet! A zase spustila bøeskná hudba.

Winstonovi se rozbuilo srdce. To bude zpravodajství z fronty; instinktivnì cítil, e pøijdou patné zprávy. Celý den musel myslet na drtivou poráku v Africe a chvìl se vzruením. Jako by u vidìl, jak se eurasijská armáda valí pøes dosud nikdy neprolomenou hranici a zaplavuje africký cíp jako kolona mravencù.

Copak na nì nemohli nìjak vyzrát? V duchu si ivì pøedstavil obrysy západoafrického pobøeí. Vzal bílého jezdce a táhl jím po achovnici. Tam je správné místo. I kdy vidìl èernou hordu, jak se hrne smìrem k jihu, vidìl i jinou sílu, je se nepozorovanì zformovala, kdy byla neèekanì vysazena v jejich týlu, a pøeruovala nepøátelské spojení na soui i na moøi. Mìl pocit, e se ta síla stává skuteèností, protoe on si to pøeje. Bylo vak tøeba jednat rychle. Kdyby ovládli celou Afriku, kdyby mìli letitì a podmoøské základny na Mysu, rozlomilo by to Oceánii na dvì èásti. A to by mohlo znamenat ledacos: poráku, zhroucení,

- 167 -

pøerozdìlení svìta, rozpad Strany. Zhluboka se nadechl. V jeho nitru víøila zvlátní smìsice pocitù, a nedalo se øíci, která vrstva je ta nejspodnìjí.

Køeè minula. Postavil bílého jezdce zpìt na jeho místo, ale v té chvíli se nemohl soustøedit na seriózní zkoumání achového problému. Mylenky se mu zase rozutekly. Skoro bezdìènì napsal prstem do prachu na stole: 2+2=

Do tebe se nedostanou, øekla tehdy. Ale oni se do nìj dostali. Co se s tebou stane tady, je navdycky, øekl OBrien. A byla to pravda. Stalo se nìco, vlastnì Winston sám udìlal nìco, z èeho se nemohl vzpamatovat. Cosi v jeho nitru bylo zabito, vypáleno, vyleptáno.

Vidìl se s ní; dokonce s ní mluvil. Nebylo to vùbec nebezpeèné. Instinktivnì vìdìl, e se teï skoro vùbec nezajímají o to, co dìlá. Mohl zaøídit, aby se setkali i po druhé, kdyby chtìli. Vlastnì se potkali náhodou. V Hyde Parku, jednoho sychravého dne v bøeznu, kdy pùda ztvrdla na kámen, tráva vypadala jako mrtvá a nikde nebylo ani poupátko, a na pár krokusù, které vítr polámal, sotva vyrazily.

Spìchal, mìl zmrzlé ruce a z oèí mu teklo, a vtom ji uvidìl, ani ne deset metrù pøed sebou. Hned ho zarazilo, e se nìjak zmìnila k horímu. Pøeli kolem sebe, skoro se nepoznali. Winston se pak obrátil a el za ní, nepøíli dychtivì. Vìdìl, e to není nebezpeèné, nikdo se o nìj nezajímá. Nepromluvila. Pustila se ikmo pøes trávník, snad se ho chtìla zbavit, a pak se zdánlivì smíøila s tím, e jde vedle ní. Ocitli se mezi okubanými bezlistými keøíky, které je nemohly ani ukrýt ani chránit proti vìtru. Zastavili se. Byla poøádná zima. Poloil jí ruku kolem pasu.

Nebyla tam sice obrazovka, ale urèitì jsou tam ukryté mikrofony: a kromì toho je mùe nìkdo vidìt. Ale to nevadí, na nièem nezáleí. Kdyby chtìli, mohli si lehnout na zem a udìlat to. Pøi tom pomylení ho zamrazilo hrùzou. Ona vùbec nereagovala, kdy ji objal; ani se nepokusila se uvolnit. Teï u vìdìl, co se na ní zmìnilo. Tváø mìla zaloutlou a pøes èelo a pøes spánek se jí táhla dlouhá jizva, èásteènì zakrytá vlasy; ale v tom ta zmìna nespoèívala. Zmìna byla v tom, e v pase ztloustla a kupodivu jaksi ztuhla. Vzpomnìl si, jak jednou po výbuchu raketové støely pomáhal vytahovat z trosek mrtvolu a jak ho pøekvapila nejen její neuvìøitelná tíha, ale jak byla nepoddajná a jak tìko se s ní hýbalo; pøipomínala spí kámen ne tìlo. Juliino tìlo bylo na dotyk právì takové. Napadlo ho, e její pokoka bude asi úplnì jiná ne byla kdysi.

Nepokusil se ji ani políbit, ani spolu nepromluvili. Kdy se vraceli zpátky pøes trávník, poprvé se na nìj zpøíma podívala. Byl to jen letmý pohled, plný pohrdání a nevole. Byl by rád vìdìl, jestli ta nevole pramení jen z minulosti, anebo ji vzbuzuje také jeho odulá tváø a voda, kterou mu vítr neustále tlaèí z oèí.

Sedli si na dvì elezné idle vedle sebe, ale ne pøíli tìsnì. Viml si, e se chystá promluvit. Posunula svou neforemnou botu o pár centimetrù a úmyslnì rozdrtila vìtvièku. Viml si, e chodidla se jí jaksi rozrostla do íøky.

Zradila jsem tì, øekla bez úvodu.

- 168 -

Zradil jsem tì, opakoval jako ozvìna.

Znovu na nìj pohlédla s nevolí.

Nìkdy, pokraèovala, èlovìku pohrozí nìèím, èemu se nedokáe postavit, na co ani nedokáe pomyslet. A potom èlovìk øekne ,Nedìlejte to mnì, udìlejte to nìkomu jinému, udìlejte to tomu a tomu. Pozdìji mùe tøeba pøedstírat, e to byl jenom úskok, e to øekl jen proto, aby toho nechali, a e to doopravdy nemyslel.

