Vita Caroli

Karel IV.

KAPITOLA I

SVÝM NÁSTUPCÙM, kteøí budou sedìti na mém dvojím trùnì, chci dáti poznati dvojí ivot tohoto svìta, aby z nìho lepí vyvolili. Pøedstava dvojího ivota nám v mysli lépe vy-vstane, kdy uijeme podobenství o dvojí tváøi. Nebo jako tváø, kterou zøíme v zrcadle, jest prázdná a není nic, tak také

ivot høíníkù jest prázdný a není nic. Proto praví sv. Jan (Orlièník) v Evangeliu:,,A bez nìho nic není uèinìno. Jakým ale zpùsobem je moné obrátiti v nic dílo høíníkovo, kdy je pøece byl uèinil? Høích vpravdì uèinil, nikoliv skutek. Latinské slovo opus (= dílo) jest odvozeno od optacio (= ádost) a høíník vdy ádá rozkoí a poskvròuje se jimi. Vpravdì se ve svých

ádostech klame, nebo touí po vìcech podléhajících zma-ru, které se obracejí v niveè. A tak se pohøbívá jeho ivot s ním samým; nebo kdy béøe zkázu tìlo, konèí se i jeho ádosti.

O druhém pak ivotì praví Jan Evangelista:,,Co uèinìno jest v nìm, byl ivot a ivot byl svìtlem lidí. Kterak vak uèiníme, aby ná ivot byl v nìm a aby byl svìtlem naím, nás uèí Spasitel øka:,,Kdo jí mé tìlo a pije mou krev, ve mnì pøebývá a já v nìm. Kdo ijí z takového pokrmu duchovního, zùstávají na vìky. Pøihlédnìme, jak mají býti z nìho ivi. Zda, poívá-me-li tìlesnì rozlièných pokrmù, je podléhají zkáze, nemusí-me na nì míti chu a zda nae vnitønosti je nemusí dychtivì pøijmouti a rozvésti po ústrojích naeho tìla, aby se promì-nily v krev; i zda by duch, který v krvi pøebývá, s ivotem na-

ím mohl tam zùstati? Ponìvad vak se tìlo poruuje, èlovìk umírá. Kdo vak pojídá onen pokrm duchovní, z nìho

due jest iva: zdali není tøeba, aby èlovìk (ten) po nìm v dui své touil, ádostivì jej pøijímal a horlivì v lásce choval, aby jiskry onoho pokrmu ehem slasti a lásky se v nìm vznítily; a v nich pak aby due mìla svou ivotní potravu a aby v nìm pøebývala? A jako v tom pokrmu není nic poruitelného, tak vichni, kdo v nìm pøebývají, jsou prosti vekerého porue-ní a budou ivi na vìky. Co potvrzuje Spasitel, øka u Jana v VI. kapitole:,,Toto jest chléb ivý, který sestoupil z nebe, a bude-li kdo jísti z toho chleba, nezemøe na vìky. ivot vìèný jest svìtlo èlovìka a bez Boha není moný. A proto praví tentý Orlièník:,,A ivot byl svìtlo lidí, ponìvad jiný ivot po-kládá za smrt. A vskutku jest to smrt, nebo jest takový ivot pøetrpký. Co jest ostatnì trpèího, ne kdy milovníci rozkoí musí za nì pak takové tresty vytrpìti? Nejsou toti toliko mrt-vi, nýbr kadou hodinu odumírají. Ale ti, kdo ijí ivotem vìèným, právì se nazývají iví, protoe se opøeli smrti odmítnuve rozkoe tìlesné a za odmìnu vzali rozkoe vìèné.

Ale mnozí pojídají duchovní pokrm bez chuti a ádosti a vy-vrhují jej ze srdcí svých. Bìda jim! nebo provinìní jejich jest popsáno u Jidáe, a trest jejich bude jako u Dátana a Abiro-na; a pokrm ten nebude prospívati jejich duím jako potrava.

Co nepoznáváte, e kdy zvíøe poírá bez chuti, nepøichází mu krmì k výivì, ale e se trápí bolestí? Mnohem více se budete trápiti vy, protoe trest vá bude vìèný, jako pokrm jest vìèný. Následování takových lidí, zapøísahám vás, se varujte, ale ádejte si pøijímati za potravu svých duí onen pokrm a neijte bez nìho, abyste byli ivi na vìky.,,Ne samým chlebem iv jest èlovìk, ale kadým slovem, které vychází z úst boích. Nebo chléb nebeský jest netoliko chléb, nýbr i tìlo i slovo a kdyby byl toliko tìlo, nemìl by potravy pro ivot vìèný. Kterak vak onen chléb jest tìlem, praví nám Spasi-

tel:,,Chléb, který já dám, tìlo mé jest. A to tìlo slovo jest, jak praví sv. Jan v Evangeliu:,,A slovo tìlem uèinìno jest. To slovo byl Bùh, jak o nìm praví tentý:,,A Bùh byl slovo. A tak jest tento chléb tìlem, slovem i Bohem. Kdo chce pøijímati ten chléb, musí pøijmouti tìlo, slovo i Boha v onom chlebì nebeském, jen se nazývá chlebem andìlským. Pøi pøijímání chleba jest tøeba, aby pøijímáno bylo slovo pravdy. O tom slovì praví Kristus:,,Já jsem pravda a ivot. Kdo neslyí a nepøijímá slova pravdy, nepøijímá onoho chleba.

Dále musí ten, kdo pøijímá chléb, pøijmout tìlo. Nebo, kdy

jej pán svým uèedníkùm rozdával, pravil:,,Toto jest tìlo mé, které bude za vás vydáno, a krev toho tìla dal jim øka:,,Toto

jest kalich krve mé nového a vìèného zákona, která za mnohé bude vylita. Kdy pak èlovìk pøijímá ono tìlo, nech znièí tìlo své a vydá je za Krista a nesa svùj køí, nech jej násle-duje, aby byl úèasten smrti i utrpení jeho a mìl v budoucnosti podíl na slávì jeho jména. Kdy pak pøijímá tìlo, musí je pøijímati i s oním pravým chlebem jak sám Kristus praví:,,Já jsem chléb pravý, který jsem s nebe sestoupil. Sám Kristus nám potvrdil nový a vìèný zákon tímto chlebem. O kterémto po-tvrzení zpívá David v almu:,,A chléb posilni srdce èlovìka.

David pak nikoliv bez zásluhy mluví v podobenství o vìèném chlebì. Nebo dùm jeho se nazývá Bethlem, co se vykládá jako dùm chleba. Bùh chtìl, aby se z tohoto domu narodil jeho Kristus, který jest pravý chléb. A proto nazývá jej písmo,,z domu Davidova, co jest z domu chleba. Nech pak posílí onen chléb vae srdce a due ve své svaté lásce a milosrdenství, tak abyste mohli projíti královstvími èasnými, a abyste neztratili království vìèného. Amen.

KAPITOLA II

KDY PAK budete kralovati po mnì, ozdobeni korunou krá-lovskou, pomnìte, e i já jsem kraloval pøed vámi, a e jsem obrácen v prach a v hlínu èervù. Podobnì i vy upadnete v nic, pøecházejíce jako stín a jako kvìt polní. Co jest platna uroze-nost aneb hojnost vìcí, není-li pøidáno èisté svìdomí s pra-vou vírou a s nadìjí na svaté vzkøíení? Neposuzujte ivot svùj jako bezboní nesprávnì soudíce: Jestlie jest tak nepatrné to, èím jsme zde, protoe od Boha stvoøeni a z nièeho jsme se narodili, a protoe po tomto ivotì v nic se zas obrátíme, jest to tolik, jako bychom vùbec nebyli bývali. Vìzte, e máte Otce vìèného a syna jeho, pána naeho Jeíe Krista, který jest,,prvorozený mezi mnohými bratøími, který vás chce uèiniti úèastny svého království, jestlie budete zachovávati jeho pøikázání a jestlie neposkvrníte ducha a svìdomí ádostí krve a tìla svého; pak se stanete syny boími, jak praví Jan v Evangeliu:,,Dal jim moc, aby se stali syny boími. Chcete-li se tedy státi syny boími, zachovávejte pøikázání svého Otce, která vám zvìstoval skrze syna svého, Pána naeho Jeíe Krista, krále nebeského, jehoto podobu a úøad zastáváte zde na zemi. Pøikázání pak vìtí jest:,,Miluj Pána Boha z celého srdce a z celé due své a bliního jako sebe samého. Budete-li milovati Boha touto láskou, nebudete se strachovati pro nìj poloiti své due a nebudete se báti tìch, kteøí sice mohou zabíti tìlo, due vak zahubiti nedovedou. Ale báti se budete Otce svého, který má moc spasiti i poslati do ohnì vìèného. Jestlie pak budete choditi v bázni boí, moudrost bude poèátkem vaich skutkù a souditi budete své bratry v spravedlnosti a v pravdì, jako sami doufáte, e souzeni

budete od Pána; tak neuchýlte se na scestí, nebo cesta Pánì jest pøímá. A budete milosrdni k nuzným a chudým tak, jak si pøejete dojíti milosrdenství u Pána pro svou nuznost a køeh-kost. A moudrost vae bude posílena mocí Pánì a uèiní,

e,,rámì vae zláme luèitì kovové, i zvítìzíte ve velkých válkách a bezboní padnou pøed vámi, spravedliví pak se budou radovati. Úmysly nepøátel vaich Bùh rozptýlí a nauèí vás konati spravedlnost a právo. Zjeví vám tajemství, nauèí vás zkoumati spravedlivì a mu chytrý neukryje patnosti své pøed oblièejem vaím, ponìvad duch moudrosti a rozumu Pánì bude ve vás. A zastøeny budou oèi nespravedlivých pøed vámi a Bùh odejme slovo z jejich srdcí a zmatené budou jejich výpovìdi. Spravedlivý pak zachová svùj ivot a tak po-vznesena bude èest králova, nebo,,èest králova právo miluje. A ezla vae budou kvésti pøed Pánem, protoe jste je podali tomu, kdo upadl, a bezmocného jste vytáhli z léèky lov-cù. Vae koruny se budou stkvíti a vae tváøe budou ozáøeny, nebo oèi moudrých v nì budou patøiti a budou chváliti Pána økouce:,,Pøidej pán dní králových ke dnùm jeho. V pokolení spravedlivých bude ehnáno vaemu rodu.

Budete-li nenávidìti lakomství, poplyne vám bohatství; k nìmu vak nepøikládejte srdcí svých, ale shromaïujte si poklady moudrosti, nebo v jejím vlastnictví jest mnoho panování. Lakomec vak nepanuje, nýbr jest poddán vládì penìz. Varujte se patného spolèování a patných rad, proto-

e,,se svatými budete svatí a se zkaenými zkaení; nebo

høích jest nemocí nakalivou. Pøijímejte tedy uèení Pánì,,,aby se nìkdy nerozhnìval a abyste neseli s cesty spravedlivé, a náhle vzplane jeho hnìv. Dopustíte-li se høíchu, a vae due cítí lítost nad ivotem vaím, dokud se neuteèete ku pra-

meni zbonosti a milosrdenství. Jakkoliv jest lidské høeiti, pøece jest ïábelské ve høíchu setrvávati.

Nehøete proti Duchu svatému spoléhajíce pøíli na milost boí, protoe boí Duch svatý se od vás vzdaluje; pomnìte,

e svatý Duch jest nepøítel høíchu. Nedopøávejte u sebe místa hnìvu, ale mírnosti; nebo mírnost vítìzí nad hnìvem a trpìlivost nad patností. Nezáviïte jeden druhému, ale mìjte radìji lásku mezi sebou, nebo závist plodí zá. Kdo nenávidí, není milován a ve své zlobì zahyne. Kdo vak má lásku, miluje a jest milý Bohu i lidem. Bude-li se chtíti vae srdce po-vyovati, pokoøte se a nech k vám nevkroèí noha pýchy. Pý-cha jest nemilá Stvoøiteli i lidem lechetným a proto nemá pyný milosti ani u Boha ani u lidí. Zdrtí pak ji Bùh na konci, sesazuje mocné se stolice a pozdvihuje z prachu poníené, aby sedìli s kníaty a obdreli stolici slávy.

Nebuïte rozmaøilí v jídle a v pití, jako èiní ti, jejich Bohem jest bøich a jejich slávou a koncem jest hromadìní hnisu.

Neposkvròujte ledví svých, ale bedra svá opásejte, pevnou myslí se opásejte uzavírajíce manelství. Nebo Duch svatý odchází od tìch, kdo se oddají smilstvu, a nebude pøebýva-ti v tìlech podrobených høíchu. Zdrujte se od zla zahálky, aby vás nestáhla svou tíí do prohlubnì pekla.

Støezte se tudí veho høíchu ve vìku útlém, nebo malá chy-ba na zaèátku velikou bude na konci. Ale choïte v zákonì pánì bez poskvrny, abyste pøijali poehnání od nìho, který

praví:,,Blahoslavení neposkvrnìní na cestì, kteøí chodí v zákonì boím, abyste byli,,jako strom, který jest zasazen podle toku vod, který plod svùj vydá èasem svým a listí jeho neo-padá, ale zapsán bude v knize ivota, kde jsou zapsána jména spravedlivých. To vám raèi dáti ten, který,,byl hoden ote-vøíti knihu ivota a peèeti její.

KAPITOLA III

POTOMSTVU vaemu jsem snanì napsal výe uvedená slova moudrosti a báznì boí, jak jsem to jen ve své nepatr-nosti s pomocí boí dovedl. Nyní chci vám psáti o marném a nemoudrém ivotì svém a o poèátku svého bìhu svìtské-ho, aby vám mohl slouiti za pøíklad. A nezamlèím milosti, která byla ve mne od Boha vlita, ani lásky ke studiím, kterou cho-vala snanost mých prsou; abyste tím více dodali, e boí pomoc vás bude podporovati ve vaich pracích, èím více otco-vé a pøedchùdcové vai vám o ní vyprávìjí. Nebo také psáno jest:,,Otcové nai vypravovali nám.

Pøeji si proto, aby vás nebylo tajno, e Jindøich VII., øímský císaø, zplodil otce mého, jménem Jana, z Markéty, dcery vévody brabantského. Ten pojal manelku, jménem Eliku, dceru Václava II., krále èeského, a obdrel s ní království èeské, ponìvad nebylo muského potomstva v královském rodì èeském. I vyhnal Jindøicha, vévodu korutanského, který mìl za manelku starí sestru jeho øeèené manelky, která pozdìji zemøela bez potomstva; ten obdrel království èeské pro onu sestru døíve ne Jan, jak se o tom vypráví jasnìji v èeských kronikách. Tomuto Janovi, èeskému králi, se narodil v Praze z královny Eliky prvorozený syn, jménem Václav, léta Pánì tisícího tøístého estnáctého, dne 14. kvìtna o páté ho-dinì ranní. Pozdìji se mu narodil druhý syn, jménem Otakar, který v chlapeckém vìku zemøel. Posléze zplodil jetì tøetího syna, jménem Jana. Øeèený král mìl pak dvì provdané sestry: první vdal za krále uherského Karla Prvního, která zemøela bezdìtna; druhou pak dal za manelku Karlovi, králi francouz-

skému. V dobì jeho vlády ve Francii, léta od vtìlení Pánì tisícího tøístého dvacátého tøetího, poslal mne øeèený ji otec mùj k jmenovanému králi Francie, kdy jsem byl v sedmém roce svého chlapectví; i dal mne øeèený král francouzský od biskupa biømovati a dal mi stejné jméno, jako mìl on, to-ti Karel. I dal mi za manelku dceru Karla, svého strýce, jménem Markétu, zvanou Blanku. A toho roku zemøela bez dìtí manelka králova, sestra mého otce. Pozdìji tý král pojal jinou za manelku.

