Utrpení mladého

Werthera

J. W. Goethe

Vše, čeho jsem se o ubohém Wertherovi mohl dopídit, sebral jsem pečlivě a zde vám to podávám, a jsem si jist, že se vám zavděčím. Neodepřete svůj podiv a svou lásku jeho ducha a charakteru, své nové slzy jeho osudu.

A ty, dobrá duše, která jsi strhována týmž vírem jako on, naber útěchy z jeho utrpení a učiň tuto knížku svým přítelem, nedovedeš-li si sudbou nebo vlastní vinou nalézti bliž

šího.

První díl

4. května 1771

J a k j s e m r á d , že jsem v á m ujel! Příteli rozmilý, jak podivné je srdce člověka! T e b e jsem opustil, jehož tolik miluji, s nímž jsem býval nerozlučně spjat, a jsem t o m u r á d ! Vím, že mi odpustíš. Což nebyly mé ostatní zápletky j a k o b y vymyšleny osudem, aby přestrašily srdce j a k o m é ? C h u d i n k a L e o n o r a ! A přece jsem byl n e v i n e n ! Což já za to mohl, že v t o m u b o h é m srdci vzklíčila náklonnost, zatímco m n e zajímala svéhlavá krása její sestry?

A přece — jsem zcela nevinen? Neživil jsem snad její pocity? Nebavil jsem se sám jejími projevy skrznaskrz nelíčené přirozenosti, které nás tak často rozesmávaly, jakkoli m á l o vlastně byly směšné? Nebyl jsem to já, k d o —? Ó, co je člověk, že s á m na sebe žaluje! — Polepším se, milý příteli, slibuji, polepším se! N e b u d u už j a k o dosud přežvykovat tu trošku trápení, kterou n á m osud strojí. Chci užívat p ř í t o m n é chvíle a minulost mi b u d i ž minulostí. Zajisté, máš p r a v d u , příteli: bylo by m é n ě bolesti mezi lidmi, kdyby nevynakládali tolik obrazotvornosti — s á m p á n b ů h ví, proč jsou tak ustrojeni —

na to, aby si zpřítomňovali minulé utrpení, místo aby klidně snášeli lhostejnou přítomnost.

Budeš tak laskav a vyřídíš m a m i n c e , že se pilně star á m o její záležitosti a že jí brzy p o d á m zprávu, j a k jsem pořídil. Mluvil jsem s tetou a neshledal ji a n i zdaleka takovou dračicí, j a k o u z ní u nás d o m a dělají. Je to veselá, živá žena zlatého srdce. Vyložil jsem jí m a m i n č i n y stížnosti na zadržení dědického podílu. Řekla mi důvody, příčiny a podmínky, za j a k ý c h by byla o c h o t n a vy-

dat vše a ještě m n o h e m více, než na ní ž á d á m e . — Zkrátka, n e b u d u se teď o tom rozepisovat, ale řekni m a m i n ce, že všechno půjde hladce. A já, milý příteli, jsem při té celé věci zase j e d n o u zjistil, že n e d o r o z u m ě n í a pohodlnost ve světě natropí m n o h e m více svárů než úklady a špatný úmysl, které jsou aspoň neskonale vzácnější.

O s t a t n ě je mi tu moc a moc d o b ř e . S a m o t a v této rajské krajině je m é m u srdci skvostným b a l z á m e m a mladistvé j a r o sytým bohatstvím své krásy zahřívá mé často zimomřivé srdce. K a ž d ý strom, každé křovisko je j a k o kytička a člověk by se nejraději proměnil v chrousta a nalézal v moři sladkých vůní všechnu svou potravu.

Městečko samo je protivné, ale příroda kolem dokola nevýslovně krásná. To přimělo nebožtíka h r a b ě t e z M . . .

aby založil z a h r a d u na j e d n o m z p a h o r k ů , které se tu rozmanitě a p ů v a b n ě , j a k to dovede j e n příroda, navzáj e m přetínají a vytvářejí rozkošná údolí. Z a h r a d a je prostá a člověk cítí, sotva do ní vstoupí, že to nebyl vědecky školený odborník, kdo ji založil, nýbrž cituplné srdce tu chtělo užívat sebe sama. Nejednu slzu jsem už uronil zesnulému v zpustlé besídce, která byla j e h o zamilovaným místečkem, a teď je také m ý m . Brzy už b u d u p á n e m z a h r a d y , z a h r a d n í k mi přeje, získal jsem si ho za těch několik dní a myslím si, že ani on z toho n e b u d e mít škodu.