Jene to není pravda. Ve chvíli, kdy se to dìje, to èlovìk myslí vánì. Myslí si, e neexistuje jiný zpùsob, jak se zachránit. Chce, aby se to stalo tomu druhému.

Èerta starého mu záleí na tom, jak bude ten druhý trpìt. Myslí jen na sebe.

Myslí jen na sebe, pøitakal.

A pak u k tomu druhému necítí to, co pøedtím.

Ne, øekl, necítí to, co pøedtím.

Zdálo se, e není co dodat. Vítr jim pøilepil tenké kombinézy k tìlu. Najednou jim zaèalo být trapné jen tak tie sedìt; navíc bylo pøíli chladno na to sedìt bez pohnutí. Øekla cosi o tom, e musí chytit podzemní dráhu, a zvedla se k odchodu.

Musíme se zase nìkdy sejít, øekl.

Ano, øekla, musíme se zase nìkdy sejít.

Chvíli el nerozhodnì pùl kroku za ní. U nepromluvili. Vlastnì se ho ani nesnaila setøást, ale la rychle, jako by mu chtìla znemonit dret se tìsnì za ní.

Pùvodnì ji chtìl doprovodit ke stanici podzemní dráhy, ale najednou mu v té zimì pøilo nesmyslné a nesnesitelné takhle se za ní táhnout. Pøemohla ho ani ne tak touha vzdálit se od Julie, jako spí vidina kavárny U Katanu, která mu nikdy nepøipadala tak pøitalivá jako právì teï. Zmocnila se ho nostalgická pøedstava jeho stolku v koutì, s novinami a achovnicí a se stále dolévaným ginem. A hlavnì: bude tam teplo. V pøítím okamiku se od ní nechal oddìlit hlouèkem lidí. Udìlal chabý pokus ji dohonit, potom zpomalil, obrátil se a vykroèil opaèným smìrem. Kdy uel asi padesát metrù, ohlédl se. Na ulici nebylo sice mnoho lidí, ale u ji nerozeznal. Mohla to být kterákoli z desítek spìchajících postav. Moná

e její ztloustlé a ztuhlé tìlo se u zezadu nedalo rozeznat.

Ve chvíli, kdy k tomu dojde, øekla, to èlovìk myslí vánì. A on to myslel vánì. Nejen e to øekl, on si to i pøál. Pøál si, aby ne jeho, ale ji pøedhodili tìm Charakter hudby, která se øinula z obrazovky, se náhle zmìnil. Vloudil se do ní køaplavý, výsmìný a jaksi potmìilý tón. A potom - moná se to ani nestalo, moná to byla jen vzpomínka, která na sebe vzala podobu zvuku - nìjaký hlas zapìl:

Pod koatým katanem,

prodali jsme se navzájem.

Z oèí mu vytryskly slzy. Spìchající èíník si viml, e má prázdnou sklenici, a vrátil se s lahví ginu.

Zvedl sklenici a pøièichl k ní. To svinstvo bylo hnusnìjí kadým doukem,

- 169 -

který vypil. Stalo se vak ivlem, ve kterém plaval. Byl jeho ivotem, jeho smrtí, jeho zmrtvýchvstáním. Gin ho kadou noc uvádìl do stavu strnulosti a kadé ráno ho znovu oivil. Kdy se probudil, co bylo zøídka pøed jedenáctou, se zalepenými víèky, pálilo ho v ústech, záda mìl jako pøeraená a nedokázal by se ani zvednout z vodorovné polohy, nebýt té láhve a álku, které mìl v noci u postele. Pøes poledne sedìl s planoucí tváøí, s lahví po ruce a s oèima upøenýma na televizi. Od patnácti a do zavírací hodiny sedìl jako pøibitý U Katanu. Nikdo se u nestaral, co dìlá, ádný hvizd ho nebudil, ádna obrazovka nenapomínala.

Obèas, asi dvakrát týdnì, zael do zapráené, zapomenuté kanceláøe Ministerstva pravdy, kde trochu pracoval, nebo práci pøedstíral. Pøidìlili ho k subkomisi jiné subkomise, která vypuèela z jedné z nespoèetných komisí, je se zabývají drobnými nesnázemi, které vznikly pøi sestavování Jedenáctého vydání Slovníku newspeaku. Byli zapojeni do pøípravy èehosi èemu se øíkalo Prozatímní zpráva, ale o èem to vlastnì podával zprávu, nikdy poøádnì nezjistil. Nìjak to souviselo s otázkou, zda se èárky mají psát v závorkách nebo za nimi. V komisi byli jetì dalí èlenové, vesmìs lidé jemu podobní. Byly dny, kdy se seli a zas rozeli, kdy si otevøenì pøiznali, e vlastnì není co dìlat. Ale byly také dny, kdy se témìø dychtivì vrhali do práce, okázale vyplòovali záznamy a koncipovali dlouhá, nikdy nedokonèená memoranda - kdy spor o to, o co se údajnì pøeli, se nesmírnì zapletl a stal se nesrozumitelným, kdy se dopodrobna handrkovali o definice, odboèova-li od tématu, hádali se a dokonce si vyhroovali, e se odvolají k vyí instanci. A potom z nich naráz ivot zase vyprchal a oni sedìli kolem stolu a hledìli na sebe vyhaslýma oèima, jako duchové vytrácející se za kuropìní.

Obrazovka na okamik zmlkla. Winston zvedl hlavu. Zprávy! Ale ne, jenom se mìní hudba. V duchu vidìl mapu Afriky. Pohyby armád tvoøily schéma, èerná

ipka smìøující kolmo na jih, a bílá ipka smìøující vodorovnì na východ, pøes tu první. Jako by se chtìl ujistit, pohlédl na neochvìjnou tváø na portrétu. Je moné,

e druhá ipka ani neexistuje?

Jeho zájem opìt opadl. Vlil do sebe dalí douek ginu, uchopil bílého jezdce a zkusmo táhl. ach! Ale zøejmì to nebyl ten správný tah, protoe Bezdìky se mu v mysli vynoøila vzpomínka. Vidìl svíèkou osvìtlený pokoj, obrovskou postel s bílým pøehozem, a sebe jako devíti èi desetiletého chlapce, jak sedí na zemi, tøese pohárkem s kostkami a vzruenì se smìje. Jeho matka sedìla proti nìmu a také se smála.