Øeèený král mne velice miloval a pøikázal mému kaplanovi, aby mì ponìkud vycvièil v písmì, aèkoliv øeèený král nebyl písma znalý. A tak jsem se nauèil èísti hodinky blahoslavené Marie Panny slavné, a kdy jsem jim ponìkud porozumìl, èítal jsem je dennì v dobách svého dìtství stále radìji, nebo

mým strácùm bylo od krále naøízeno, aby mne k tomu pobá-dali. Øeèený pak král nebyl lakomý na peníze a mìl dobrou radu a dvùr jeho se stkvìl mnostvím shromádìných kníat jak duchovních tak svìtských. Tehdy nastala veliká rozepøe mezi králem anglickým, který v tìch dobách panoval a mezi jmenovaným králem francouzským. Anglický král mìl toti

za manelku sestru øeèeného krále, kterou vypudil z Anglie i se svým prvorozeným synem, jménem Eduardem. Ta, pøi-

edi k svému bratru, zùstala ve Francii ve vyhnanství i se svým prvorozeným synem. Král pak francouzský, rozhoøèen jsa pro vypuzení své sestry i svého sestøence, ádal mého tchána Karla, svého strýce, aby pomstil tak velikou pohanu, která se stala jejich rodu. Ten, sebrav vojsko, vtrhl do Aquitanie a takøka ji celou dobyl s výjimkou Bordeaux s nìkolika pevnými místy èi hrady. Kdy se pak vrátil øeèený Karel do Francie oslaven jako vítìz, provdal dceru své dcery, hrabìnky henegavské, sestry mé manelky, za syna øeèené-

ho krále anglického, Eduarda, který il toho èasu ve vyhnanství, a opatøiv ho druinou, poslal jej do Anglie. Ten, zvítìziv nad otcem, zajal ho a zbavil království a vsadil si na hlavu korunu.

Tého roku otec jmenovaného syna zahynul v aláøích.

V tom roce zemøel také Karel, mùj tchán, a zanechal prvorozeného syna, jménem Filipa. Tého pak roku zemøel v den Oèitìní Panny Marie Karel, král francouzský, zanechav man-

elku tìhotnou, je pak porodila dceru. A ponìvad podle obyèeje platného v království dcery nenastupují na trùn, byl povýen Filip, syn mého tchána, za krále francouzského, protoe byl nejbliím dìdicem v linii muské. Øeèený Filip po-drel rádce svého pøedchùdce, ale nepøikládal sluchu jejich radám a oddal se lakotì.

Mezi jeho rádci byl jeden mu velmi moudrý, Petr, opat fécampský, pùvodem z Limoges, èlovìk výmluvný a vzdìlaný a velikou ulechtilostí mravù ozdobený. Ten za prvního roku panování Filipova slouil slavnì mi na popeleèní støedu a mel tak poutavé kázání, e byl ode vech chválen. Já pak jsem byl pøi dvoøe øeèeného krále Filipa, jeho sestru jsem mìl za manelku, po smrti krále Karla, u nìho jsem byl pìt let.

I zalíbila se mi dovednost a výmluvnost onoho opata v tom kázání tak, e poslouchaje ho a dívaje se na nìho, mìl jsem ve zbonosti takové vytrení, e jsem u sebe poèal uvaovati, øíkaje si: Co jest to, e taková milost se ve mne vlévá z tohoto èlovìka? Potom jsem se s ním seznámil a on mne zahrnoval velikou láskou a otcovskou pøízní a pouèoval mne èastokráte ze svatého Písma.

I zùstal jsem dva roky po smrti Karlovì na dvoøe krále Filipa. Po onìch dvou letech vrátil mne onen král i s mou man-

elkou, svou sestrou, jménem Blankou, mému otci Janu, králi èeskému, do mìsta Lucemburku; hrabství patøilo mému otci

právem nástupnickým po jeho otci, císaøi Jindøichu svaté pamìti. Tento byl jako hrabì lucemburský zvolen za krále øímského; o tom, jakým zpùsobem a v které dobì panoval, se obírnìji vypravuje v kronikách øímských.

KAPITOLA IV

VRÁTIV SE tedy z Francie, setkal jsem se s otcem svým v hrabství lucemburském. V tìch dobách drel moc císaøskou Ludvík Bavorský, který se psal Ludvík Ètvrtý a který byl zvolen po smrti Jindøicha VII., mého dìda, za krále øímského nikoliv jednomyslnì, maje za soupeøe Bedøicha, vévodu rakouského. Tohoto Ludvíka zvolili i pøi nìm stáli a do jeho vítìzství, pøi nìm zajal onoho Bedøicha, vévodu rakouského a svého protivníka: Jan, král èeský, mùj otec, arcibiskupové mohuè-ský a trevírský a Valdemar, poslední markrabì braniborský.

S Bedøichem pak byli (volièové): arcibiskup kolínský, vévoda saský a hrabì falcký. Ludvík potom odjel do Øíma a pøijal proti vùli papee Jana XXII. císaøskou korunu i obøad posvìcení od biskupa benátského. A potom dal zvoliti protipapee jménem Mikuláe z øádu minoritù, který byl pozdìji vydán v ruce papeovy a zemøel v pokání. A hned potom se vrátil do Nìmecka, jak se obírnìji vypráví v kronikách øímských.

V té dobì pak, kdy jsem se byl vrátil z Francie do hrabství lucemburského a tam se shledal s otcem svým, obléhal vévoda rakouský mìsto Kolmar v Alsasku a Ludvík. nemohl ho osvoboditi. Mùj otec k nim pøijel a smíøil øeèeného vévodu s Ludvíkem. Potom jel do hrabství tyrolského k vévodovi ko-rutanskému, kterého kdysi vyhnal z království èeského. Jeho

první manelka, sestra mé matky, ji døíve zemøela; pozdìji pak pojal jinou manelku, sestru vévody brunvického, a s ní mìl jedinou dceru. Tu dal za manelku mému bratru Janovi a po své smrti mu odkázal vechna svá kníetství. Posléze dospìl mùj otec do mìsta Tridentu. A toho èasu zemøela matka má v den sv. Václava muèedníka v Praze. Zatím co mùj otec mekal v Tridentì, byla mu dána tato mìsta v Lombardii: mìsto Brescia, Bergamo, Parma, Cremona, Pavie, Reggio a Modena; v Toskánsku pak Lucca se vemi okrsky a hrabstvími, které k ní náleí. Mùj otec, uvázav se v jejich drení, zøídil si pak sídlo v Parmì. Pozdìji je pøijal ve svou správu Azzo Visconti z Milána, který byl tehdy vlada-øem v Milánì a Novaøe; pøijal tehdy ona mìsta do správy od mého otce.

Tenkráte poslal pro mne mùj otec do hrabství lucemburského. Já pak jsem se vydal na cestu pøes mìsto Mety, vévodství lotrinské, pøes Burgundsko a Savojsko a do mìsta Lau-sannu nad jezerem. Potom jsem pøeel hory Brieské a sestoupil do území novarského a odtud jsem pøiel na Veliký pátek do mìsta Pavie, kterou drel mùj otec.

O velikonoèní nedìli, to jest tøetí den po mém pøíjezdu, byla otrávena má druina a já, ochránìn boí milostí, unikl jsem otrávení, protoe veliká me byla slouena dlouho a já pøi ní pøijímal; proto jsem nechtìl jísti pøede mí. Kdy pak jsem pøiel k obìdu, bylo mi øeèeno, e má èeleï náhle upadla do nemoci a zvlátì ti, kdo pøed obìdem nìco pojedli. Já pak sedì za stolem nechtìl jsem jísti a vichni jsme byli zastraeni. A jak jsem se rozhlíel, vidìl jsem èlovìka krásného a hbitého, jeho jsem neznal, který chodil kolem stolu a tváøil se nìmým. Pojav proti nìmu podezøení dal jsem ho zajmouti.

Ten po mnohém muèení tøetího dne promluvil a pøiznal se, e

on v kuchyni namíchal do jídel jed z rozkazu a návodu Azza Viscontiho z Milána. Jedem tím pak se otrávili: Jan z Bergu, hofmistr mého dvora, Jan z Honcheringen, imon z Kailu, který pøisluhoval pøi mém stole, a jetì více jiných. Já pak jsem bydlil v té dobì v Pavii v kláteøe sv. Augustina, ve kterém odpoèívá jeho tìlo; z tohoto klátera vyhnal Ludvík Bavorský opata a øádové kanovníky tého klátera, a já zpìt je povolav uvedl jsem je znovu do øeèeného klátera. Tento kláter daroval po vymøení onìch bratøí pape Jan augustiánùm, jejich øád jej podnes drí; stalo se to za vlády mého otce a otec mùj je v drení klátera uvedl. Posléze jsem odeel k otci svému do mìsta Parmy a tehdy jsem zaèínal estnáctý rok svého vìku. Otec mùj pak svìøil vládu nad vím tím a ochranu mé osoby panu Ludvíkovi, hrabìti savojskému, který byl tchánem Azza Viscontiho, vladaøe milánského. Odeed z Parmy jel do Francie a vdal svou druhorozenou dceru, mou sestru, jménem Gutu, za Jana, prvorozeného syna francouzského krále Filipa. Nejstarí pak dceru Markétu mìl Jindøich, vévoda bavorský.

Toho èasu, kdy jsem zùstal s øeèeným panem Ludvíkem Savojským v Italii, uèinili tajnì proti mnì a mému otci spolek: Robert, král neapolský, Florenttí, Azzo Visconti, vladaø milánský, vladaø veronský, který v té dobì drel mìsta Padovu, Treviso, Vicenzu, Feltre a Belluno, vladaø mantovský, který nám pøed tím slíbil vìrnost, a vladaø ferrarský a rozdìlili si tajnì mezi sebe mìsta, která jsem drel: veronský vladaø Bres-ciu a Parmu, mantovský Reggio, ferrarský Modenu, milánský Pavii, Bergamo a Cremonu, Florenttí Luccu. A tak vichni, náhle zosnovave v mìstech tajný odboj, døíve ne opovìdìli nepøátelství, se na nás vrhli. A dotud jsme pøed nimi nemìli

ádného strachu, ponìvad s námi uzavøeli smlouvu a pøísa-

hali i listy potvrdili otci i nám, e budou pøi nás vìrnì státi.

A veronský vladaø vtrhl do Brescie, milánský obsadil Bergamo a brzy ho dobyl. Pavijtí se vzbouøili proti nám a pøijali nad sebou panství onìch pánù z Beccaria, na nì jsme spoléhali více ne na koho jiného v onom mìstì. A tak vichni tito spojenci zdvihli proti nám velmi mocnou válku na vech stranách.

Øeèený pak pán Ludvík Savojský, ná poruèník a ochránce, jistì pøedvídal nìjaká nebezpeèí, ale neuil proti nim prostøedkù ochrany; a nevím z jaké pohnutky ducha, snad z lásky k svému zeti Azzovi Viscontimu, odejel z Parmy, zanechav nás v tìkém postavení. Avak páni deŔossi, mìané parm-

tí, páni da Fogliano a de Manfredi v Reggiu, páni de´Pii v Modenì, de´Ponzoni a Seni v Cremonì a pán imon Fi-lippi z Pistoje, námìstek v Lucce, ujali se vìrnì mé vìci a pøi-spìli ví radou i pomocí, seè jen mohli, jak o tom bude ze-vrubnì psáno v následující kapitole.

KAPITOLA V

TEHDY shromádili jmenovaní odbojníci veliké vojsko pøed naím mìstem Modenou a leeli tam po est nedìl; byli to vladaøi milánský, veronský, ferrarský a mantovský. Kdy uply-nulo est nedìl a kdy byli zpustoili území a hrabství mìst Modeny a Reggia, ustoupili a poloili moc svou a vojsko pøed hrad San Felice v území modenském. A kdy tam vojsko dlouho ji leelo, obléhání na hradì ujednali s obléhajícími, e jim vydají hrad, jestlie bìhem jednoho mìsíce, to jest do dne sv.

Kateøiny  nebo toho dne konèila se toti i nae lhùta, nepøi-jde pomoc od nás. Tu Parmtí, Cremontí, Modentí a Re-

ggijtí uslyeve to, shromádili svou moc a pøistoupili k nám økouce:,,Pane, pøedejdìme svému znièení døíve, ne budeme zcela potøeni. Tehdy poradive se vytrhli jsme do pole a rozbili tábor a z mìsta Parmy jsme dorazili ke hradu v den sv. Kateøiny, kdy hrad mìl býti vydán v ruce nepøátel. A kolem hodiny druhé jsme zaèali bitvu s dvanácti sty jezdci a esti tisíci pìími proti nepøátelùm, kterých bylo dobøe také tolik nebo i více. A bitva trvala od druhé hodiny a pøes západ slunce. A na obou stranách byli zabiti skoro vichni oøi a nìkolik jiných koní. Byli jsme skoro pøemoeni a oø, na kterém jsme sedìli, také byl zabit. A zdvieni byve od naich stáli jsme tak a pozorovali, e jsme takøka pøemoeni, a ji jsme témìø upadali v zoufalství. A hle, v tu hodinu nepøátelé poèali utíkati se svými praporci, nejdøíve Mantovtí a pak mnozí jiní je následovali. A tak milostí boí jsme obdreli vítìzství nad svými nepøáteli, zajave osm set jezdcù na útìku a pìt tisíc pìích pobive. Tak byl tímto vítìzstvím osvobozen hrad San Felice.

V této bitvì jsme pøijali s dvìma sty stateènými mui hodnost rytíøskou. Druhého pak dne jsme se vrátili s velikou radostí do Modeny s koøistí i zajatci. Rozpustive svùj lid vrátili jsme se do Parmy, kde jsme tehdy dreli svùj dvùr. Poté jsme pøe-

li do Luccy v Toskánsku, pøipravovali válku proti Florentským a vybudovali jsme krásný hrad s mìsteèkem obehnaným hradbami na vrcholu hory, která jest vzdálena deset mil od Luccy smìrem k Valdinievole, a dali jsme mu jméno Monte Carlo.

A potom jsme se vrátili do Parmy, svìøive vladaøství panu

imonu Fillippi z Pistoje, který ji døíve naím jménem dobøe vladaøil, mìsteèka Bargy v Garfagnanì na nepøátelích dobyl a mnoho jiných dobrých opatøení za svého vladaøení uèinil.

Kdy pak jsme pøili do Parmy, byli jsme velmi silnì od nepøátel na vech stranách sevøeni. Ale pomohla nám kru-

tost zimy, je tak silnì doléhala, e nikdo nemohl v irém poli vydreti.