10. května

Celou m o u duši zaplavilo zázračné veselí, p o d o b n é sladkým j i t r ů m j a r a , kterých p l n ý m douškem užívám.

J s e m tak zcela sám a těším se z toho, že žiji, zde, v této krajině, která je stvořena p r o duše, j a k o je m á . J s e m tak šťasten, d r a h ý příteli, tak p o h r o u ž e n do pocitu klidného bytí, že to je až na škodu m é m u u m ě n í . Nedovedl bych teď kreslit, ani čáru bych nesvedl, a přece jsem nikdy nebyl větším m a l í ř e m než právě v těchto okamžicích, když celé údolí se vypařuje a výsostné slunce spočívá na neprostupných t e m n o t á c h m é h o lesa a j e n o m jednotlivé paprsky se vkrádají do nejvnitřnější svatyně a když tu pak ležím ve vysoké trávě poblíže v o d o p á d u a m n ě , přiblíženému k zemi, r o z m a n i t á stébélka se stávají zázrakem — když cítím blíže svému srdci všechno to h e m ž e n í malého světa mezi travinami, těch nesčíslných zjevů, ne-

vyzpytatelných červíčků a mušek, a cítím přítomnost Všemohoucího, jenž nás všecky stvořil k obrazu svému, dech Všemilujícího, jenž n á m dává bez konce vznášet se ve věčné slasti — — Příteli, a když se pak kolem mých očí smráká a všechen svět kolem dokola a nebe n a d e m n o u cele spočívají v mé duši jak p o d o b a milenčina těla — pak často zatoužím a myslím si: ach, kdybys t o m u všemu zas dovedl d á t výraz, kdybys tak dovedl vdechnout papíru to, co tak sytě, tak žhoucně v tobě žije, aby se stalo zrcadlem tvé duše, tak j a k o tvá duše je zrcadlem nekonečného božství. Příteli — ale drtí mě to, h y n u přetěžkou krásou toho zření.

12. května

Nevím, z d a jsou to duchové, vznášející se n a d touto krajinou, kdo klamou mé smysly, a n e b o dlí-li v m é m srdci živoucí božská fantazie, že se mi všechno kolem dokola zjevuje j a k o učiněný ráj. Tu je h n e d za městečkem studně, k níž jsem p ř i p o u t á n j a k o M e l u z í n a a její sestry. Sejdeš s m a l é h o p a h o r k u a zastavíš se před klenutím, odkud asi dvacet schodů vede dolů do hloubky, kde se z m r a m o r o v é skály prýští nejčistší voda. Nízká zídka, jež n a h o ř e tvoří o h r a d u , vysoké stromy, které zacloňují všechno prostranství kolem dokola, chládek místečka, to všechno je tak přitažlivé, tak t r o c h u p ř í z r a č n é . . . N e m i ne den, abych tu neproseděl aspoň hodinku. Tu p a k přicházejí děvčata z města p r o v o d u ; je to prostší, a přece nejnutnější práce, kterou kdysi zastávaly samy dcery králů. K d y ž tu tak sedím, ožívá kolem m n e celý ten patriarchální svět, vidím praotce, j a k se u studně seznamují a j a k se namlouvají; a j a k se n a d studněmi a p r a m e ny vznášejí dobrodějní duchové. Ó, kdo by to nedovedl procítit se m n o u , ten se nikdy po cestě p a r n ý m letním d n e m nesvlažil douškem z chladné s t u d á n k y !

13. května

Tážeš se, zda mi poslat mé knihy. P r o b o h a tě prosím, příteli, nech mě s nimi na pokoji! Nechci už, aby mě cokoli vedlo, povzbuzovalo a rozdmychovalo, vždyť mé srdce je i bez m ě c h u v p l a m e n e c h ; je mi t ř e b a ukolébav -

ky, a tu jsem nalezl dosyta v svém H o m é r o v i . J a k často uhýčkávám svou kypící krev, neboť jakživ jsi neviděl nic tak vrtkavého, nic tak nestálého j a k o mé srdce. Příteli, n a č to vykládat tobě, jenžs tak často s lítostí viděl, jak přecházím z žalu do nezřízenosti, ze sladké melancholie do z h o u b n ý c h vášní. A vůbec, zacházím se svým srdéčkem jako s chorým d ě c k e m : má ve všem svou vůli.