Muselo to být tak mìsíc pøedtím, ne zmizela. Byl to okamik smíøení, svíravý hlad v bøie byl zapomenut a nìkdejí cit k matce doèasne oil. Dobøe se na ten den pamatoval, detivý, zmáèený den, voda tekla proudem po okenních sklech a svìtlo v místnosti bylo pøíli slabé na ètení. Obì dìti v tmavé pøecpané lonici se nudily k nevydrení. Winston skuèel a fòukal, marnì se doadoval jídla, otravoval v pokoji, vytahoval rùzné vìci a kopal do obloení stìn, a sousedé zaèínali buit na zeï, a mladí dítì bez pøestání naøíkalo. Nakonec matka øekla:

Kdy budete hodní, koupím vám hraèku. Krásnou hraèku - bude se vám líbit.

- 170 -

Pak odela do detì, do blízkého malého obchodu, který byl obèas otevøený, a vrátila se s lepenkovou krabicí, v ní byla hra Èlovìèe, nezlob se. Jetì se pamatoval na pach vlhké lepenky. Hra vypadala uboze. Deska byla popraskaná a malièké døevìné figurky byly tak patnì vyøezané, e nedokázaly stát rovnì.

Winston hledìl na hru mrzutì a bez zájmu. Ale potom matka zapálila svíèku a sedli si ke høe na zem. Záhy se rozdovádìl a smál se, a køièel, kdy panáèci nadìjnì postupovali kupøedu a vyhození museli zas zpátky ke startu. Hráli osm kol, kadý vyhrál ètyøi. Jeho sestøièka, pøíli malá, ne aby pochopila, v èem hra spoèívá, sedìla podepøená poltáøem a smála se také, protoe se smáli ostatní. Celé odpoledne byli astni jako v jeho raném dìtství.

Zapudil ten obraz z mysli. Byla to livá vzpomínka. Obèas ho obtìovaly livé vzpomínky. Nezáleelo na nich jen potud, pokud èlovìk vìdìl, co znamenají.

Nìkteré vìci se odehrály jiné ne. Vrátil se k achovnici a znovu uchopil bílého jezdce. Skoro ve stejném okamiku vak upustil figurku na achovnici a trhl sebou, jako by ho píchli pendlíkem.

Vzduch rozrazil pronikavý hlas trubky. To budou zprávy! Vítìzství! Kdy

pøed zprávami zaznìla trubka, vdy to znamenalo vítìzství. Kavárnou projela vlna napìtí. I èíníci se zarazili a nastraili ui.

Hlas trubky vyvolal obrovský rozruch. Z obrazovky se rozevanil jakýsi vzruený hlas, ale hned se skoro utopil v øevu a jásotu zvenèí. Zpráva se rozletìla ulicemi, jako kdy vihne kouzelným proutkem. Winston slyel z obrazovky právì dost, aby si uvìdomil, e vechno se stalo tak, jak pøedvídal: potají byla shromádìna obrovská armáda a dopravena po moøi, neoèekávaný úder do týlu nepøítele a bílá ipka pøetíná èernou. Útrky triumfálních frází se prodíraly hlukem:

Jedineèný strategický manévr - dokonalá koordinace - naprostá poráka - pùl miliónu zajatcù - úplná demoralizace - celá Afrika pod kontrolou - dovést válku v dohledné dobì k vítìznému konci - vítìzství - nejvìtí vítìzství v dìjinách lidstva - vítìzství - vítìzství!

Winstonovy nohy pod stolem sebou køeèovitì kubaly. Nepohnul se ze svého místa, ale v duchu bìel, rychle bìel, byl v tom davu venku a jásal do ochrapténí.

Opìt pohlédl na portrét Velkého bratra. Kolos, který dobyl svìta! Skála, o ni se roztøítily asijské hordy! Napadlo ho, e jetì pøed deseti minutami - ano, pøed deseti minutami - mìl v srdci nejistotu, protoe uvaoval, zda zpráva z bojitì oznámí vítìzství nebo poráku.

Od prvního dne na Ministerstvu lásky se v nìm mnoho zmìnilo, ale ke koneèné, nevyhnutelné, uklidòující zmìnì dolo a teï.

Hlas z obrazovky stále jetì chrlil hláení o zajatcích, váleèné koøisti a vradìní, ale øev venku trochu ztichl. Èíníci se vraceli ke své práci. Jeden se blíil s lahví ginu. Winston ve svém blaeném snu ani nevìnoval pozornost tomu, e mu dolévá sklenici. U nebìel, ani nejásal. Byl zase na Ministerstvu lásky, vechno bylo odputìno, dui mìl bílou jako sníh. Stál pøed soudem, pøiznával vechno a kadého obviòoval. el bíle kachlíkovanou chodbou a mìl pocit, e svítí slunce.

- 171 -

Za ním kráèel ozbrojený dozorce. Dlouho oèekávaná støela mu vnikala do mozku.

Vzhlédl k té obrovské tváøi. Ètyøicet let mu trvalo, ne pochopil, jaký úsmìv se skrývá pod èerným knírem. Jaké kruté a zbyteèné nedorozumìní.

Jak sveøepì a tvrdohlavì prchal pøed laskavou náruèí! Dvì slzy, nasáklé ginem; mu stékaly ke koøeni nosu. Ale to bylo v poøádku, vechno bylo v poøádku, boj skonèil. Zvítìzil sám nad sebou. Miloval Velkého bratra.

- 172 -

DODATEK

- 173 -

Principy newspeaku

Newspeak byl oficiální jazyk Oceánie vytvoøený pro ideologické potøeby Angsocu neboli anglického socialismu. V roce 1984 témìø jetì nikdo nepouíval newspeak jako jediný prostøedek dorozumìní ani v hovorové ani v psané øeèi.