V tée dobì zaèata byla jednání mezi Veronskými a naimi nepøáteli na stranì jedné a Marsigliem deŔossi, Ghibertem da Fogliano, Manfredem de´Pii, mocnými pøedáky Parmy, Reggia a Modeny, kteøí byli jaksi jejich vladaøi. Ti se posléze seli jetì s hlavní radou mìsta Verony v jednom kostelíèku diecése reggijské a umlouvali se proti mnì, aby mne zradili a sami se spojili v jednotu. Dali pak èísti mi, chtíce pøísahati na tìlo Kristovo, e chtí tìch smluv pevnì dreti. I stalo se, e kdy knìz byl tìlo boí posvìtil, nastala pøi oné mi po po-zdvihování ohromná tma a strhl se v kostele prudký vichr, take vichni byli podìeni. Kdy pak se opìt rozjasnilo, knìz pøed sebou na oltáøi tìla Kristova nenael. I stáli tu vichni bìdnì a v úase a tak pohlíejíce jeden na druhého, nalezli tìlo Pánì u nohou Marsiglia deŔossi, který byl hlavou a pùvodcem toho jednání. A tu zvolali vichni jedním hlasem: Bohu se nelíbí, co jsme se rozhodli uèiniti! A tak rozpustive radu, rozeli se vichni do svých domovù. Tehdy knìz, který slouil mi,

el do mìsta Reggia a oznámil biskupovi ve, co se bylo stalo. Biskup ho poslal ke kardinálu ostijskému, tehdy legátu lom-bardskému, který se zdroval v Bologni. Legát pak s biskupem to oznámili svému námìstku Jiljímu de Belarer, pùvodem Francouzi, do mìsta Reggia, aby mne zpravil a abych se varoval pøed tìmito spiklenci. Avak tito muové, kteøí tak chtìli proti mnì vystoupiti, eleli toho a stáli pøi mnì tím vìrnìji a jako bratøi pøi mnì pevnì zùstali, nic ve svých srdcích neskrývajíce. Jednoho dne Ghiberti da Fogliano, sed-mý z nich, pravil: Nikdy bych nemohl býti vesel, kdyby tìlo Pánì bylo bývalo nalezeno u mých nohou, jako bylo u nohou Marsiglia deŔossi, a dobøe nás Bùh varoval, abychom toho neèi-

nili; spíe bychom chtìli umøíti, ne abychom to byli uèinili. Já pak jsem to pominul mlèením, jako bych o tom nic nevìdìl.

V tìch dobách mùj otec uslyev o útiscích, jimi jsem trpìl od nepøátel, veel v spolek s mnohými pány ve Francii, mezi nimi stáli v popøedí: biskup z Beauvais, hrabì z Eu, komoøí království francouzského, hrabì ze Sancerre a mnoho jiných hrabat a baronù. A jeli z Francie do Savojska, pak pøes Alpy a do markrabství montferratského, z markrabství pak jeli pøes Lombardii a do Cremony a z Cremony a do Parmy.

A bylo jízdních tìkoodìncù celkem asi estnácte set, kteøí nám pøili na pomoc. Posléze otec ná shromádiv vojsko táhl na pomoc hradu Pavii, který se tenkráte drel proti mìstu stoje pøi nás. Rozbili jsme leení a obléhali mìsto Pavii; a bylo nás dobøe na tøi tisíce jízdních odìncù. I rozboøili jsme pøedmìstí a pøedmìstské klátery a zásobili hrad, jemu jsme pøili na pomoc, potravinami i lidmi a dali jsme hrad opraviti.

Ale mìsta jsme s hradu dobýti nemohli, ponìvad bylo obe-hnáno pøíkopy a protoe mìané vystavìli mezi mìstem a hradem obranné vìe, take k nim nebylo pøístupu. A sami mìli tisíc jezdcù milánských ku pomoci. A kdy jsme tam byli leeli deset dní, ustoupili jsme odtud a poloive se táborem poblíe Milána, silnì jsme poplenili hrabství a území milánské. A odtud jsme táhli proti Bergamu, kde jsme mìli s nìkterými pøáteli smluveno, e nám otevrou jednu bránu mìsta.

A bylo naøízeno, aby za úsvitu vstoupil tam nìjaký oddíl nae-ho vojska, a pak za nimi mìl následovati jeden veliký ik, vstoupiti za ním do mìsta a dreti je v moci, dokud by otec ná s námi a s celým vojskem toho dne nepøiel. I stalo se tak; pøátelé nai v mìstì Bergamu, toti páni deĆolleoni, otevøeli bránu a první nai veli. Avak druhý ik jich nechtìl následovati, nevím z jaké pohnutky, a tu ti první, kteøí v té dobì

byli v mìstì, vyli z mìsta, protoe nemohli sami nepøátelùm odolati, a s nimi unikli i mnozí nai pøátelé; ostatní vak, kteøí tam zùstali, byli zjímáni a povìeni za hradbami; bylo jich po-ètem pøes padesát. Kdy pak otec ná a já jsme pøili, uvi-dìvi, co se stalo a co bylo zanedbáno, byli jsme velice za-rmouceni i s celým svým vojskem. Po nìkolika dnech pøe-

ede øeku Addu, vrátili jsme se územím cremonským do mìsta Parmy.

KAPITOLA VI

POTOM JEL otec ná do Bolognì k Ostijskému kardinálu, jménem Bertrandovi, tehdy legátu a latere papeského stol-ce v Lombardii, který v tìch dobách vládl nad mìstem Bolo-gnou i nad mnohými jinými mìsty, toti nad Piacenzou, Ra-vennou a nad celou Romagnou a markrabstvím anconským; i vyjednal s ním, e uzavøel smlouvu s námi a stal se nepøítelem naich nepøátel. Nebo byl ji døíve nepøítelem vladaøe ferrarského pro pøi, kterou s ním mìla svatá církev i on sám; byl spolèen s nepøáteli a hotov pøispìti ku pomoci jim a oni jemu. I dal nám øeèený kardinál na pomoc lid i peníze a postavil vojsko i tábor proti nepøátelùm tehdejím v pøedmìstí mìsta Ferrary; jeho velitelem byl pozdìji hrabì z Armagnacu.Potom tého léta po svatoduních svátcích sebral otec ná

veliké vojsko a poslal nás napøed z Parmy do mìsta Cremony pøes pád s pìti sty jezdci, které pak poslal pøed hrad Pizzighettone, jen se vzbouøil proti nám i proti mìstu svého kraje a stál ve slubách Pavijských a Milánských. A zùstali jsme v Cremonì sotva s dvaceti jízdními odìnci. Tu náhle nepøáte-

lé dostali posilu a poèet jejich vzrùstal dennì tak, e ti, kteøí byli pøed hradem, se opevnili pøíkopy a oèekávali nai pomoc. Tehdy náhle Mantovtí a Ferrartí poslali své lodi po pádu pøed Cremonu a potopili vechny lodi na pádu v území cre-monském, take otec ná se vím svým lidem nemohl nám pøijíti na pomoc, ani poslati nìjakého posla, protoe vechny lodi i mlýny nepøátelé potopili a jich se zmocnili. A my sami, zdrujíce se v Cremonì s tak skrovným mustvem, byli jsme kadého dne v nebezpeèenství, e ztratíme mìsto i lid pro rozlehlost mìsta, nebo bylo v tìch dobách válkami témìø zpustoeno. A kdy jsme byli postaveni ve velikém smutku, ponìvad ani otec nám, ani my otci, ani nikdo z nás nemohl pomoci tìm, kteøí leeli pøed hradem, dolo k roztrce mezi naimi nepøáteli, kteøí obléhali øeèené mìsto nad øekou pá-dem, take zbive se navzájem, vrátili se kadý do svého domova. Otec ná dovìdìv se o tom pøijel z Parmy se svým vojskem po øece pádu a poruèil vyzdvihnouti potopené lodi ze dna øeky a tak se pøeplavil s malou druinou do mìsta Cremony. A druhého dne spojive vojska, vytáhli jsme na pomoc tìm, kteøí byli pøed hradem Pizzighettone. A s pomocí boí jsme byli tak posíleni, e jsme byli silnìjí ne vichni nai nepøátelé; byli jsme toti v poètu tøí tisíc jízdních odìncù.

Kdy jsme poznali, e pøed øeèeným hradem nic nepoøídíme, rozhodli jsme se táhnouti na pomoc hradu pavijskému, o nìm

byla ji døíve zmínka. To zvìdìve nepøátelé poslali své rádce a lstivì vyjednávali s naím otcem a uzavøeli s ním pøímìøí na ten zpùsob, e ustoupí s pole a e bude moci zásobiti v dobì pøímìøí hrad Pavii potravou; nepøátelé ujiovali, e tomu nebudou zabraòovati a krásnými a hledanými slovy mu mnoho jiného slibovali. A tak jsme stáhli lid svùj s polí, rozdì-live ho po mìstech a vsích. Nepøátelé vak pøímìøí a úmluvy

vùbec nedodreli a tak ztracen byl hrad Pavia, ponìvad nepøátelé nedovolili jej zásobiti potravou, jak byli slíbili. A tak otec ná se svým lidem ocitl se pro jejich pochlebné øeèi a klamné sliby v nedostatku penìz i potravy. Kdy pak nastala zima, nemohli ani polem leeti. A tak se na nás osvìdèilo pøísloví: Co mùe udìlati dnes, neodkládej na zítøek.

Toho pak èasu Ferrartí, Verontí, Mantovtí a Milántí zís-kave posilu, zajali velitele legátova, hrabìte z Armagnacu, který leel v pøedmìstí ferrarském, a mnohé z jeho vojska pobili, jiné utopili v pádu a vojsko jeho v takové míøe potøeli,

e si legát nemohl ji nového opatøiti ani se s nepøáteli v poli utkati, a posléze byl vypuzen ze zemì.

Potom otec ná vida, e se mu nedostává prostøedkù a e není s to ji vésti válku, rozhodl se odejíti ze zemì a zanechati ji domácí lechtì a starím mìst, a to Parmu pánùm Rossi-ùm, Reggio Foglianùm, Modenu Piùm, Cremonu Ponzoni-ùm, kteøí vichni dali ona mìsta naemu otci do moci; on pak chtìl jim je beze zmìny vrátiti. Luccu vak chtìl prodati Florentským, ale uposlechnuv rady naí a svých rádcù, odevzdal ji pánùm deŔossi, kterým byl ji svìøil Parmu.

KAPITOLA VII

V TÉ DOBÌ, kdy jsme byli v Lucce, ïábel, který stále hledá, koho by pohltil, a nabízí lidem slasti, v nich se ukrývá luè, kdy ji dávno pøed tím jsme jím byli pokoueni, ale s pomocí boí milosti pøece jsme zùstali nepøemoeni, sám nemoha ponukl lidi patné a zkaené, kteøí se ustaviènì dreli pøi na-

em otci, aby nás svedli s cesty pravé do osidel patnosti

a smilství, a tak svedeni byve od lidí zkaených, byli jsme zkaeni spolu se zkaenými.

Posléze ná otec dal se nedlouho po nás na cestu k Parmì a pøijeli jsme spoleènì do vsi jménem Tarenzo v parmském kraji v nedìli dne 15. srpna, na ni pøipadlo Nanebevzetí svaté Panny Marie. Této noci pak, kdy nás pøemohl spánek, ukázalo se nám toto vidìní: andìl Pánì se postavil vedle nás na levé stranì lùka a udeøil nás do boku øka:,,Vstaò a pojï s námi! My pak jsme v duchu odpovìdìli:,,Pane, nevím, ani kam ani jak bych s vámi el. A on, uchopiv nás za vlasy na temenní èásti hlavy, vznesl se s námi do vzduchu a nad veliký ik ozbrojených jezdcù, kteøí stáli pøed jedním hradem pøipraveni k boji. I drel nás ve vzduchu nad zástu-pem a pravil nám:,,Pohleï a viz! A hle druhý andìl sestupu-jící s nebe drel v ruce ohnivý meè a udeøil jednoho mue uprostøed iku a ual mu oním meèem pohlavní úd a ten jakoby smrtelnì ranìn umíral sedì na koni.Tu andìl dre nás za vlasy pravil:,,Poznává toho, jen byl udeøen od andìla a zranìn a k smrti? I øekli jsme:,,Pane, neznám, ani místa nepozná-vám. Øekl:,,Vìz, e jest to Dauphin z Vienne, který byl pro høích smilství od Boha takto ranìn; nyní se tedy mìj na pozoru a otci svému mùe øíci, aby se varoval podobných høíchù, nebo vás postihnou jetì horí vìci. My pak jsme litovali toho Dauphina z Vienne, jménem Guida, jeho babièka byla sestrou naí babièky a on sám byl synem sestry krále uherského Karla Prvního. TázaIi jsme se andìla, zda se bude moci vyzpovídati pøed smrtí. I byl jsem velice zarmoucen. Andìl pak odpovìdìl, øka:,,Bude se moci vyzpovídati a bude iv nìkolik dní. Tehdy jsme vidìli na levé stranì iku státi mnohé mue, odìné do bílých pláù, jako by to byli muové veliké vznee-nosti a svatosti a rozmlouvali navzájem pohlíejíce na ik a na

to, co se bylo stalo; a dobøe jsme je pozorovali. Pøece vak se nám nedostalo milosti otázati se, ani andìl sám od sebe nepovìdìl, kdo neb jací byli ti mui tak veliké dùstojnosti.

A potom jsme byli rychle vráceni na své místo, kdy ji deni-ce svítila. Tu pøiel Tomá z Villeneuve, rytíø z kraje lutyského, komoøí naeho otce, a vzbudil nás øka:,,Pane, proè ne-vstáváte, otec vá ji hotov sedá na konì! Vstali jsme a byli jsme jako rozlámáni a tak zmalátnìlí jako po veliké cestovní námaze. I øekli jsme mu:,,Kam máme jeti? Vdy této noci jsme tolik zkusili, e nevíme, co bychom mìli èiniti. Tu øekl nám:,,Co se stalo, pane? I øekli jsme mu:,,Dauphin zemøel; a ná otec chce shromádit vojsko a táhnouti na pomoc Dauphinovi, který válèí s hrabìtem savojským. Nae pomoc mu neprospìje, protoe zemøel. On pak se nám vysmál a onoho dne, kdy jsme pøijeli do Parmy, povìdìl naemu otci ve, co jsme mu byli øekli. Tu otec ná, dav si nás zavolati, tázal se nás, zdali jest to pravda a zdali jsme mìli takové vidìní?

Odpovìdìli jsme mu:,,Ovem, pane, vìzte s jistotou, e Dauphin jest mrtev. Otec vak domlouvaje nám øekl:,,Nevìø snùm. Avak svému otci a jmenovanému Tomái nepovì-dìli jsme v úplnosti ve, jak jsme to vidìli, nýbr pouze to, e Dauphin zemøel. Po nìkolika dnech pak pøiel posel nesa zprávu, e Dauphin shromádiv své vojsko pøiel pøed který-si hrad hrabìte savojského a e byl zasaen velikým ípem z jednoho samostøílu uprostøed vech svých rytíøù a e po nìkolika dnech vyzpovídav se zemøel. Tehdy otec ná usly-

ev ty zprávy pravil:,,Divíme se velice tomu, e syn ná nám jeho smrt napøed pøedpovìdìl. A velice se tomu divili on i Tomá, ale nikdo potom s nimi o té vìci nemluvil.

KAPITOLA VIII

POTOM otec ná vida, e se mu nedostává prostøedkù a e nemùe dále vésti války proti øeèeným pánùm Lombardie, pomýlel na svùj návrat a chtìl nám odevzdati ta mìsta i ve-dení války. My pak jsme odmítli, èeho bychom nemohli zastati se ctí. Tehdy, dav nám povolení k odchodu, poslal nás napøed do Èech. A sjednave pøímìøí se svými nepøáteli, proli jsme územím mantovským do Verony a odtud do hrabství tyrolského, kde jsme se shledali se svým bratrem, jménem Janem, kterého ná otec oenil s dcerou vévody korutanského a hrabìte tyrolského. Tento vévoda, tchán naeho bratra, mìl døíve za manelku sestru naí matky, jménem Annu, jak bylo výe psáno. Po její smrti si pak vzal za manelku sestru vévody brunvického, s ní mìl øeèenou dceru, jménem Markétu. A s ní odevzdal naemu bratru po své smrti vévodství korutanské a hrabství tyrolské, nebo nemìl muského potom-ka. A tak nastal mír mezi ním a otcem naím, nebo pøed tím byli nepøáteli, protoe ná otec vyhnal z Èech tého vévodu, jak jest o tom výe psáno. Posléze jsme proli Bavorskem, kde jsme se setkali se svou starí sestrou, jménem Markétou, která mìla jediného syna s Jindøichem, vévodou bavor-ským, jménem Jana. Potom jsme dospìli do Èech, kde jsme nebyli po jedenácte let. Shledali jsme pak, e nìkolik let pøed-tím zemøela nae matka, jménem Elika.