Psaly se v nìm úvodníky Timesù, ale to bylo nároèné umìní, které ovládali jen odborníci. Pøedpokládalo se, e newspeak nakonec nahradí oldspeak (neboli spisovný jazyk) nìkdy v roce 2050. Zatím získával soustavnì pùdu a èlenové Strany zámìrnì pouívali newspeakových slov a gramatických vazeb stále èastìji v kadodenních projevech. Tato verze newspeaku byla prozatímní a obsahovala mnoho pøebyteèných slov a zastaralých tvarù, které mìly být pozdìji potlaèeny.

My se budeme zabývat jeho koneènou, zdokonalenou podobou, jak je zachycena v Jedenáctém vydání slovníku.

Newspeak nebyl vytvoøen pouze k vyjadøování svìtonázorových mylenkových postupù vlastních oddaným stoupencùm Angsocu, nýbr proto, aby znemonil vechny jiné zpùsoby mylení. Zámìr byl ten, e a si newspeak vichni jednou provdy osvojí a oldspeak bude zapomenut, stane se kacíøské mylení - to jest mylení, které se odchyluje od zásad Angsocu - doslova nemyslitelné, aspoò v té míøe, v ní je mylení závislé na slovech. Slovní zásoba newspeaku byla vyvoøena tak, aby poskytovala pøesné a èasto velmi propracované výrazivo pro kadý pojem, který by èlen Strany chtìl slovnì vyjádøit, a pøitom vyluèovala vechny ostatní významy a také monosti dospìt k nim nepøímými metodami. Toho se dosáhlo èásteènì vytváøením nových slov, ale hlavnì eliminací slov neádoucích a vech jejich neortodoxních významù. Pokud to lo, byla slova zbavena vech druhotných významù. Uveïme jeden pøíklad za vechny. Slovo free - svobodný, prostý nìèeho, v newspeaku jetì existovalo, ale mohlo se ho pouít jen v takových výrocích jako This dog is free from lice - Tento pes je prost ví. Nemohlo ho být pouito ve významu nezávislý, samostatný, volný, ve smyslu intelektuálním a politickém, protoe politické a intelektuální svobody u

dávno neexistovaly ani jako pojmy, a proto pro nì neexistovalo adekvátní pojmenování. Byla potlaèena slova jednoznaènì kacíøská. Kromì toho redukce slovní zásoby se stala sama sobì cílem. ádnému slovu nebylo dovoleno pøeít, pokud bylo moné se bez nìj obejít. Newspeak nebyl naplánován proto, aby se rozsah mylení zvìtil, nýbr aby se zmenil, a tomu úèelu nepøímo slouilo maximální okletìní výbìru slov.

Newspeak vycházel ze souèasného jazyka, i kdy mnohé vìty v newspeaku, i ty, které neobsahovaly novì vytvoøená slova, by byly sotva srozumitelné anglicky mluvícímu èlovìku naich dnù. Slova newspeaku byla rozdìlena do tøí odliných skupin nazvaných Slovní zásoba A, Slovní zásoba B (které se té øíkalo sloeniny) a Slovní zásoba C. Bylo by jednoduí pojednat o kadé skupinì zvlá, ale gramatickými zvlátnostmi tohoto jazyka se mùeme zabývat v èásti vìnované Slovní zásobì A, protoe stejná pravidla platí pro vechny tøi kategorie.

Slovní zásoba A. Slovní zásoba A obsahovala slova potøebná v kadodenním

- 174 -

ivotì k pojmenování takových vìcí, jako jsou jídlo, pití, práce, oblékání, chùze, jízda vozidly, zahradnièení, vaøení a podobnì. Tato slovní zásoba se skládala témìø úplnì ze slov, která jsou bìná i nyní, jako tøeba hit - zasáhnout, run - bìet, dog

- pes, tree - strom, sugar - cukr, house - dùm, field - pole, ale ve srovnání se stavem slovní zásoby souèasného jazyka byl jejich poèet krajnì redukovaný, pøièem jejich významy byly omezeny daleko pøísnìji. Byly z nich vymýceny vechny dvojsmysly a významové odstíny. Pokud se toho dalo dosáhnout, bylo slovo newspeaku v této skupinì pouze staccatovým zvukem, který vyjadøoval jeden jasnì vymezený pojem. Slovní zásoba A byla naprosto nepouitelná v literární tvorbì nebo v politických èi filozofických diskusích. Byla urèena výluènì k vyjádøení jednoduchých, úèelových mylenek, které se vázaly ke konkrétním vìcem nebo fyzickým úkonùm.

Gramatika newspeaku mìla dvì výrazné zvlátnosti. První zvlátností byla témìø dokonalá zamìnitelnost rùzných slovních kategorií. Kadé slovo v tomto jazyce (v zásadì to platilo i pro velmi abstraktní slova jako if - kdyby nebo when

- kdy) se mohlo pouít buï jako sloveso, podstatné jméno, pøíslovce nebo pøídavné jméno. Mezi slovesným a jmenným tvarem slov tvoøených ze stejného koøene nebyl ádný formální rozdíl. Toto pravidlo u samo o sobì vedlo k zániku mnohých zastaralých tvarù. Napøíklad slovo thought - mylenka se v newspeaku nevyskytovalo. Nahradilo je slovo think - myslet, které zastávalo funkci podstatného jména i slovesa. Nedodrovala se ádná etymologická pravidla; v nìkterých pøípadech bylo zvoleno pro dalí existenci podstatné jméno, v jiných sloveso. Dokonce i tam, kde podstatné jméno i sloveso pøíbuzného významu nemìly etymologicky nic spoleèného, bylo jedno z nich potlaèeno. Napøíklad pøestalo existovat sloveso cut - øezat a jeho význam uspokojivì pøevzalo podstatné jméno knife - nù. Pøídavná jména se tvoøila pøidáním -ful (-ný) k podstatnému jménu - slovesu, pøíslovce pøidáním -wise (-nì). Take napøíklad speadful -

rychlostný znamenalo quickly - rychle. Nìkterá souèasná pøídavná jména jako silný, velký, èerný, mìkký zùstala zachována, ale jejich poèet byl nepatrný. Nebylo jich ani pøíli zapotøebí, protoe témìø kadý adjektivní význam bylo moné utvoøit pøidáním pøípony ful k podstatnému jménu - slovesu. Z nynìjích pøíslovcí se nezachovalo prakticky ádné, a na nìkolik málo tìch, která mìla i pøedtím koncovku wise: zakonèení na wise bylo konstantní. Napøíklad slovo well - dobøe bylo nahrazeno slovem goodwise.