Jetì pak za jejího ivota byla mladí nae sestra, jménem Guta, poslána do Francie a provdána za Jana, prvorozeného syna krále francouzského Filipa, jeho sestru, jménem Blanku, jsme mìli za manelku. Tøetí pak a poslední nae

sestra, jménem Anna, byla v tìch dobách u øeèené naí sestry ve Francii. A tak, kdy jsme byli pøili do Èech, nenalezli jsme ani otce, ani matky, ani bratra, ani sester, ani koho zná-mého. Také øeè èeskou jsme úplnì zapomnìli, ale pozdìji jsme se jí opìt nauèili, take jsme mluvili a rozumìli jako ka-

dý jiný Èech. Z boí milosti pak jsme dovedli tak mluviti, psáti a èísti nejen èesky, ale francouzsky, italsky, nìmecky a latin-sky, e jsme byli mocni onìch jazykù stejnì jednoho jako druhého. Tehdy ná otec odjel do hrabství lucemburského pro jakousi válku, kterou tam vedl s vévodou brabantským, on sám i se svými spojenci, to jest s biskupem lutyským, markrabím jüliským, hrabìtem gelderským a jetì s mnohými jinými, a nám pak svìøil svou pravomoc nad Èechami po dobu své nepøítomnosti.

Toto království jsme nalezli tak zpustoené, e jsme nenali ani jediného hradu svobodného, který by nebyl zastaven se vemi královskými statky, take jsme nemìli, kde bychom pøebývali, leè v domech mìanských jako jiný mìan. Hrad praský pak byl zcela oputìn, poboøen a znièen, nebo

od èasùv krále Otakara II. byl celý ztroskotán a k zemi.

Na tom místì jsme dali vystavìti novì veliký a krásný palác s velikým nákladem, jak je dnes patrno kolemjdoucím. V té dobì jsme poslali pro svou manelku, jeto byla a dosud v Lucemburku. Ta pak pøiedi mìla po roce prvorozenou dceru, jménem Markétu. V tìch pak dobách dal nám otec ná markrabství moravské a toho titulu jsme uívali. Kdy pak obec lechetných muù Èech pøihlédla k tomu, e pochází-me ze starobylého rodu èeských králù, poskytla nám z lásky k nám pomoc, abychom mohli získati zpìt hrady a královské statky. Tehdy jsme znovu nabyli s velikými náklady a úsilím hradù: Køivoklátu, Týøova, Svìtlíku, Litic, Hradce Králové, Pís-

ku, Neètin, Zbiroha, Tachova, Trutnova v Èechách; na Moravì pak Lukova, Telèe, Veveøí, hradù olomouckého, brnìnského a znojemského a mnoho jiných statkù zastavených a zcizených od koruny. A mìli jsme mnoho rytíøù, kteøí byli hotovi nám slou-

iti, a království prospívalo den ode dne; obec dobrých nás milovala, zlí pak se nás báli a vystøíhali se zla. Spravedlnost sdostatek vládla v království, aèkoliv páni stali se vìtinou tyrany a nebáli se krále, jak se sluelo, protoe si byli království mezi sebe rozdìlili. A tak dreli jsme vladaøství nad královstvím, zlepujíce je den ode dne po dva roky. Toho èasu dali jsme svou mladí sestru, jménem Annu, za manelku Ot-tovi, vévodovi rakouskému. A v onìch dnech zemøel vévoda korutanský, tchán naeho bratra. A kdy se ná bratr mìl uvá-zati v drení vévodství korutanského a hrabství tyrolského po jeho smrti, tu Ludvík, který se èinil císaøem, uzavøel tajnì spolek s vévody rakouskými, Albrechtem a Ottou, aby si tajnì a lstivì rozdìlili panství naeho bratra; tý Ludvík chtìl míti hrabství tyrolské, vévodové pak vévodství korutanské. Ludvík byl nepamìtliv a zapomnìl na sluby naeho otce, které mu byl prokázal, kdy se ucházel o císaøství, jak je o tom psáno výe. Vévoda pak rakouský, aèkoliv mìl nai sestru, spiknul se tajnì hned po smrti øeèeného vévody korutanského s pánem z Aufensteinu, který byl z vùle vévody ustanoven vla-daøem celého Korutanska, a ihned se s bratrem svým zmocnili Korutan, které jim zmínìný pán z Aufensteinu dobrovolnì vydal a v drení odevzdal. A tak ztratil ná bratr vévodství korutanské. Avak páni z hrabství tyrolského nechtìli se poddati Ludvíkovi, ale zùstali v posluenství naeho bratra.

Po tìchto událostech pøiel ná otec do Èech a pøivedl s sebou svou manelku, kterou si vzal za královnu, jménem Beatrix, dceru vévody bourbonského, z rodu králù francouz-

ských, s ní potom zplodil jediného syna, jménem Václava.

Tehdy zlí a lstiví rádcové zvítìzili nad námi u naeho otce, vlast-ního prospìchu hledajíce; byli to i Èechové i páni z hrabství lucemburského. Pøistupujíce k naemu otci, namlouvali mu øíkajíce:,,Pane! mìjte se na pozoru; vá syn má v království mnoho vaich hradù i mnoho pøívrencù; proto bude-li dlouho takto naduívati své moci, vyene vás, kdykoliv bude chtíti; nebo jest sám i dìdicem království i z rodu èeských králù a velmi jest milován od Èechù, vy vak jste král pøilý. To pak øíkali, hledajíce prospìchu a vlastních výhod, aby jim svìøil hrady a statky královské. On pak natolik uvìøil jejich radám,

e k nám pojal nedùvìru a odòal nám proto vechny hrady i správ, v Èechách a v markrabství moravském. A tak co nám zbyl holý titul markrabìte moravského beze ví podstaty.

Toho èasu jsme jeli koòmo jednoho dne z Køivoklátu do Prahy, abychom se seli se svým otcem, který byl na Moravì.

Dojeli jsme velmi pozdì do hradu praského, do starého domu purkrabského, kde jsme po nìkolik let pøebývali, dokud nebyl veliký palác vystavìn. V noci ulehli jsme na lùko a Buek z Velhartic starí pøed námi na jiné lùko. V síni byl rozdìlán veliký oheò, protoe byl èas zimní, a hoøelo tam mnoho svíc, take bylo dosti svìtla a dveøe i okna vechny byly zavøeny. A kdy jsme usnuli, tu nìkdo, nevím kdo, chodil po síni, take jsme se oba probudili. I kázali jsme øeèenému Bukovi, aby vstal a podíval se, co by to bylo. On pak vstav, obeel síò hledaje, ale nic nevidìl ani mohl najíti.

I rozdìlal vìtí oheò a rozsvítil více svíèek a el k èíím, které stály naplnìny vínem na lavicích; napil se a postavil èíi vedle jedné veliké svíce, která hoøela. Napiv se pak ulehl znovu na lùko. My odìni byve ve svém pláti sedìli jsme na svém lùku a slyeli jsme nìkoho pøecházeti, ale nevidìli jsme ni-

koho. A tak dívajíce se s øeèeným Bukem na èíe a svíce, spatøili jsme, jak se jedna èíe skácela; a tá èíe byla vre-na, nevíme kým, pøes lùko Bukovo z jednoho rohu sínì a

do druhého na stìnu a odrazivi se od ní padla doprostøed sínì. Spatøive to, podìsili jsme se nemálo a stále jsme sly-

eli nìkoho pøecházeti po síni, ale nevidìli jsme nikoho. Potom vak, poznamenave se svatým køíem ve jménu Kristo-vì jsme spali a do rána. A ráno vstave nali jsme èíi, jak byla hozena uprostøed sínì, a ukázali jsme to svým blízkým, kdy k nám ráno pøili.

Toho èasu nás poslal otec ná se skvìlým vojskem proti vévodovi slezskému, jménem Bolkovi, pánu minsterberské-mu. Nebo onen vévoda nebyl uznán za pána ani nebyl vasalem naeho otce a království èeského. Ná otec toti získal mìsto Vratislav od pana Jindøicha Sedmého, vévody vrati-slavského, který nemìl dìdicù. A tento vévoda pøijal darem zemi kladskou na èas svého ivota a chtìl radìji jmenované mìsto i vévodství odevzdati naemu otci a pøipojiti na vìèné èasy ke korunì království èeského, ne je zanechati svému bratru Boleslavovi, protoe il s bratrem ve vzájemném nepøátelství. Kdy se pak ná otec uvázal v drení mìsta Vratislavì, vichni kníata sleztí i kníe opolský se podrobili panství jeho i koruny království èeského na vìèné èasy a poívali ochrany a obrany od králù èeských, vyjímajíc vévodu slezské-ho, pána svídnického, a Bolka, pána minsterberského. Jeho zemi jsme poplenili, jak jest psáno v kronice. I byla tak velice poplenìna, e vévoda byl pøinucen za prostøedkování jiných státi se vasalem naeho otce a koruny království èeského jako jiní vévodové.

Kdy jsme toto byli provedli, vydali jsme se na cestu smìrem do Uher ke svému otci, jeho jsme zastihli na Vyehradì

nad Dunajem u krále Karla Prvního. Ten mìl døíve sestru na-

eho otce, po její pak smrti vzal si sestru krále krakovského Kazimíra, s kterou mìl tøi syny: prvorozeného Ludvíka, druhého Ondøeje a tøetího tìpána. A tam ujednal tento král Karel mír mezi naím otcem a králem krakovským tak, e otec ná

se vzdal svého práva na dolní Polsko, to jest hnìzdenské, kaliské a jiných dolních provincií Polska. Král krakovský se pak vzdal za sebe i za své nástupce, krále Dolního Polska, na vìèné èasy vekerých práv ve vech kníectvích Slez-ska, Opolska a Vratislavì ve prospìch naeho otce a království èeského. Nebo pøed tím byl mezi nimi spor, protoe ná dìd Václav Druhý, král èeský, drel øeèené Dolní Polsko s kníectvími krakovským a sandomìøským z toho dùvodu, e pojal za manelku jedinou dceru Pøemysla, krále Dolní Polsky a vévody krakovského a sandomìøského. Tento Pøemysl odkázal po své smrti naemu dìdovi i korunì království èeského jak své království, tak i svá kníetství v drení na vìèné èasy. Avak Kazimír výe jmenovaný byl pøíbuzný s otcovy strany oné paní a prohlaoval, e má právo na království Dolní Polsky, tvrdì, e ena nemùe býti dìdiè-kou království. A tak trvala válka od dávných dob mezi králi èeskými a Kazimírem i kdysi jeho otcem, jménem Vladisla-vem, králi Krakovska èi Dolního Polska. A nyní byla tato válka takto urovnána jmenovaným králem uherským. Ten pak za to vstoupil ve spolek a slíbil pomoc naemu otci proti vévodovi rakouskému, který odòal naemu bratru vévodství korutanské, a proti výe jmenovanému Ludvíkovi. V tom spolku pak byli tito: ná otec, král uherský a vévoda bavorský, který mìl nai sestru za manelku. V té dobì poslal nás ná otec do hrabství tyrolského, abychom je spravovali i bratra nae-ho s jeho manelkou, kteøí jetì nedosáhli vìku dospìlosti.

Tam tedy pøiede uvázali jsme se v ony úøady, jak nám je byl otec svìøil,a byli jsme pøiputìni k vladaøství nad onou zemí domácí lechtou toho hrabství.

KAPITOLA IX

PO NÌJAKÉ DOBÌ v den následující po velikonocích shromádili jsme vojsko hrabství tyrolského a vtrhli jsme do údolí Pusterského v diecési brixenské proti hrabìti gorickému a dobyli jsme hradu St. Lambrechtsbergu. I postupovali jsme dále proti zmínìnému hrabìti a poplenili jsme jeho zemì a

k prùsmyku, který se nazývá Lienz. A leeli jsme polem s øeèeným vojskem po tøi nedìle pleníce, protoe hrabì byl spo-jencem vévodù rakouských naich nepøátel. Nazítøí po sv. Jiøí muèedníku zapudil ná otec Ottu, vévodu rakouského, za Dunaj a zmocnil se mnohých hradù v Rakousích. Ludvík vak, který se prohlaoval císaøem, pomáhal vévodùm rakouským a s ním pak celé Nìmecko i vládci mìst lombardských, zvlátì Mastino della Scala, vladaø nad Veronou, Vicenzou, Padovou, i vichni Trevisem, Brescií i mìsty Parmou a Luccou. Ti vichni na nás a na hrabství tyrolské útoèili s vekerou svou mocí, take mìsto Trident a celé údolí Adi-

e bylo ve velikém nebezpeèí od Lombardských. Údolí pak innskému hrozila veliká nebezpeèí jak od vábù, tak od Bavorù, take celé hrabství tyrolské bylo ve velikém nebezpeèenství takøka na vech stranách. Toho èasu jsme uèinili Mikuláe, rodem z Brna, svého kancléøe, biskupem tridentským a brixenským pak Matìje, kaplana mého bratra, ponìvad obì biskupství byla tehdy uprázdnìna.

Tého pak léta Ludvík, který se èinil císaøem, vedl veliké vojsko se vemi kníaty nìmeckými proti Jindøichovi, vévodovi bavorskému, naemu vagrovi, který byl tehdy na naí stranì.

Vévoda pak rakouský pøiel na pomoc tému Ludvíkovi pøes Pasov; kdy pak ná otec pøiel øeèenému vévodovi na pomoc, poloil se táborem pøi jedné øece blíe Landau. Tehdy pøitrhl øeèený Ludvík s vévodou rakouským a s jinými v èele velikého vojska. Ponìvad ale øeka jim znemonila pøechod, pustoili po dobu jednoho mìsíce Bavory; aèkoliv vojsko vévody Jindøicha bylo mení, pøece se øeèený Ludvík s vévodou rakouským vrátili domù s nepoøízenou. V té dobì chtìli jsme táhnouti na pomoc svému otci a øeèenému vagru z hrabství tyrolského s velikým mnostvím lidu jak pìího, tak jízdního, ale nemohli jsme se dostati pøes Kufstein, kde byl syn Ludvíkùv, je-ho jsme tam se svým lidem obléhali tak dlouho, dokud øeèená kníata leeli proti sobì v polích. A kdy pak se oni rozeli, vrátili jsme se zpìt do Tyrol. Potom kolem svátku sv. Michala byl ujednán smír mezi naím otcem a vévodou rakouským tak,

e vévoda rakouský vrátil mìsto Znojmo, které mu dal ná otec se svou dcerou vìnem, a dal otci naemu velikou èástku penìz a bratru naemu nìkolik hradù pøi øece Drávì k hrabství tyrolskému; vévodství korutanské pak si mìl ponechati.

Potom tée zimy jsme táhli se svým otcem do Prus proti Litvanùm. A byli tam s námi hrabata: mladý Vilém Hollandský, pan Adolf z Bergu, mladý Dìtøich z Loozu a mnoho jiných hrabat a baronù. Zima vak byla tak mírná, e nebylo ledu; proto jsme nemohli táhnouti proti Litvanùm a vrátili jsme se kadý do svého domova.

Kdy pak vypukla mezi Lombardskými veliká válka, kterou jsme byli zamìstnáni døíve, ne jsme opustili Tyroly, a to pro spolek, který uzavøeli Benáttí, Florenttí, Milántí, Ferrartí,

Mantovtí, Boloòtí a mnozí jiní proti Mastinovi della Scala, vladaøi veronskému a padovskému, který byl ná nepøítel, jak jest výe uvedeno, li jsme v té dobì pøes Moravu do Rakouska, chtíce se dostati do Lombardie, ale vévoda rakouský nám nechtìl poskytnouti prùvodu. Tu vstoupive na lodi dorazili jsme ke králi uherskému, který nám dal z mìsta Bu-dína prùvod Uherskem, Chorvatskem a Dalmacií a do mìsta Senje na bøehu moøském, odkud jsme vypluli na moøe.

Kdy to benáttí kapitáni zvìdìli, chtìli nás zajmouti, aèkoliv jsme byli jejich pøáteli. Proto obklíèili nai loï lodìmi svými, take nemohla vùbec uniknouti. A kdy jsme devátého dne dojeli k jejich mìstu Gradu, uposlechli jsme rady Bartolomìje z Krku a Senje, který byl s námi na lodi, a poruèili jsme, aby jim nai øekli: Hle, páni, víme, e z vaich rukou nemùeme nikterak uniknouti, raète pøedem poslati do mìsta a vyjed-nati, jak nás chcete v mìstì pøijmouti. A zatím, co s nimi mluvili krásnými slovy, spustili jsme se dvíøky lodi do malé rybáø-ské bárky s øeèeným Bartolomìjem a Janem z Lipé. A pøi-kryti jsouce pytli a sítìmi, propluli jsme jejich loïmi a pøistali jsme u bøehu mezi sítím. A tak vyváznuve z jejich rukou, li jsme pìky a do Aquileje. Oni pak zajali nai loï s celou naí druinou, ji dreli nìkolik dní v zajetí a pak ji propustili.

A kdy jsme byli v Aquileji, dali jsme se poznati svému hosti-teli, ten pak hned podal zprávu radì mìstské a mìané zpra-vili o tom dokonce i patriarchu. Patriarcha hned pøijel do mìsta a pøijal nás s velikou ctí v prùvodu duchovenstva a lidu a za hlaholu zvonù nás uvedl do svého paláce. Kdy se nae èeleï vrátila ze zajetí, hostil nás s velikými poctami ve své zemi po ètyøi nedìle, spøátelil se pevnì s námi a poskytl nám prùvod údolím cadorským a do hrabství tyrolského, kde jsme tehdy vladaøili za svého bratra, který byl malým hochem.

KAPITOLA X

V MÌSÍCI ÈERVNU potom oblehli Benáttí, Florenttí, Milántí, Mantovtí, Ferrartí a jiní jejich spojenci mìsto Padovu s ohromným vojskem, èítajícím asi deset tisíc ozbrojených jezdcù a nespoèetné mnoství pìích a jistá èást jejich vojska obléhala také mìsto Feltre s biskupem z Feltre, se Sic-conem z Caldonazza, s hrabaty z Cenedy, pány z Camina.

I dreli dlouho v obleení s pìti sty jezdci a mnostvím pìích mìsta Padovu a Feltre, je podléhala panství Mastina della Scala, pána veronského a jiných mìst, která byla vyjmeno-vána výe; a Benátèané ji dobyli mìst Conegliana, Serra-valle a Bassana, která náleela k panství Mastinovu a také hrabì de Collalto, námìstek v Trevisu, i mnozí jiní se vzbouøili proti jmenovanému Mastinovi a stáli pøi Benátských. Tehdy jeden mìan mìsta Belluna, jménem Endrighetto da Bongajo, obávaje se, aby mìsto Feltre a po nìm i Belluno nepøi-

lo do rukou Benátských, jich zvlátì nenávidìl, a vida mìsto obleené se vech stran, pøemýlel o tom, e se Jakub da Avoscano dal se svými hrady, Buchensteinem a jinými, a s nìkterými horaly patøícími k panství Bellunskému pod nai ochranu a pøijav jeho radu, pøiel k nám, kdy jsme byli v Parmì (?), bez vìdomí obojí strany, jak Veronských tak Benátských, tajnì, aby se o tom nedovìdìli Benáttí ani pán veronský, nebo jednal proti nìmu. Øekl nám:,,Dovedete-li pøemoci a zahnati nepøátele od mìsta Feltre, chci vám ote-vøíti jednu bránu mìsta, protoe spíe vám pøál bych mìsta ne komukoliv jinému. Já pak vyslechnuv jeho øeè, urèil jsem mu jistý den, kdy jsem chtìl tajnì pøijíti.

A protoe jsem musil opatrnì sbírati vojsko, svolal jsem mnoho lechticù k turnaji dvou rytíøù z území Neumarktu nad Adií pod záminkou, abych je mohl chrániti v souboji, kdyby jejich pøátelé zpùsobili nìjaký rozbroj; tak nemìl nikdo zvìdìti, proè sbírám vojsko, abych toti tajnì mohl pøitáhnouti k mìstu Feltre.

Vítìze pak, který druhého zabil a v øeèeném souboji dosáhl triumfu a zvítìzil, jsme opásali meèem vojenským. Kdy se to ve stalo, poádal jsem vojsko, které bylo pøítomno, aby se vy-dalo s námi, nikomu nepovìdìv, kam hodláme jíti. Oni pak se dali ochotnì na cestu se mnou a jeli se mnou koòmo údolím Fleimským po celou noc. Druhého dne pak jsem jel pus-tými horami, které smìøují ke Castrozze, kde není cesta pro jezdce. A kdy jsem dojel k lesu, který jest mezi Castrozzou a Primierem, nemohl jsem postupovati pro vyvrácené stro-my; a vojsko mé proto ztrácelo nadìji. Tu já pìky s nìkterými pìími jsme hledali cestu po srázech hor a stezkách dávno znièených, a jsme pøeli les; strácové lesa ji dávno odeli, ponìvad slunce zapadlo a oni nemìli nijakých obav a netu-

ili, e by jim tam od nìkoho hrozilo nìjaké nebezpeèenství.

A tak jsme si otevøeli cestu v horách. V prùvodu tìch rytíøù pøili jsme ke hradu Primiero, který byl také obleen od Benátèanù, a zahnave nepøátele, zmocnili jsme se ho. Ti pak, pøi-

ede ke svým spojencùm, kteøí leeli pøed mìstem Feltre, pravili, e na nì pøitáhlo veliké vojsko, o nìm nevìdìli, èí jest. Ti uslyeve to odtáhli v noci od mìsta. Opustive druhého dne hrad Primiero, táhli jsme do Agorda a z Agorda rychlým pochodem k mìstu Bellunu. I poslali jsme pøedem k Endrighettovi, s kterým jsme byli smluveni, e jsme to my a e jsme blízko mìsta s vojskem. Ten ihned pøistoupil k star-

ím a správcùm mìsta a øekl jim, e mu poslové pøili ozná-

miti, e hrabata z Chiaromonte, spojenci Mastina della Scala, jejich pána, pøili jim s velikým vojskem na pomoc, zahnave nepøátele. Oni radostnì otevøeli brány, povaujíce nás za pøátele. A vstoupil jsem do bran na den sv. Prokopa, ètvr-tého dne mìsíce èervence. A kdy vichni vstoupili, rozvinul jsem prapory království èeského a hrabství tyrolského. Oni pak vidouce nepøátele, v úase nevìdìli, co by mìli dìlati, nebo

nemohli odporovati naí moci. A tak jsme se s pomocí boí zmocnili mìsta. Hrad se vak drel nìkolik dní proti nám; kdy

vak jsme tìm, kteøí byli na hradì, pohrozili, odevzdali hrad do naich rukou. Potom jsme se poloili s vojskem pøed mìstem Feltre. A ponìvad veronský vladaø byl tehdy zamìstnán bojem proti Benátèanùm a oni s ním, proto nemohli nám ani naemu vojsku vùbec koditi, naopak, obì strany s námi vyjednávaly, ádajíce si nás pøivolati na pomoc. A kdy jsme po est týdnù obléhali mìsto Feltre, uzavøeli jsme smlouvu s Benátèany. Zavázali se nám tak, e nám budou pomáhati s celou svou mocí v oné válce proti Mastinovi della Scala.

I poslali nám na svùj náklad sedm set jízdních odìncù a mnoho pìích. My pak propustive svého bratra jeli jsme s vojskem do Benátek, kde jsme byli pøijati s velikou slávou a ho-

tìni s velikou váností. Potvrdili jsme vzájemný spolek a vrátive se odtud dobyli jsme mìsta Feltre vyhladovìním. Také vikáøi v Padovì, da Carrara, smluvili se s námi, zmocnili se Padovy a zajali Alberta, starího bratra Mastinova, kterého dali do zajetí Benátèanùm. A zùstávajíce naimi poddaný-mi podreli Padovu ve své moci. My pak propoutìjíce své sluebníky ustanovili jsme v mìstech i hradech Feltre a Bellunu za kapitány: ve Feltre Volkmara z Burgstallu, lechtice z hrabství tyrolského,v Bellunu Endrighetta da Bongajo; velitelem pak ve válce proti Veronským Jana z Lipé, který, byv sedm

dní kapitánem, zemøel; na jeho místo jsem dosadil Zbyòka Zajíce.

A tak vrátive se do hrabství tyrolského jeli jsme do údolí Innu a odtud do království èeského a smíøili jsme se s vévody rakouskými; nebo pøed tím jsme nebyli pøáteli. Té zimy v masopustì zasnoubili jsme svou nejstarí dceru Markétu Ludvíkovi, prvorozenému synu Karla, krále uherského, a uèinili s tímto spolek na výboj i odboj. Potom pak, kdy nás jednou ná vagr pozval na zítøek na hostinu, vzbudil nás pøi východu slunce jeden z rytíøù ze spánku, øka:,,Pane, vstávejte, nastá-vá soudný den, nebo celý svìt jest samá kobylka. Tehdy vstave nasedli jsme na konì a rychle jeli, chtìjíce vidìti, kde je jejich konec; dojeli jsme a do Pulkavy, sedm mil daleko na délku, kam a sahaly. Jak ale iroko se prostíraly, jsme nemohli zjistiti. Jejich hlas byl podobný hømotu, jejich køídla byla jakoby popsána èernými písmeny a bylo jich tak hustì jako snìhu, take nebylo mono vidìti pro nì slunce. Vychá-zel z nich veliký zápach. Pak se rozdìlily nìkteré smìrem k Bavorsku, jiné k Frankùm, jiné do Lombardie a jiné sem i tam po ví zemi. Byly tak plodné, e dvì za noc plodily dvacet mladých i více; byly malièké, ale rostly rychle. Vyskytovaly se jetì tøetí rok.

V té dobì zemøeli bìhem dvou mìsícù nae sestra i vagr ná, vévoda rakouský, je jsme od èasu své návtìvy ji byli nespatøili.

KAPITOLA XI

KDY PAK jsme pøili do Èech, pøihodilo se, e jsme pøijeli ze Staré Boleslavì do Touenì; kdy se nás poèal zmocòo-vati spánek, dostavilo se nám silné pøemítání o tìchto slo-vech evangelia:,,Podobno jest království nebeské pokladu skrytému na poli, atd., která se ètou na den sv. Ludmily. A tak poèav pøemítati o nich ve snách, vykládal jsem je. Probudiv se pak podrel jsem jetì v pamìti obsah první èásti evangelia a tak s boí pomocí a milostí jsem dokonèil výklad, jen

se poèíná:,,Podobno jest království nebeské, atd.

Bratøí! Obsah svatých evangelií nedovede nikdo plnì vy-svìtliti, protoe jejich smysl jest tak hluboký, e nikdo nemù-

e vzneenost jejich pravd postihnouti a sdostatek jejich vý-znam vypovìdìti. O tom praví sv. Pavel v listì:,,Ó, hlubokosti bohatství, moudrosti a poznání boího. Jak nevyzpytatelní jsou soudové jeho a nevystiitelné cesty jeho. A tý:,,Nebo kdo poznal mysl pánì nebo kdo stal se jeho rádcem? Proto, pokud mi bylo dáno s hùry od boí milosti, od ní,,vechen údìl nejlepí a kadý dar dokonalý s hùry sestupuje, jak píe Jakub ve svém listì, chci vám nìco napsati k porozumìní tomu svatému evangeliu a prosím vás, nejdraí, abyste to pøijali bratrsky a s upøímností èistého srdce o tom uvaovali.

Zajisté jste slyeli, drazí, e Matou pøirovnává v tomto podobenství království nebeské k pokladu skrytému v poli, kterýmto pokladem se vlastnì míní Duch svatý, jej èlovìk nachází skrze lásku a milost Jeíe Krista, nebo slíbil jej svým vìrným v evangeliu Janovì øka:,,Prositi budu otce svého a jiného utìitele dá vám, aby s vámi zùstal na vìky, ducha

pravdy. Polem pak nebo zemí, v ní se onen poklad nachází, se míní srdce èlovìkovo, kam èlovìk zasévá skutky dobré i zlé, které na konec pøináejí své dui ovoce, podle toho, jak je tam byl zaséval; to dosvìdèuje Luká øka:,,A které padlo do pùdy dobré, ti jsou, kteøí v srdci ulechtilém a dobrém sly-

eve slovo boí zachovávají je a uitek pøináejí v trpìlivosti.

Poklad ten pak jistì jest skryt pøed høíníky a lidmi nehodný-mi, kteøí nechtìjí míti ani poznání ani èiniti pokání a tak ztrá-cejí oèi milosti boí, e jsouce zaslepeni nemohou nalézti onoho pokladu. O nich praví prorok:,,Oèi mají a vidìti nebudou. Ale èlovìk vpravdì zkrouený nalezne onen poklad milostí Jeíe Krista, jak shora bylo øeèeno, ponìvad podle slova almistova:,,srdcem zkroueným a pokorným Bùh ne-zhrdne, nýbr svým pøehojným milosrdenstvím je vdy potìí a pomùe mu, jak se ète v almu:,,Raduj se v Pánu a dá tobì

ádosti tvého srdce. Kdy pak èlovìk zkrouený nalezne ten poklad, skryje jej v srdci svém, bdì, boje se o nìj a støee ho, aby ïábel, ná protivník, který, jak dí Petr,,,obchází hledaje, koho by pohltil, neodòal pokladu ze srdce jeho.

Podle toho mùeme rozumìti tomu, co se ète v evangeliu sv. Matoue:,,Nech neví levice tvá, co èiní pravice tvá. Ale pamatovati jest si, e,,radostí naplnìn jsa pro nìj odchází, co znamená chvátání, nebo máme chvátati k dobrým skut-kùm. Nebo v evangeliu Lukáovì se praví:,,Vyjdi rychle na námìstí a na ulice mìsta a uveï sem chudé i chromé a mdlé. Dále pak se vypravuje v uvedeném podobenství, e onen èlovìk, naed poklad,,,odeel a prodal ve, co mìl, toti své høíchy, odøeknuv se zlých skutkù. K tomu se vztahuje, co jest psáno v evangeliu Lukáovì o Matouovi:,,A opustil vecko své i ono:,,Nevzdá-li se kdo veho, co má, nemùe býti mým uèedníkem. A toto prodání a vzdání se má se státi

na námìstí a to nikoliv na kadém, nýbr ovem na námìstí svìdomí, to jest èistou zpovìdí a úplnou zkoueností, a pøed knìzem, Bohem k tomu urèeným, podle uèení Kristova:,,Jdìte a ukate se knìím. K tomu nás také vybízí Jakub v svém listì øka:,,Vyznávejte se jedni druhým z høíchù svých. Za ty pak zlé skutky, kdy je byl prodal a vzdal se jich, má pøijmouti skutky dobré a vlastnictví onoho pole, toti srdce, které má chovati v lásce a trpìlivosti, a v nìm ukrýti øeèený poklad. A vytrvá-li a do konce, bude dreti poklad ten v království nebeském na vìky podle slov Matouových:,,Shromaïujte sobì poklady v nebesích, kde ani mol ani rez jich nekazí.