Navíc - a to se opìt vztahovalo v zásadì na vechna slova v jazyce - bylo mono z jakéhokoli slova utvoøit jeho záporný význam pøedponou un- - ne-, anebo zdùraznit jeho význam pøedponou plus-, anebo jetì více pøedponou doubleplus-. Tak napøíklad uncold - nestudený znamenalo warm - teplý, zatímco pluscold a doublepluscold znamenalo very cold - velmi studený, resp. superlatively cold - nadmíru studený. Význam témìø kadého slova bylo mono, tak jako v souèasné angliètinì, modifikovat pøedponami jako ante - pøed, post - po, up -

nahoru, down - dolù. Zjistilo se, e takovými metodami lze nesmírnì zredukovat

- 175 -

slovní zásobu. Máme-li napøíklad slovo good - dobrý, pak u není zapotøebí slova jako bad - zlý, patný, protoe poadovaný význam lze právì tak dobøe - ba lépe

- vyjádøit slovem ungood - nedobrý. Ve vech pøípadech, kde dvì slova tvoøila pøirozenou dvojici protikladù, staèilo rozhodnout, které z nich potlaèit. Dark -

tmavý, se napøíklad dalo nahradit slovem unlight - nesvìtlý, anebo light - svìtlý slovem undark - netmavý, podle toho, èemu se dala pøednost.

Druhým charakteristickým znakem gramatiky newspeaku byla její pravidelnost. A na nìkolik níe uvedených výjimek, podléhalo ohýbání slov stejným pravidlùm. Tak u vech sloves byly minulý èas a pøíèestí minulé trpné stejné a konèily na -ed (1). Minulý èas slovesa steal - krást byl stealed -

ukradl, minulý èas slovesa think - myslet byl thinked - myslel, a tak se to dìlo v celém jazyce, vechny nepravidelné tvary jako swam - plaval, gave - dal, brought

- pøinesl, spoke - hovoøil, taken - vzatý, byly zrueny. Mnoné èíslo vech podstatných jmen man - mu, èlovìk, ox - vùl, life - ivot, bylo mans, oxes, lifes (2).

Stupòování pøídavných jmen se tvoøilo bez rozdílu pøidáním koncovek -er, -est (good - dobrý, gooder - dobøejí, goodest - nejdobøejí), nepravidelné tvary a stupòování pomocí tvarù more, most bylo potlaèeno (3).

Jedinými druhy slov, která bylo jetì dovoleno ohýbat nepravidelnì, byla osobní, vztaná a ukazovací zájmena a pomocná slovesa. Vechny tyto druhy slov se pouívaly podle starého úzu. Jisté nepravidelnosti se vyskytovaly také v tvorbì slov. Vyplývaly z potøeby rychlé a snadné výslovnosti. Slovo, které se obtínì vyslovovalo, anebo slovo, které by mohlo být sluchem nesprávnì zachyceno, bylo u tím povaováno za slovo patné; proto se nìkdy kvùli eufónii, libozvuènosti, vkládala do slov písmena navíc anebo se ponechal starí tvar. Tato potøeba byla vak pociována zejména v souvislosti se Slovní zásobou B. Proè byl pøikládán takový obrovský význam snadné výslovnosti, bude v této studii vysvìtleno pozdìji.

Slovní zásoba B. Slovní zásoba B se skládala ze slov, je byla vytvoøena zámìrnì pro politické úèely; to jest ze slov, která mìla nejen v kadém pøípadì politický obsah, ale navíc mìla navodit ádoucí mylenkový postoj u èlovìka, který jich pouil. Bez plného pochopení principù Angsocu nebylo snadné tìchto slov pouívat. V nìkterých pøípadech bylo moné je pøeloit do oldspeaku nebo je vyjádøit slovy ze Slovní zásoby A, ale to si obyèejnì vyádalo zdlouhavý opis a (1) Souèasná spisovná angliètina rozliuje pravidelná a nepravidelná slovesa. Jen u pravidelných sloves se tvoøí minulý èas a prièestí minulé trpné koncovkou -ed. Nepravidelná slovesa tvoøí tyto tvary zmìnou kmenové samohlásky (to steal, stole, stolen, to think, thought) anebo je tvoøí zcela odliným slovem - to go, went, gone.

(2) Souèasná spisovná angliètina tvoøí u tìchto a jiných podstatnych jmen plurál nepravidelnì: man - men, ox - oxen, life - lives.

(3) Souèasná spisovná angliètina má nepravidelné stupòování nìkterých pøídavných jmen: good, better, the best. Pøídavná jména trojslabièná a dalí se stupòují opisnì, napøíklad beautiful, more beautiful, the most beautiful. (pozn. pøekl.)

- 176 -

pokadé se z textu vytratila urèitá harmonie. B slova byla jakýsi verbální tìsnopis, shrnující celý okruh mylenek do nìkolika málo slabik, a pøitom pøesnìjí a pùsobivìjí ne výrazy pøirozeného jazyka.

Slovní zásoba B obsahovala pouze sloeniny. Skládaly se ze dvou èi více slov anebo jejich èástí spojených do lehce vyslovitelného tvaru. Výslednou smìsí bylo vdy podstatné jméno - sloveso, je se obvykle ohýbalo podle bìných pravidel. Jeden pøíklad za vechny: slovo goodthink znamenalo velmi zhruba øeèeno správné mylení; kdy se ho pouilo jako slovesa, znamenalo myslet správným zpúsobem. Ohýbalo se následovnì: minulý èas a pøíèestí trpné goodthinked; pøíèestí pøítomné èinné goodthinking; pøídavné jméno goodthinkful; pøíslovce goodthinkwise; èinitelské podstatné jméno goodthinker.