KAPITOLA XII

PODOBNO jest království nebeské èlovìku kupci, hledají-címu pìkných perel, který, kdy nalezl jednu drahou perlu, ode-

el a prodal vecko, co mìl, a koupil ji.

K tomuto podobenství jest nejprve pøipomenouti, e perla jest drahokam úplnì èistý, jasné barvy a beze ví poskvrny, a proto v tomto podobenství mùe k ní v obrazném smyslu jistì právem býti pøirovnán zákon boí, v nìm jest obsaeno mnoho dobrých, èistých, jasných a neposkvrnìných skutkù.

Tím pak èlovìkem kupcem, o nìm mluví evangelista, jest ve vlastním smyslu èlovìk sám, jen bloudí na cestách tohoto svìta a jen bývá obtíen rozliènými pracemi a mnohými ne-ustále bìdami a starostmi vezdejími, a jak se ète v knize Jo-bovì,,,nikdy nezùstává v tém stavu. A proto správnì se nazývá kupcem a jest pøirovnáván k èlovìku kupci, který má, ustaviènì hledaje, choditi a chodì hledati, aby nalezl onu dra-

hocennou perlu, toti zákon Pánì, který, bude-li tak hledati a choditi, jistì nalezne, jak praví Luká v evangeliu svém:,,Hledejte, a naleznete. Kdy pak èlovìk takto hledaje nalezne na tomto svìtì zákon boí, ve kterém, jak výe øeèeno, jest mnoho dobrých, èistých, jasných a neposkvrnìných skutkù i ctnostných: tu právem mùeme jej pøirovnati k oné drahocenné perle, kterou èlovìk onen nalezl a odeel i prodal ve, co mìl, a koupil perlu, která se správnì nazývá drahocennou. Nebo nic není drahocennìjího a vìtího na tomto svìtì, ne podle naøízení boího zachovávati pilnì jeho pøikázání, která jsou obsaena v onom zákonì. To nás z naøízení boího uèí Jan v evangeliu, kdy praví:,,Milujete-li mne, pøikázání má zachovávejte. Zachovávaje ta pøikázáni bude slou-

iti Bohu a proto potom s ním i kralovati. A tak jest mono rozumìti tomu, co praví Augustin:,,Bohu slouiti jest kralovati.

A tý:,,Kdo zachovává zákon boí a pøikázání boí, která jsou v zákonì boím obsaena, Bohu slouí a s ním spoleènì bude kralovati.

Co pak se dále praví v podobenství, e èlovìk onen,,odeel a prodal vecko, co mìl, a koupil onu perlu, znamená dále pomíjející ivot, v nìm nyní pracujeme a ijeme. V nìm pak èlovìk ze dne na den pøechází a odchází a kadý den se více pøibliuje smrti; proto má v tomto ivotì prodati vechno, co má: høíchy a vechny pozemské ádosti a tìlesné vánì, mír-niti se zdrenlivostí a jinými dobrými skutky. Za nì má koupiti zákon boí, který jest onou drahocennou perlou, a bude-li ji dobøe opatrovati, ubíraje se takto po cestì pravé, jistì bude blaen. Nebo se praví v almu:,,Blahoslavení bezúhonní na cestì, kteøí chodí v zákonu Pánì. A tak blahoslaven, neposkvrnìn a èist vejde do brány království nebeského. A tato brána, která jest celá z drahocenných perel, se mu ihned mocí

této perly, to jest zákona boího, otevøe a tehdy uzøí moc oné perly, která jest z bran svatého mìsta Jerusalema, kdy skrze ni vstoupí do onoho svatého mìsta; o nìm a o jeho bra-nách mluví Jan ve Zjevení øka:,,Dvanácte bran mìsta jest dvanácte perel a kadá z tìch bran byla z jedné perly.

KAPITOLA XIII

PODOBNO jest království nebeské síti sputìné do moøe a shromádiví v sobì ryby veho druhu.

Sítí mùeme rozumìti slovo boí, které bylo posláno skrze apotoly, kdy jim bylo naøízeno v evangeliu Markovì:,,Jdìte po vem svìtì a kate evangelium vemu stvoøení. Byla pak od nich sputìna do moøe, to jest na tento svìt, proèe jim bylo øeèeno výslovnì:,,jdìte po vem svìtì, který se zajisté zde naznaèuje obraznì a zcela vhodnì moøem. Nebo jako moøe nikdy neodpoèívá, nýbr se ustaviènì pohybuje hnutím pøílivu a odlivu a plavci moøskými na svých vlnách zmítá sem i tam a bouøemi je dìsí, tak i onen svìt se nespoèetnými hnu-tími stále pohybuje a ty, kteøí jsou na nìm zmítáni, svými nástrahami a pøipravenými nebezpeèenstvími stále znepokoju-je a ohrouje. Byv postien takovýmito nebezpeèími na tomto rozbouøeném moøi, prorok volá k Pánu:,,Spas mì, Boe, ne-bo vody vystoupily a k dui mé. A dále:,,A mne nepotopí bouøe vod a moøe, to jest nebezpeèenství tohoto svìta. Ne-bo není pochyby, e prorok chtìl zde naznaèiti bouøí nebezpeèenství a moøem svìt. Rybami pak se rozumìjí lidé na tomto svìtì. Proto se praví v evangeliu Matouovì:,,Pojïte za mnou, uèiním z vás rybáøe (lidí). A jinde v evangeliu Luká-

ovì pravil pán Petrovi:,,Neboj se, nebo od této doby bu-de lidi loviti. Praví se pak zde výe:,,veho druhu ryby, to jest lidi,,,shromádivi, protoe tato sí, to jest slovo boí, shromaïuje a pojímá v sebe vechny lidi, kteréhokoliv rodu, stavu i zamìstnání. Nebo bylo posláno netoliko k idùm, nýbr i k pohanùm, a to stejnì ke vem, jak se ète ve Skutcích apotolských. Bylo pak posláno skrze apotoly, o nich

se praví v almu:,,Po ví zemi vyel hlas jejich atd., a skrze Ducha sv., který, jak dí mudøec,,,naplnil okrlek zemský, i skrze naeho Spasitele, který taková slova osobnì a spasitelnì ve svìtì zasíval a íøil. A proto praví v evangeliu Janovì:,,Kdybych nebyl pøiel k nim a nemluvil jim, høíchu by nemìli, ale nyní výmluvy nemají z høíchu svého. Toto slovo vak se má naplniti a proto se dále praví:,,kterouto (sí), kdy na-plnìna byla, vytáhe a u bøehu sedíce vybírali. I bude napl-nìna tato sí neboli slovo, a vechno, co bylo tímto slovem ústy Pánì a jeho svatých proneseno, úplnì a vskutku se naplní. Nebo se ète v evangeliu Matouovì:,,Ani jediné písmenky z toho nepomine, ani nepomine vìk, a se vecky ty vìci stanou, nebo nebe a zemì pominou, ale slova má nepominou. Tak praví se v evangeliu Lukáovì. Kdy pak ta sí neboli slovo boí bude naplnìno, tu ihned bude naplnìn podobnì i poèet svatých ve slovì boím i zlých pro slovo boí, jak vidìl ve zjevení Jan a v podobenství øekl:,,Vidìl jsem pod oltáøem (boím) due zabitých pro slovo boí a pro svìdectví, je vydávali, a volali hlasem velikým økouce:,Proè dosud, Pane svatý a pravý, nesoudí krve naí nad tìmi, kteøí pøebývají na zemi?Í dáno bylo kadému roucho bílé a øeèeno jim, aby odpoèívali jetì malý èas, a se naplní poèet bratøí jejich, kteøí zabiti mají býti jako oni. Po naplnìní sítì neboli slova boího a poètu døíve øeèených nastane poslední den, den

posledního soudu, jak evangelista ukazuje ve slovích døíve uvedených, kdy praví:,,Tak bude pøi skonání svìta atd. A tehdy bude na tom soudì vytaena ona sí naplnìná, nebo praví:,,Vytáhe. A tití ji vytáhnou, kteøí ji spustili, toti apotolové. A ti vytáhnou sí, neboli slovo boí, které do nás byli zasé-vali i s polem a plodem semen, a vytáhnou ji plnou èi naplnì-nou, toti dobrými i zlými, to jest tìmi, u nich slovo boí pøi-neslo dobrý plod, i tìmi, u nich vzelo patnì, jak se ète v evangeliu Lukáovì:,,Co seje, to i íti bude a v almu:,,Kdo se slzami rozsívali, s radostí sklízeti budou. A protoe oni seli v nás, také z nás budou íti a sklízeti.

A vytáhnou nás ètyømi provazy, které jsou pøivázány k té síti podobnì jako u sítì hmotné, která se vytahuje rovnì ètyømi provazy. Jsou toti u kadé sítì ètyøi provazy, dva napjaté nad vodou a dva dolejí plovoucí pod vodou, a tyto dva dolejí od-povídají dvìma hoøejím, take ten provaz, který jest napravo dole, odpovídá onomu, který jest napravo nahoøe, a levý dolejí onomu, který jest nalevo nahoøe. Tak jest tomu i u oné sítì duchovní, u ní jsou podobnì ètyøi provazy, jimi jsou vichni taeni, dva toti plovoucí svrchu, a ty jsou od Boha, toti

milost a síla; a dva plovoucí dole, které jsou od nás, toti láska a nenávist. Prvnímu provazu hoøejímu, toti milosti boí, odpovídá první dolejí, toti láska, a tìmi dvìma dobrými jsou taeni dobøí. O prvním praví Pán v evangeliu Janovì:,,Nikdo nemùe pøijíti ke mnì, leè pøitáhne-li jej otec mùj, toti svou milostí. O druhém se podobnì praví o evangeliu Janovì:,,Kdo mì miluje, toho milovati bude otec mùj,,i pøijdeme k nìmu, jakoby pøitaeni v milosti a lásce, a pøíbytek si u nìho uèiníme. A o tìch dvou provazích mùeme rozumìti, co praví almista:,,Provazy padly mi na místech veselých.

Také druhému provazu hornímu, toti síle, odpovídá druhý dolní, to jest nenávist, a tìmi jsou taeni vichni lidé zlí. Ne-bo,,kadý, kdo zle uèiní, nenávidí svìtla, jak se praví v evangeliu Janovì: a na tyto jest více potøebí sily boí ne na první.

Nebo první pøijdou k soudu dobrovolnì, doufajíce v odplatu.

Ale tito budou prchati pøed soudem, bojíce se vìèného tres-tu, a skryjí se v jeskyních a skalách horských a øeknou horám a skalám:,,Padnìte na nás a skryjte nás pøed oblièejem toho, jen sedí na trùnu, a pøed hnìvem beránkovým, a pøijde,,den veliký hnìvu jejich a,,kdo bude moci obstáti, jak se ète ve Zjevení. A proto jest pøi nich tøeba síly, aby jí mohli býti ta-

eni i proti své vùli. O prvním provaze, toti síle, mùe se rozumìti, co praví apotol:,,Vichni vtaeni budeme, to jest silou boí,,,vstøíc pánu do výin. I co Spasitel praví v evangeliu:,,A budu povýen se zemì, vechny potáhnu k sobì, to jest silou. O druhém pak se ète v Knize královské:

,,Vztáhne nad Jerusalemem provázek Samaøí a bøímì domu Achabova. O obou praví almista:,,Provazy høíchù ovinuly mì. A tak budou vichni vytaeni od apotolù v té síti. Nebo

jak praví apotol:,,Vichni státi budeme pøed stolicí boí, abychom vzali odplatu za to, co jsme èinili v tìle.

A vytáhnou nás na bøeh, to jest pøed soudnou stolici ve-mohoucího Boha, která jest vhodnì pøirovnávána k bøehu.

Nebo jako bøeh jest cílem plujících, tak i tá soudná stolice jest cílem a koncem vech v tomto svìtì se potácejících. A a

nás vytáhnou, tu sedìti budou apotolové podle bøehu, to jest soudné stolice, jak výe øeèeno a jak praví Spasitel v evangeliu:,,Kdy pak sedìti bude Syn èlovìka na stolici své velebnosti, sedìti budete i vy na dvanácti stolicích soudíce dvanácte kmenù izraelských. A vyberou rozsuzujíce pánu

naemu dobré do osudí, to jest pøidìlí je,,vìèným stanùm, kde jest mír a radost, podle svého pravého soudu. Zlé vak polou pryè, to jest odsoudí je do ohnì vìèného, kde jest,,pláè a skøípìní zubù. To stane se slovem Pánì, a øekne dobrým:,,Pojïte, poehnaní otce mého, vládnìte královstvím atd.

Zlým pak øekne:,,Jdìte, zloøeèení, do ohnì vìèného, jak se ète v evangeliu Matouovì.

Po skonèení tohoto soudu ihned andìlé jako sluebníci a vy-konavatelé øeèených soudních výrokù oddìlí zlé ze støedu spravedlivých a uvrhnou je do peci ohnivé, jak se dále praví ve slovích uvedeného evangelia. Nebo oni jsou sluebníky slova boího, jak o nich praví almista:,,Chvalte Pána andìlé jeho, kteøí jste mocni v síle a èiníte slovo jeho, posluni jsouce hlasu slova jeho. Chvalte Pána vechny moci jeho, slu-

ebníci jeho, kteøí èiníte vùli jeho.

Následuje pak dále za tìmito slovy:,,Rozumìli jste tomu ve-mu? Økou jemu:,,Ano, Pane. To jsou slova otázky. Nebo, kdy pán povìdìl svým ákùm øeèená tøi podobenství, otázal se jich tìmito slovy.,,Rozumìli jste tomu vemu? Otázal se jich pak nikoliv proto, e by byl pochyboval, zda tomu po-rozumìli, ponìvad,,vecko zná, døíve ne se co stane, ale aby otázkou pozvedl jejich rozum výe ku poznání sebe, co

se nám jasnì ukazuje na osobì Petrovì v evangeliu Matou-

ovì; kdy toti na otázku:,,Kým praví lidé, e jest syn èlovìka? odpovìdìl:,,Ty jsi Kristus, syn Boha ivého, ihned Pán øekl:,,Tìlo a krev nezjevily toho tobì, ale otec mùj, který jest v nebesích. Hle, kterak byl tou otázkou rozum uèedníkù stále pozdvien, nebo ihned odpovìdìli:,,Ano, Pane. Pán tedy poznav pozdviení jejich rozumu a znamenaje jejich horlivost v chápání slov jeho svatého uèení, chtìl je jetì více pøipouta-ti a získati, slibuje jim nebeské odmìny v odplatu, øka:,,Proto

kadý mistr písma moudrý, který vykládá o království nebeském, podoben jest hospodáøi, který vynáí z pokladu svého nové a staré vìci. A dobøe praví,,mistr moudrý, nebo on slovem uèení a pøíkladem dobrého ivota vychovává a pou-èuje. Nebo ti, kteøí sice uèí, ale sami tak neèiní, nazývají se ovem mistøi, ale nikoliv moudøí, jak se praví v evangeliu Matouovì:,,Na stolici Mojíovì se posadili mistøi písma a farizeové, èiòte tedy podle jejich uèení, ale podle jejich skutkù neèiòte. Viz, e se nazývají mistry Písma, ale nikoliv moudrý-mi. Proto ne kadý mistr Písma, ale arci jen mistr moudrý jest podoben hospodáøi, který ze svého pokladu vynáí staré i nové vìci. Poklad toti jest bohatství postupnì nashromá-

dìné. Jako toti hospodáø v èase vhodném a potøeby vynáí pro èest pozemskou ze svého pokladu vìci nové, které tam nedávno uschoval, a staré, které ji dávno byl uloil: tak mistr Písma moudrý ze svého pokladu, který vnuknutím Ducha sv.

ve svém srdci uschoval, pro slávu, jí chce dosáhnouti v nebeské vlasti, vykládá a jasnì vynáí svatým kázáním a vyu-èováním spasitelná tajemství Nového a Starého zákona ku po-uèení a polepení jiných.

Právem toti takoví mistøi jsou uèení, o kterých se ète u Da-niele:,,Kteøí pak zboní a moudøí jsou, stkvíti se budou jako blesk oblohy, a kteøí k spravedlnosti pøivádìjí mnohé, jako hvìzdy na vìky vìèné.

KAPITOLA XIV

TÉHO LÉTA pøijev k Vysokému Mýtu zboøil jsem hrad Cho-ceò a jiné èetné hrady pána z Pottejna, nebo jsem vedl toho èasu válku s tím pánem; pozdìji vak dolo k smíru. Toho èasu byly objeveny také støíbrné doly u Vøesníka. Tého léta vydal jsem se na cestu s mnohými èeskými pány, chtì se dostati do hrabství lucemburského k svému otci, který pro mne poslal; ale z Frankfurtu jsem se vrátil. Po onom návratu jsem zaloil sbor kanovníkù u Vech svatých v královské kapli Pra-

ského hradu a vydal jsem se ke králi uherskému, který byl tìce nemocen.

A døíve ne jsem se vrátil do Èech z pobytu uherského, pøijel mùj otec k Ludvíkovi, který se èinil císaøem, aby ujednal smír. Aèkoliv mi øeèený Ludvík slíbil, e nebude konati ádných jednání o smír s mým otcem beze mne, nýbr prohlásil,

e chce s otcem mým jednati ke smíru za mého souhlasu, pøece pak Ludvík, zapomenuv své cti a svých slibù, oklamal podvodnì mého otce a pøimìl ho k úmluvì, ujiuje, e se ji

dávno se mnou smíøil. A tak zpùsobil velikou nedùvìru mezi mnou a mým otcem a dosáhl, e otec mùj ve smyslu smlouvy, která byla, jak Ludvík pøedstíral, uzavøena mezi mnou a jím, pøijal od nìho své zemì v léno jako od pravého císaøe. Smíøil se s ním také a v èetných vìcech se podvolil jeho vùli, èeho

by byl jistì neuèinil, kdyby byl vìdìl, e já nejsem s ním jetì smíøen. Já pak zvìdìv to spìchal jsem k otci svému do Mil-terbergu v diecési mohuèské a oznámil mu, e ve, co s ním sjednal onen Ludvík Bavorský, jest podvodné a lstivé. A proto jsem nechtìl to, co bylo mezi nimi ujednáno, s pány èeský-

mi ani peèetí stvrditi, ani onu úmluvu povaovati za platnou, a co tam bylo ujednáno, ve mìl jsem za takové, jako by se bylo nestalo a bylo nièím.

Odtud jsem se odebral do Bratislavy, která jest na hranicích Uher a Rakouska, a smíøil jsem krále uherského s vévodou rakouským. Potom mùj otec táhl na Moravu, chtìje krutì po-trestati Mikuláe, vévodu Opavského a ratiboøského, kterého jsem se svým otcem jen stìí smíøil. Pøece vak musel dáti mému otci hrady a mnoho penìz. Odtud jsem táhl oblé-hati hrad Pottejn, ponìvad povstal proti mnì i králi èeskému a protoe s nìho bylo pácháno mnoho loupeí. A aèkoliv byl povaován za nedobytný, pøece jsem ho v devíti týdnech dobyl a vì s pánem, majetníkem hradu, jsem strhl k zemi a také hradby i vechen hrad jsem srovnal se zemí.

Potom jsem táhl se svým otcem do Vratislavì. Biskup tohoto mìsta byl toti mého otce neposluen, proèe otec mùj, rozhnìvav se, odòal mu hrad Miliè. On pak dal proto mého otce do klatby, ale otec mùj vyhnal ho i s knìstvem z mìsta.

A tato rozepøe mezi mým otcem a øeèeným knìstvem trvala dobøe jetì dva roky. Odtud táhl mùj otec do Budiína a dále pak do Francie na pomoc králi francouzskému, protoe tehdy zaèínala válka mezi králi francouzským a anglickým, a zùstavil mì místo sebe v království èeském. Já pak ustanovil jsem svým zástupcem Petra z Romberka a táhl jsem za ním pøes Bavory, kde jsem zastihl svého vagra Jindøicha, vévodu bavorského, ji mrtvého. Ten zanechal jako dìdice jediného syna, kterého mìl s mou sestrou Markétou, hocha deseti-letého. Poruènictví nad ním a zároveò i správy zemì se ujal Ludvík, který se èinil císaøem, na základì pøíbuzenství a smlouvy, kterou onen Ludvík uzavøel s otcem øeèeného hocha. Proto zapudil dceru Rudolfa, vévody bavorského

a hrabìte falckého, syna svého bratra, která øeèenému ho-chu byla zaslíbena a oddána, a dal mu svou dceru, která tehdy jetì nedovedla mluviti, øka, e chce za ni sloiti slib, dokud sama za sebe nemùe mluviti; ta vak z doputìní boí-ho zùstala nìmá. A odtud pak proed Bavorskem pøiel jsem k otci svému do hrabství lucemburského.

A odtud jsem podle svého pøání táhl na pomoc králi francouzskému, jemu tehdy král anglický oblehl mìsto Rouen, døíve ne on mohl shromáditi své vojsko. A odtud táhl k mìstu St. Quintinu, potom k mìstu Ribemontu a odtud a k mìstu Laonu. Potom se vrátil do hrabství henegavského, kam ho král francouzský následoval a na hranice. Oba pak rozbili tábory na hranicích henegavských. Avak král anglický ustoupil a odtáhl, vydav pole králi francouzskému, který ho byl po celý den oèekával se iky pøipravenými k boji, aèkoliv mìl ve svém vojsku mnoho kníat nìmeckých, toti vévodu brabantského, markrabìte jüliskeho a z Bergu, hrabìte danderského z dolního Nìmecka; z horního pak markrabìte míeòského, markrabìte braniborského, syna Bavorova, a mnohé jiné se svolením Ludvíkovým; kterýto Ludvík ustanovil toho krále anglického námìstkem císaøovým pro Nìmecko.

V onìch dnech mùj otec, ztrativ ji døíve jedno oko, a kdy

pak mu druhé zaèínalo slábnouti, odjel tajnì do Montpellieru k lékaøùm, aby se léèil; pøece vak v té dobì oslepl. Já pak jsem táhnul na pomoc králi panìlskému proti králi granad-skému Feragaciovi a poslal jsem ji pøedem svùj lid i váleè-né potøeby do Montaubanu. Ale otec mùj zdrel mne tajnì v Montpellieru, nedovoliv mi táhnouti dále.

Kdy se pak mùj otec marnì byl léèil, jel jsem s ním spoleènì do Avignonu k papei Benediktu XII., abychom se s ním dohodli o penízi sv. Petra, který se odvádí v diecési vratislav-

ské. Ale ani tehdy nedolo ke shodì a zùstalo pøi sporu; pozdìji ale pøece byla srovnána rozepøe, která byla vedena mezi církví øímskou a onou diecésí pro øeèený ji peníz. A tam jsme se za svého pobytu svìøili tému papei s vidìním, které jsme mìli o Dauphinovi z Vienne, kdy jsme byli v Itálii, jak jsme se o nìm zmínili výe. Avak na ten èas se zdálo, e pro ur-èité dùvody jest lépe mlèeti o tom pøed mým otcem, neli mu to povìdìti a vyjeviti. A kdy jsme tam byli u papee, Petr, kdysi opat fécampský, rodem z diecése limoské, povýený za biskupa auxerreského, potom za arcibiskupa sensského, potom pøevedený na arcibiskupství rouenské, onoho èasu kardinál knìz chrámu svatých muèedníkù Nerea a Achillea, o nìm byla døíve uèinìna zmínka, e byl z rady krále Filipa a e pøed ním slouil mi na popeleèní støedu, pøijal mne do svého domu, který jsem v té dobì mìl titul markrabìte moravského a v hodnosti té vystupoval pøed papeem Bene-diktem. I øekl mi jednou, kdy jsem byl u nìho v jeho domì:,,Ty bude jednou králem øímským. Odpovìdìl jsem mu:,,Ty bu-de jetì døíve papeem. A to obojí se potom stalo, jak bude níe vypsáno.

Potom jsem se spolu se svým otcem vrátil do Francie.

A odtud poslal mne mùj otec k mé sestøe, vdovì po Jindøichu, vévodovi bavorském, kterou utiskoval Ludvík, který se èinil císaøem, abych jí pøispìl pomocí i radou. Ale kdy jsem k ní pøijel, zvìdìl jsem, e se s ním ji srovnala. Odtud jsem se vydal na cestu pøes arcibiskupství salcburské do Alp, které slují Taury. A kdy jsem jel celý den údolím, které se nazývá gerlosské, vzpomnìl jsem si na zázrak èi vidìní, které jsem mìl v den Nanebevzetí svaté Panny Marie v Tarenzu v biskupství parmském. A od té doby pojal jsem úmysl zaøíditi, aby k její cti byly v praském kostele kadodennì zpívány hodin-

ky slavné Panny, tak, aby o jejím ivotì, skutcích a zázracích bylo na kadý den èteno nové ètení. To se potom také stalo, jak bude o tom níe psáno.

Odtud jsem dorazil k svému bratru do údolí innsbruckého.

On, zanechav biskupa tridentského svým námìstkem v hrabství tyrolském, jel se mnou do Èech, pak ke králi krakovské-mu a posléze ke Karlu, králi uherskému, s ním i jeho synem Ludvíkem, mým zetìm, se spojil smlouvami ve velmi pøátelský spolek.

Kdy tam jetì dlel, pøili poslové se zprávou, e jeho man-

elka spolu s pány jeho hrabství se proti nìmu spikli, proèe

se musel pøes Bavory a Èechy rychle vrátiti do hrabství tyrolského. Já pak jsem po krátké dobì jel za ním do hrabství toho, do údolí Innu. A tam jsem se tajnì dovìdìl, e jakýsi Albert, nemanelský syn otce bratrovy manelky, a jeden lechtic, hofmistr øeèené manelky mého bratra, jednali s jejím vìdomím i jiných lechticù zemì o to, aby zapudila mého bratra a pojala za manela Ludvíka, syna Bavorova, který se èinil císaøem;

e pak vichni ho chtí poslouchati jako pána a ona e se má státi jeho manelkou. Abych se to bezpeènì dovìdìl, nastrojil jsem tajnì s mladím Bukem léèku onomu Albertovi, zajal jsem ho a pøivedl lesem a ke hradu, který slove Sonnenburg, blíe Innsbruku. A tam dán byv na muèení doznal, e se vecko má tak, jak mi bylo vypravováno. I snail jsem se zajmouti hofmistra, jen vak na ten èas unikl pøece mým rukám, ale jeho hrad jsem zboøil do základù. On pak sám byl svými pøáteli vydán v mé ruce s tou podmínkou, e má býti zachován na ivu, jinak podle mé vùle má zùstati v mých rukou. O tom vem jsem svého bratra zpravil a on mi dìkoval a øídil se mou radou. I postavili jsme stráe na hradì Tyrolu i nad jeho man-

elkou.

Potom jsem se odebral ke své sestøe do Bavor, která po-tøebovala mé pomoci. A odtud jsem se vrátil pøes salcburské arcibiskupství a starou cestou jsem dospìl a do biskupství brixenského ke hradu Taufersu. Potom jsem postupoval údolím cadorským k mìstu Bellunu a v noci jsem vstoupil do pod-hradí velmi pevného hradu Mel v pøedveèer svátku sv. Václava muèedníka, a pøipraviv tak jeho obleení, hradu jsem dobyl. Hrad ten drel hrabì z Cenedy, pán z Camina, a mìa-né benáttí, kteøí tehdy byli mými nepøáteli; hrad vak pøece i po smíru zùstal v mé moci. Odtud jsem odeel do mìsta Tridentu, a pøied do hrabství tyrolského, pobyl jsem tam a

do dne pøed svátkem sv. Kateøiny a toho dne jsem oblehl hrad Penede nad jezerem Gardským, který obsadilo vojsko Lu-china Milánského a pán z Arca. Ty jsem odtud vyhnal, shromádiv tajnì vojsko s biskupem tridentským, a na den sv.

Kateøiny byl hrad odevzdán do mých rukou a já jej daroval biskupství tridentskému. Posléze se mi vzdal hrad Belvicino v diecési vicenzské, kteréto mìsto s celým hrabstvím drel Mastino della Scala. K tomuto hradu musil jsem pøitrhnouti tajnì za doby noèní s velikým nebezpeèím a obsadil jsem jej mustvem. A odtud jsem se vrátil do Tridentu a z Tridentu jsem jel do mìsta Bellunu.

Kdy jsem tam mekal, byl patriarcha Aquilejský sevøen od vévody rakouského a hrabìte gorického, kteøí leeli polem blíe Cormonsu ve Furlansku; patriarcha, nemoha jim se svým vojskem odolati, poslal mi list tohoto znìní:,,Vám, jasnému kníeti Karlovi z rodu krále èeského, markrabìti moravskému, i vaemu rytíøstvu oznamuji, e dùm Paní vech paní a Panny vech panen v Aquileji jest od nepøátel tìce obléhán; jemu vak jsou sluebníci paní a panen obzvlátì povinni pomoci. A proto prosím Vás a vaich kníat vùbec, abyste

pro lásku k Paní vech paní nedopustili, aby její dùm i její statky byly znièeny.

Uslyeve to, pøeli jsme se svými rytíøi, více ne dvìma sty jízdními a tisícem pìích nesmírnì vysoké hory, kde nebylo zvykem jezditi. Ale Pán pøipravil nám pøechod pøes Serraval-le i pøili jsme s velikými obtíemi do diecése aquilejské a druhého dne ku patriarchovi. Ten byl shromádil svùj lid a poloil se táborem podle nás blíe jedné øeky proti svým nepøátelùm; ti leeli na druhé stranì øeky, která tekla mezi námi a jimi. Oni pak, dovìdìve se tée noci o naem pøíchodu, uprchli a vojsko jejich se rozpráilo. My jsme je pronásledo-vali a oblehli jsme jich èást v hradì. Tam jsme leeli dlouhou dobu a èastìji jsme útoèili na øeèený hrad. Mnozí z naich tam byli ranìni.

KAPITOLA XV

PO KRÁTKÉM ÈASE se král Jan a Karel vrátili do Èech.

A král Jan odevzdal správu celého království do rukou Karlo-vých s tou vak podmínkou, e Karel má králi Janovi vyplatiti pìt tisíc høiven støíbra z hotových penìz a e král Jan se nemá bìhem dvou let vraceti k stálému pobytu do Èech ani ádati v té dobì nìjakých penìz od království. Pøijav pak ty peníze, které mu Karel rychle opatøil, odejel do Francie. Po jeho odchodu Karel astnì a velmi horlivì øídil vládu království a, co bylo porueno a zcizeno, uvedl opìt do náleitého stavu a poøádku.