B slova nebyla tvoøena podle ádných etymologických zásad. Mohla být sloena ze slov vech slovních druhù tak, e jednotlivé základy mohly být rozmístìny v jakémkoli poøádku a jakýmkoli zpùsobem mrzaèeny, aby byl celek lehce vyslovitelný a aby poukazoval na svou odvozenost. Napøíklad ve slovì thoughtcrime - závadné mylení, je slovo crime na druhém místì, zatímco ve slovì crimestop je na místì prvém. Vzhledem k tomu, e bylo velmi obtíné dosáhnout eufónie, vyskytovaly se ve Slovní zásobì B nepravidelné tvary èastìji ne ve Slovní zásobì A. Ze základù nìkterých slov se pøebírala buï celá slabika èi dvì, nebo pouze jejich èást, podle toho, který tvar se lépe vyslovoval. Lumini (Ministerstvo lásky), Hojmini (Ministerstvo hojnosti), Pramini (Ministerstvo pravdy) a Mírmini (Ministerstvo míru). V zásadì se vak vechna slova B mohla ohýbat a vechna se ohýbala, jak jsme o tom hovoøili v èásti o slovní zásobì A.

Nìkterá B slova mìla pøesnì stanovený význam a byla sotva srozumitelná tìm, kteøí nezvládli celý tento jazykový systém. Vezmìme napøíklad typickou vìtu z úvodníku Timesù: Oldthinkers unbellyfee/ Angsoc. Nejstruènìji by se to dalo do oldspeaku pøevést takto: Ti, jejich názory se zformovaly pøed Revolucí, nejsou schopni plnì se oddat mylenkám Angsocu. To vak není adekvátní pøeklad.

Pøedevím k plnému pochopena výe citované newspeakové vìty musí mít èlovìk jasnou pøedstavu o tom, co vlastnì Angsoc obnáí. Kromì toho jenom ten, kdo byl zevrubnì vykolen v ideologii Angsocu, plnì ocení údernost slova bellyfeel, je vyjadøovalo slepou, nadenou oddanost, dnes tìko pøedstavitelnou; anebo slova oldthinkers, je bylo neoddìlitelnì spjato s pøedstavou zkaenosti a dekadence. Avak funkcí urèitých slov newspeaku nebylo ani tak významy formulovat, jako je nièit. Významy tìchto slov, pochopitelnì nepøíli poèetných, se rozíøily natolik, a do sebe pojaly celé skupiny výrazù, které bylo mono vykrtnout a zapomenout, protoe jejich smysl byl dostateènì zakódován v jediném souhrnném výrazu. Nejobtínìjím úkolem sestavovatelù Slovníku newspeaku nebylo vynalézt nová slova, ale vymezovat jim významový okruh poté, co byla vynalezena: to jest, bezpeènì urèit, která slova byla jejich existencí vyøazena.

Jak jsme u vidìli v pøípadì slova free - svobodný, byla nìkdy z pohodlnosti

- 177 -

zachována i slova, která v sobì kdysi nesla kacíøský obsah, avak byly z nich vymýceny neádoucí významy. Mnoho dalích slov jako napøíklad èest, spravedlnost, mravnost, internacionalismus, demokracie, vìda a náboenství pøestalo prostì existovat. Nahradilo je nìkolik veobecných výrazù a tím byla sama o sobì zruena. Napøíklad vechna slova, která se spojovala s pojmy objektivity a racionalismu, zahrnulo jediné oldthink. Vìtí pøesnost by byla nebezpeèná. Od èlenù Strany se vyadoval podobný mylenkový postoj jako od starých idù, kteøí, ani vìdìli nìco bliího, si byli jisti, e vechny národy s výjimkou jejich vlastního uctívají falené bohy. Nebylo tøeba vìdìt, e se jmenovali Baal, Osiris, Moloch, Atarot a podobnì; je pravdìpodobné, e èím ménì o nich vìdìli, tím hlubí byla jejich pravovìrnost. Znali Jehovu a Jehovova pøikázání; proto vìdìli, e vichni bohové jiných jmen nebo jiných pøívlastkù jsou nepraví bohové. Na stejném principu se zakládala povìdomost èlenù Strany o správném chování, pøestoe mìli jen nejasnou pøedstavu o tom, jaké odchylky od nìj se povolují. Napøíklad jejich sexuální ivot byl dùslednì regulován dvìma slovy: sexcrime sexuální nemorálnost) a goodsex (cudnost). Sexcrime pokrýval významem vùbec vechny sexuální pøeèiny. Zahrnoval smilstvo, cizoloství, homosexualitu a jiné zvrácenosti a navíc normální pohlavní styk, pokud byl sám sobì úèelem. Nebylo nutné tyto pøeèiny jednotlivì vyjmenovávat, protoe vechny byly stejnì trestuhodné a v zásadì se vechny trestaly smrtí. Ve slovní zásobì C, která obsahovala vìdeckì a technické termíny, bylo nutné uvést zvlátní pojmenování pro jisté sexuální úchylky, ale prostý obèan je nepotøeboval znát.

Vìdìl, co se míní pod pojmem goodsex, toti normální pohlavní styk mezi muem a enou, jeho jediným cílem je plození dìtí, bez tìlesné rozkoe na stranì eny; vechno ostatní byl crimisex. V newspeaku bylo zøídka moné rozvíjet kacíøskou mylenku dál ne ke konstatováni, e je kacíøská: za touto hranicí u potøebná slova neexistovala.

V Slovní zásobì B nebylo ádné slovo ideologicky neutrální. Mnohá slova byly eufemismy. Napøíklad slovo jako joycamp (joy - radost, camp - tábor) ve skuteènosti znamenalo tábor nucených prací, anebo Mírmini (Ministerstvo míru) Ministerstvo války. Tyto výrazy vyjadøovaly témìø pøesný opak toho, co pøedstíraly. Na druhé stranì nìkterá slova otevøenì a s pohrdáním ukazovala na pravou povahu oceánské spoleènosti. Pøíkladem bylo slovo prolefeed, je bylo pojmenování pro brakovou zábavu a pøekroucené informace, které Strana poskytovala masám. Jiná slova byla zase ambivalentní; znamenala nìco dobrého, pokud se týkala Strany, a nìco patného, jestli se týkala jejích nepøátel.

Pak existovala jetì øada slov, je na první pohled vypadala jako pouhé zkratky a která odvozovala své ideologické zabarvení ne ze svých významù, ale ze své struktury.

Pokud to bylo moné, bylo vechno, co mìlo nebo mohlo mít jakýkoli politický význam, zaøazeno do Slovní zásoby B. Jména vech organizací, sdruení, uèení, zemí, institucí nebo veøejných budov byla bez výjimky vmìstnána do

- 178 -

bìného tvaru, to jest do jediného, snadno vyslovitelného slova s nejmením poètem slabik, které zachovávaly pùvodní odvození. Napøíklad oddìlení záznamù na Ministerstvu pravdy, kde pracoval Winston Smith, se jmenovalo Recdep (Records Department), oddìlení televizních programù Teledep (Teleprogrammes Department)

atd. To se nedìlo jen pro úsporu èasu. Ji

v prvních desetiletích dvacátého století se takové spøeky staly charakteristickým rysem politického jazyka; bylo zaznamenáno, e tendencí pouívání zkratek tohoto typu se nejvíce vyznaèovaly totalitní organizace. Pøíkladem byla taková slova jako nacista, gestapo, Kominterna, inprekor, agitprop. Zprvu se taková praxe zavádìla v zásadì podvìdomì, ale v newspeaku se to dìlo s vìdomým úsilím. Zjistilo se, e takovým zkrácením názvu se zúí a jemnì pozmìní jeho význam tak, e se od slovotvorného jádra odlouèí vìtina asociací, která by na nìm jinak ulpívala. Výraz komunistická internacionála vyvolává napøíklad sloitý obraz veobecného lidského bratrství, rudých praporù, Karla Marxe a Paøíské komuny. Naproti tomu slovo Kominterna navozuje pøedstavu pevnì semknuté organizace a propracované soustavy pouèek. Vztahuje se na nìco, co je tak snadno pochopitelné a úèelovì vymezené jako tøeba idle nebo stùl.

Kominterna je slovo, které lze pronést témìø bez pøemýlení, zatímco Komunistická internacionála je výraz, nad ním musí èlovìk aspoò chvilku zauvaovat. Právì tak nevyvolává slovo Pramini tolik pøedstav jako Ministerstvo pravdy, a navíc s ním lze lépe manipulovat. To platí nejen pro zvyk zkracovat vechno, co se dá, ale také pro témìø pøehnanou péèi vìnovanou snadné výslovnosti kadého slova.

K tomu vemu pøispíval i malý výbìr slov. Ve srovnání s naí slovní zásobou byl slovník newspeaku omezený a stále se vypracovávaly nové zpùsoby jeho redukce. Newspeak se skuteènì liil od vìtiny ostatních jazykù tím, e se jeho slovní zásoba zmenovala, místo aby se rok od roku roziøovala. Kadá redukce byla úspìch, èím mení prostor pro výbìr, tím mení pokuení pøemýlet. Na konci záøila nadìje, e artikulovaná øeè bude vycházet z hrdla, ani se na ní budou podílet vyí mozková centra. Tento cíl byl otevøenì pøiznán v newspeakovém slovì duckspeak, co znamenalo gágat jako kachna. Tak jako rùzná dalí slova ve Slovní zásobì B mìl duckspeak ambivalentní význam. V pøípadì, e názory takto gágané byly ideovì správné, vyvolávalo to chválu. A kdy se Times vyslovily o jednom ze stranických øeèníkù, e je dubleplus good duckspeaker (výborný øeèník v dokonalém zkratkovém jazyce), byla to vøelá a cenná lichotka.

Slovní zásoba C. Slovní zásoba C doplòovala pøedcházející a pozùstávala výluènì z vìdeckých a technických termínù. Tyto výrazy pøipomínaly vìdecké termíny souèasného jazyka a byly utvoøeny ze stejných koøenù, obvyklá péèe se vak vìnovala tomu, aby byly stroze definovány a zbaveny neádoucích významù.

Podléhaly tým gramatickým pravidlùm jako slova z pøedelých slovních zásob.

Jen málo C slov se pouívalo v bìné øeèi nebo v politických projevech. Kadý vìdecký pracovník nebo technik mìl monost vyhledat si vechna tato slova ve

- 179 -

svém oborovém seznamu, ale vìtinou mìl jen ubohé znalosti o slovech, je se vyskytovala v seznamech ostatních. Pouze nìkolik málo slov bylo uvedeno ve vech seznamech, a úplnì chybìla slovní zásoba, je by vyjadøovala poslání vìdy jako zpùsobu nebo metody mylení, bez ohledu na jednotlivé obory. Pro vìdu

vlastnì ádné slovo neexistovalo, protoe vechny významy, které by mohlo vyjadøovat, byly dostateènì pokryty slovem Angsoc.

Z pøedcházejícího výkladu vyplývá, e vyjádøit neortodoxní názor, kromì názoru na nejnií úrovni, bylo skoro vylouèené. Bylo pøirozenì moné vyslovit kacíøství nejhrubího zrna, rouhat se tøeba slovy Velký bratr je nedobrý. Ale takové prohláení, které znìlo pravovìrnému uchu jako samozøejmá absurdita, nemohlo být podepøeno rozumnými argumenty, protoe nebyla k dispozici potøebná slova.

Mylenky nepøátelské Angsocu mohly být pøechovávány ve vágní neslovní podobì a daly se vyjádøit jen ve velmi obecných termínech, které, shrnujíce v sobì celé klubko kacíøských mylenek, se nedaly blíe definovat, a tak se míjely úèinkem.