KAPITOLA XVI

KDY MINULA ona dvì léta, jak bylo výe øeèeno, vrátil se král Jan opìt do Èech a rozhodl se s Karlem, e vytáhnou spoleènì do Prus bojovati proti Litvanùm. Opatøive proto rychle ve potøebné na cestu vydali se do Vratislavì, kam se sjeli té král uherský, hrabì hollandský a mnozí jiní kníata, markrabí, vévodové a mnozí muové urození za tým úèelem s rozlièných stran svìta. A tak za svého pobytu ve Vratislavi dali se mezi jinými zábavami, jimi se kníata obvykle bavívají, do oné zloøeèené a vánivé hry v kostky. Pøi ní král uherský a hrabì hollandský hráli spolu s takovou náruivostí, e onen hrabì vyhrál na králi est set zlatých. Vida, e král jest proto v mysli své rozhnìván a pobouøen, jat prudkým unáhlením a vysokomyslnou pýchou, vybuchl tìmito slovy:,,Ó, pane králi, jest s podivem, e, kdy jste tak velikolepým kníetem, jeho

zemì prý oplývá zlatem, ukazujete pro tak malou èástku penìz takovou rozmrzelost ducha a tak zneklidòujete svou mysl. Nue, abyste vy i vichni jiní zøejmì vidìli, e nelpím na penìzích takto nabytých a e jich nechci pro sebe uívati, nech tedy jdou zase ode mne pryè. A kdy to øekl, rozhodil vechny peníze získané ve høe mezi kolem stojící lid. Z toho si vzal tento král jetì vìtí podnìt ke hnìvu, ale pøece jako moudrý èlovìk hnìv ten zatajil a vìc pøeel mlèením.

Po nìkolika dnech pak vichni ti kníata a velmoové vytáhli z Vratislavì do Prus. A tam leeli dlouhý èas èekajíce, a bude led; zima vak byla vlahá a mírná, e jízda po ledu jako v jiných letech nebyla moná. A tak mnozí ti velmoové, zklamave se ve svých nadìjích, vynaloili nadarmo i svou práci i náklad.

KAPITOLA XVII

JMENOVANÍ pánové se proto vrátili a vichni se odebrali do svých zemí. Avak král krakovský a vévoda Bolek lstivì zosnovali zloèinný zámìr, kterak by mohli zajmouti krále Jana a Karla pøi jejich návratu z Prus a po mnohých pohanìních je obrati do posledního peníze. Tito pak o takových nástrahách nic netuili. Král Jan se odebral se svým lidem skrze markrabství braniborské a Luici do hrabství lucemburského; Karel se vak vyhnouti nemohl, nebo se musil vrátiti do Vratislavì pøes zemì krále krakovského. Tak pøiel do mìsta Kalie, kde byl návodem krále krakovského obklí-èen nástrahami, nikoliv takovými, aby jako zjevný nepøítel byl jat, nýbr mìl býti tajnì støeen, aby neunikl z mìsta. Jakmile to Karel zpozoroval, tváøil se, jako by nevìdìl nic o tom støe-

ení, nýbr øekl, e tam chce pro odpoèinek nìkolik dní zùstati. I poslal proto k hejtmanu vratislavskému pìího posla, který mu oznámil po poøádku prùbìh celé vìci. Ten pøitrhl ihned s tøemi sty odìnci asi na jednu míli blízko k mìstu Kalii a poslal Karlovi pøed bránu statného valacha. Na nìj Karel velmi opatrnì èekal, jak byl zpraven od posla, kterého byl poslal do Vratislavì, a kdy byl kùò pøiveden, vsedl naò a rychlým bìhem záhy dorazil ke svým, kteøí ho pøili z Vratislavì vysvoboditi. Kdy pak král krakovský zvìdìl, e Karel takto unikl jeho nástrahám, poruèil zajmouti vechnu jeho èeleï, která po nìm zùstala v Kalii, ale pozdìji ji propustil na svobodu, kdy se mu nepodaøilo zadreti Karla tak, jak byl rozhodl.

Potom øeèený král Kazimír oblehl mìsto Stínavu, patøící k území vratislavskému, a dobyl ho. Tam jeho lid napáchal mnoho ohavností, zneuctiv panny a znásilniv manelky mì-

anù. Kdy se zpráva o tom donesla k Janovi, èeskému králi, tehdy zdroval v kotlinì rýnské, pøijel ihned do shromádiv vojsko oblehl mìsto Svídnici, a zpustoiv její pøedmìstí a popleniv velikou èást jejího území, dobyl mìsta Landshutu a potøel je. A protoe tento vévoda svídnický zosnoval lstnì a neèestnì ony nástrahy a nièemné úklady, kterými mìl býti Karel v Kalii, jak bylo výe povìdìno, zadren, král Jan a Karel leeli deset nedìl v zemi øeèeného vévody a pustoili ji nepøátelským plenem na pomstu spáchaného zloèinu. Na-èe se vrátili do Èech.

KAPITOLA XVIII

PO TÌCHTO událostech v prodlení doby nepøíli dlouhém vytvoøil Ludvík Bavor, který se nazýval císaøem, s králem uherským, vévodou rakouským, králem krakovským, markrabím míeòským a vévodou svídnickým mocný spolek proti Janu, králi èeskému, a Karlovi, markrabìti moravskému. Ti vichni opovìdìli øeèenému Janovi a Karlovi nepøátelství svými listy v jednom týdnu poslanými, chtìjíce je napadnouti a pronásle-dovati jako své úhlavní nepøátele. Král Jan zastraen tìmito zprávami, poslal k Ludvíkovi slavnostní poselství, toti pána Mikuláe z Lucemburku, svého dùvìrného rádce, a pana Jindøicha z Neuenburgu, komoøího, svého nejvyího písaøe, aby s ním stanovili a ujednali nìjaký termín za úèelem jednání o dohodì nebo pøímìøí. Ten pak krátce odpovìdìl, e s ním

nechce míti ádných jednání o pøímìøí ani s ním nechce vy-hledávati porad o smíru. Král Jan pak uslyev to, pravil:,,Ve jménu Pánì, èím více budeme míti nepøátel, tím více koøisti a zisku dostaneme; a já pøísahám pøi Pánu Jeíi Kristu, e kdo z nich mne první napadne, toho rozdrtím takovým zpùsobem, e se vichni ostatní zaleknou.

Potom v nepøíli dlouhé dobì Kazimír, král krakovský, napadl mìsto ary, patøící Mikulái, vévodovi opavskému, a nepøátelsky je oblehl. Ten ihned poslal ke králi Janovi do Prahy a prosil velmi snanì, aby mu poslal nìco ozbrojených muù, s jejich pomocí by mohl osvoboditi své mìsto, obléhané od krále Kazimíra. Král Jan uslyev to odpovìdìl s velikou radostí, e mu nepole ádné ozbrojence, ale e za ètyøi dny mu chce pøijíti na pomoc sám osobnì s ohromným mnostvím zbrojnoù. A král Jan, svolav ihned vechny pány království èeského na snìm, pravil vem shromádìným:,,Hle, muové urození a stateèní a vìrní milí, jest tøeba, abychom meèem a zbranìmi hájili svého království a zemì proti nepøátelùm, kteøí bezprávnì napadají nás i vás. A ponìvad onen Kazimír, král krakovský, nám na potupu napadl nepøátelsky Mikuláe, vévodu opavského, vasala naeho království èeského i koruny, vidíme v tom velikou potupu svého majestátu; ani

smíme lehce nésti, aby trpìli tìkou pohanu ti, kdo se pro dobro míru a pokoje podrobili naí vládì. Aby nám tedy nebyla pøipisována neèinná lhostejnost a vytýkána ospalost trp-né zahálèivosti, chceme a naøizujeme vám jednotlivì a vem zvlátì, abyste se ihned uchopili zbraní a hotovi k válce bez prodlení nás následovali, abychom potøeli hloupou zpupnost toho, který se odváil pøepadnouti kníete a naeho podda-ného, jen, poívaje naí ochrany, by se mìl po zásluze tìiti míru a klidu. Páni pak na slova králova odpovìdìli:,,Pane

králi, podle naeho práva jest ji od dávných èasùv správné a bez poruení zachováváno, e za hranice království nejsme povinni táhnouti do války, ale uvnitø hranic království máme jako mui chrániti a brániti toto království proti tìm, kdo by chtìli je nepøátelsky napadnouti. Král pak jim øekl:,,Vévodství opavské jako jiná vévodství polská uznává svou pøíslunost ke králi èeskému a korunì království; a proto já opásán meèem vydávám se ji na cestu a obezøetnì se vude rozhlíím, kdo z vás, jat takovou odvánou smìlostí a smìlou domýlivostí, by se opováil zùstati doma. A tak král Jan vyjel jetì tée noci s pìti sty jízdních zbrojnoù z Hor Kutných, kde mìl tuto øeè k baronùm království, a dnem i nocí spìchal úsilnì k vévodovi Mikulái Opavskému. A ihned ho následovali ba-roni a vichni páni království, a døíve ne dojel k øeèenému vévodovi, mìl dva tisíce jízdních zbrojnoù kromì luèitníkù a jiných dobøe vyzbrojených vojínù. Ty pak pan Èenìk z Lipé s tøemi sty ozbrojenci, jetì více pospíchaje, pøedjel a veel v prudký boj s Uhry a jinými, kteøí z rozkazu krále Kazimíra obléhali vévodovo mìsto, a obrátiv je na útìk pronásledoval je a do mìsta Krakova. A na tomto útìku bylo zabito tøi sta Uhrù a zajato bylo edesát lechticù. Ostatní vojsko pak pronásledoval tak bojechtivì, e on sám a vìtí èást jeho vojska vtrhli do onoho mìsta rozlíceni bojem. A zùstali ve mìstì za-dreni, kdy za nimi byla sputìna møí. Král pak Jan nesl s velikou trpkostí v duchu svém, e nebyl pøítomen takovému boji, nebo by byl dobyl mìsta beze veho odporu. Ihned pak jetì tého dne oblehl Krakov s velikým vojskem a lee tam zpustoil celou takøka zemi a vyplenil vechna pøedmìstí.

Tehdy Kazimír, král krakovský, vzkázal králi Janovi, aby se k vyvarování nebezpeèí tak mnoha lidí uzavøel on sám s ním v síni, a kdo by tam nad druhým zvítìzil, aby s ním naloil podle

své vùle. A ponìvad král Jan byl tehdy ji úplnì slepý, vzkázal mu, aby se dal oslepiti, a potom e se chce stejnou zbraní s ním velice rád utkati v souboji. Potom bylo mezi nimi na ádost Kazimírovu umluveno pøímìøí na tøi nedìle. Za jeho trvání pak byly srovnány vechny pøíèiny nepøátelství tak, e Karlovi, markrabìti moravskému, má býti prominut beze vech závazkù dluh deseti tisíc høiven støíbra, je mu byl Kazimír pøed èasem pùjèil. A kdy tak byla uhaena pøíèina nesvárù mezi nimi, byl mezi nimi sjednán a potvrzen mír a pokoj. A do stvr-zení onoho pokoje byli jednomyslnì pojati vichni ti kníata, kteøí døíve onomu králi Janovi a Karlovi, markrabìti moravskému, opovìdìli svá nepøátelství.

KAPITOLA XIX

POTOM POSLAL Ludvík Bavor slavné poselstvo ke králi Janovi a Karlovi, snanì ádaje, aby s ním ujednal den jejich porady: nebo mu chtìl dáti za vechna bezpráví a násilí, kterými byl syn èeského krále Jan pokozen Ludvíkem, synem Bavorovým, odnìtím eny a hrabství tyrolského úplné zado-stiuèinìní a poskytnouti pøimìøené náhrady. I byl ustanoven urèitý den k vyjednávání onìch smluv pøed arcibiskupem tre-vírským, který byl strýcem krále Jana, v Trevíru. A k tomu dni se sjelo veliké mnoství pánù a velmoù se strany krále Jana, kteøí o tìch velikých vìcech mìli dlouhé rozhovory, jak toho vyadoval onen neobyèejný pøípad a oklivost toho zavrení hodného zloèinu. Nebo nebylo po staletí slýcháno, e by byl mocný a vzneený kníe a pán zbaven tak krásné zemì i vlastní manelky tak zákeønì podlou lstí a proradnými úkla-

dy. A prozkoumave tak mnohé rady, vyjádøili se v ten smysl,

e by nikterak nebylo vhodné ani èestné, aby Jan, který byl vyhnán a vypuzen z hrabství tyrolského a z jiných svých panství zlomyslným a lstivým úradkem svých lidí, se opìt vrátil do hrabství tyrolského a uvázal se v ostatní svá panství, ani aby zpìt pøijal manelku, kterou, kdy se poskvrnila tak ohav-ným høíchem cizoloství, by nemohl ji nikdy zahrnovati slad-kými objetími ani manelskou láskou tak, jak to vyaduje stav manelský, bez pocitu hnusné oklivosti.

Koneènì dolo se k tomu výsledku, e Ludvík Bavorský se uvolil dáti králi Janovi a jeho synu, který byl zbaven svých panství, jak se výe praví, zemi luickou, toti mìsta Zhoøelec a Budiín, je mají býti pøidìlena se vemi svými panstvími a vekerým svým pøísluenstvím ke království èeskému a pøi nìm po vechny budoucí èasy zùstati. Nadto mìl dáti dvacet tisíc høiven èistého støíbra; místo nich nabídl markrabì v zástavu mìsta Berlín, Branibor a Stendal s vekerými i jednotlivými poitky, pøíjmy i poplatky, je tìmto mìstùm ná-leí; král Jan nebo jeho syn Jan mìl v nich tak dlouho vlád-nouti, míti je v majetku a uitku, dokud by mu nebylo onìch dvacet tisíc høiven v hotových penìzích úplnì v Praze vypla-ceno. Na kteréto vyrovnání král Jan pøistoupil. Kdy ale bylo pøedneseno jeho synùm Karlovi, markrabìti moravskému, a Janovi, nechtìli k nìmu dáti souhlas økouce:,,Jestlie otec ná dostane ony peníze, utratí je mezi rýnskými pøáteli a my vyjdeme naprázdno a zklamáni. Kdy se pak Ludvík dovìdìl, e synové krále Jana nechtí pøijmouti oné smlouvy ani jí svými listy stvrditi, poznal, e celá úmluva a ujednání zùstalo plané a marné. Toho se Ludvík Bavor silnì ulekl, a byl uaslý více neli jest moné vysloviti, i tuil, e to jest znamení patného výsledku, kdy se synové krále Jana zdráhají pøijmouti

a uznati smlouvu navrenou od velmoných kníat po zralých a opatrných úradách a kdy tak smìle a s pynou myslí proti ní mluví.

KAPITOLA XX

POTOM KRÁL JAN jel do Avignonu ke dvoru papee Be-nedikta (správnì Klimenta) a dohodl se s ním v ten smysl, e pøede vemi øískými volièi, k tomu úèelu svolanými, prohlá-sí, e Ludvík Bavorský není pravým císaøem, protoe stojí proti svaté církvi øímské, matce køesanstva, a protoe ke své ko-runovaci dosadil za papee jakéhosi bratra z øádu minoritù.

A volièové pøistoupive brzy poté k volbì zvolili astným øí-zením osudu Karla, markrabìte moravského, za krále øímského.

Document Outline

REJSTŘÍK