Ve skuteènosti se dalo newspeaku pouívat k vyjádøení neortodoxních mylenek jen nedovoleným pøekladem nìkterých slov zpìt do oldspeaku.

Tak napøíklad vìta Vichni lidé jsou si rovni byla v newspeaku formálnì moná, ale významovì odpovídala adekvátnímu oldspeakovému konstatování Vichni lidé jsou zrzaví. Vìta je gramaticky bez chyby, ale vyjadøuje zjevnou nepravdu, tj. e vichni lidé jsou stejnì velcí, mají stejnou váhu anebo sílu. Pojem politické rovnosti u neexistoval, a druhotný význam byl tedy ze slova rovný vymýcen.

V roce 1984, kdy byl oldspeak jetì bìným nástrojem komunikace, existovalo teoreticky nebezpeèí, e si pøi uívání newspeakových slov nìkdo jetì bude pamatovat jejich pùvodní význam. Pro èlovìka dobøe fundovaného v doublethinku nebylo vak v praxi obtíné takovému uklouznutí zabránit, a bìhem pár generací se vylouèí dokonce i monost takového uklouznutí. Lidé budou vyrùstat se znalostí newspeaku jako jediného jazyka a nebudou vìdìt, e slova svobodný èi rovný mìla kdysi politický podtext, podobnì jako èlovìk, který nikdy neslyel o høe v achy, nepøikládá druhotný význam slovùm královna nebo vì.

Bude nad jejich monosti páchat ideozloèiny a dopoutìt se rùzných omylù prostì proto, e pro nì nebude pojmenování, a budou tedy pøesahovat lidskou pøedstavivost. Je moné pøedpokládat, e v prùbìhu èasu se budou urèující charakteristiky newspeaku stále více prosazovat, e slov bude stále ubývat, jejich významy budou stále strnulejí a monost jejich nesprávného pouití stále mizivìjí.

A bude oldspeak jednou provdy nahrazen, bude pøerváno poslední spojení s minulostí. Dìjiny u byly pøepsány, ale zlomky neúplnì cenzurované literatury minulosti jetì tu a tam pøeívaly, a pokud si èlovìk zachoval znalosti oldspeaku, bylo moné si je i pøeèíst. V budoucnosti budou takové zlomky, i kdyby se jim podaøilo pøeít, nesrozumitelné a nepøeloitelné. Pøeloit nìjakou pasá

z oldspeaku do newspeaku je nemoné, s výjimkou tìch, které popisují technický proces, velmi jednoduchý kadodenní dìj anebo byly u ve svém pùvodním

- 180 -

zamìøení ideovì správné (v newspeaku by se øeklo goodthinkful). V praxi to znamenalo, e ádná z knih napsaných zhruba pøed rokem 1960 nemùe být pøeloena jako celek. Pøedrevoluèní literatura mùe být pouze objektem ideologického pøekladu - to znamená, e se zmìní jak jazyk, tak smysl. Vezmìme napøíklad dobøe známou pasá z Prohláení nezávislosti: Máme za to, e tyto pravdy jsou samozøejmé, e vichni lidé jsou stvoøeni sobì rovní, e vichni byli svým stvoøitelem obdaøeni urèitými nezcizitelnými právy, mezi nì patøí právo na ivot, svobodu a usilování o tìstí. K zajitìní tìchto práv si lidé ustavují vlády, jejich moc je podmínìna souhlasem ovládaných. Kdykoliv nìjaká forma vlády pøestane tyto cíle sledovat, má lid právo ji zmìnit anebo zruit a ustavit vládu novou.

Bylo by nemoné pøevést tuto pasá do newspeaku a zachovat pøitom smysl originálu. Nejvíce bychom se k tomu pøiblíili, kdyby celou pasá pohltilo jediné slovo crimethink. Úplný by mohl být jen ideologický pøeklad, ve kterém by se Jeffersonova slova zmìnila ve chvalozpìv na absolutistickou vládu.

Ve skuteènosti byla u velká èást literatury minulosti pøepsána tímto zpùsobem. Z prestiních dùvodù je ovem ádoucí uchovat v pamìti nìkteré historické postavy a souèasnì uvést jejich dílo do souladu s filozofií Angsocu.

U se pøekládají díla nìkterých spisovatelù, Shakespeara, Miltona, Swifta, Byrona, Dickense a dalích. A a bude tento úkol splnìn, budou pùvodní díla znièena spolu se vím, co jetì pøeilo z literatury minulosti. Takové pøekládání je pomalé a obtíné; oèekává se, e neskonèí døív ne v prvním nebo druhém desetiletí jedenadvacátého století. Zbývá jetì velké mnoství literatury pouze uitkové -

nezbytných technických pøíruèek a podobnì - s ní bude tøeba naloit stejným zpùsobem. Proto, aby bylo dost èasu na pøedbìnou pøekladatelskou práci, bylo definitivní zavedení newspeaku odsunuto a do roku 2050.

- 181 -

- 182 -

Obsah

ÈÁST PRVÁ ................................................................................. 5

1..................................................................................................................... 7

2................................................................................................................... 17

3................................................................................................................... 22

4................................................................................................................... 26

5................................................................................................................... 32

6................................................................................................................... 41

7 .................................................................................................................. 44

8................................................................................................................... 51

ÈÁST DRUHÁ............................................................................ 65

1................................................................................................................... 66

2................................................................................................................... 72

3................................................................................................................... 77

4................................................................................................................... 83

5................................................................................................................... 89

6................................................................................................................... 94

7 .................................................................................................................. 95

8................................................................................................................... 99

9................................................................................................................. 106

ÈÁST TØETÍ ............................................................................ 131

1................................................................................................................. 132

2................................................................................................................. 140

3................................................................................................................. 151

4................................................................................................................. 159

5................................................................................................................. 163

6................................................................................................................. 166

DODATEK ................................................................................ 173

OBSAH...................................................................................... 183

- 183 -

Table of Contents

ÈÁST PRVÁ ................................................................................. 5