Ale ne abys to vyzvonil, jsou takoví, že by mi to měli ve zlé.

15. května

Prostí lidé mě tu už znají a mají mě rádi, zejména děti.

Zpozoroval jsem s m u t n o u věc: když jsem se k n i m zprvu přidružoval a přátelsky se jich vyptával na to a ono, tu někteří myslili, že se j i m posmívám, a někdy mě i h r u b ě odbyli. N e b r a l j s e m to tak vážně, j e n jsem znovu, až příliš živě, pociťoval, čeho jsem si všiml už často: K d o jsou j e n p o n ě k u d vyššího stavu, vždy zachovávají mrazivý odstup mezi sebou a lidem, j a k o by se báli, aby si důvěrností nezadali. A pak tu jsou také ještě větroplaši a nep o d a ř e n í šibalové, kteří předstírají blahoklonnost j e n proto, aby u b o h é m u lidu j e n tím bolestněji dali pocítit urážlivost své pýchy.

V í m , d o b ř e vím, že my lidé nejsme, ba ani n e m ů ž e m e být mezi sebou rovni. Ale z d á se mi, že člověk, který se z obavy o svou důstojnost straní takzvané luzy, není o nic m é n ě směšný než zbabělec, jenž se skrývá před nepřítelem, protože se bojí porážky.

N e d á v n o , když jsem přišel k studni, našel jsem u ní m l a d o u služebnou, která měla n á d o b u postavenou na nejspodnější schod a rozhlížela se, nepřijde-li družka, která by jí vyzdvihla konev na hlavu. Sešel jsem dolů a podíval se na n i : „ M á m jí pomoci, p a n n o ? “ řekl jsem.

Celičká se zarděla. „ K d e p a k , p a n e , “ řekla. „Bez okolk ů ! “ U r o v n a l a si kroužek na hlavě a já jí p o m o h l . Poděkovala a stoupala n a h o r u .

17. května

Seznámil jsem se s všelijakými lidmi, společnost jsem si dosud nenašel. Nevím, co lidé na m n ě mají, je jich to-

lik, kdo mě mají rádi a kdo se na m n e věší; a pak je mi toho vždycky líto, že naše společná cesta je j e n o m tak kratičká. Tážeš-li se, jací jsou zdejší lidé, o d p o v í d á m : takoví j a k o všude j i n d e . Lidstvo je po čertech jednotvárné. Skoro všichni propracují větší část dne, aby mohli žít; a ta troška svobody, která j i m zbývá, je tolik znepokojuje, že dělají, co m o h o u , aby se jí zbyli. Ach, úděle lidský!

Ale lid je tu d o b r ý ! K d y ž se mi někdy podaří zapomen o u t na sebe a užívat s nimi skrovných radostí, které člověku nejsou u p ř e n y : při vkusně prostřené tabuli u-p ř í m n ě a prostodušně žertovat, u s p o ř á d a t v p r a v o u chvíli vyjížďku nebo taneček, tak mi to dělá docela dob

ř e ; j e n c h r a ň p á n b ů h , aby mě n e n a p a d l o , že ve m n ě dří-me ještě tolik jiných sil, které bez užitku všechny zetlívají a které ostražitě zakrývám. Ach, to všechno tak děsí mé srdce — A p ř e c e ! Žíti nepochopen, to je našincův osud.

Ach, že odešla přítelkyně m é h o mládí, ach, že jsem ji kdy p o z n a l ! Řekl bych si: jsi blázen, hledáš, co na zemi není. Ale měl jsem ji, cítil jsem tep jejího srdce, cítil jejího velkého d u c h a , v jehož přítomnosti jsem se sám sobě zdál něčím víc, než čím jsem byl, neboť byl jsem vším, čím jsem být m o h l . Můj ty b o ž e ! Což při ní zůstala jedin á síla m é h o d u c h a nezužitkována? N e m o h l jsem p ř e d ní rozvinout všechno to zázračné cítění, kterým má duše p ř í r o d u objímá? Což nebylo naše obcování věčnou h r o u nejjemnějších pocitů, nejbřitčího ostrovtipu, jehož nej-různější p o d o b y i tehdy, když byly téměř zvrácené, byly vesměs p o z n a m e n á n y pečetí génia? Ach, léta, o která byla slabší, ji přivedla dříve do h r o b u než m n e . Nikdy na ni n e z a p o m e n u , na její pevnou mysl a její božskou trpělivost.

Před několika d n y jsem se setkal s jakýmsi m l a d ý m V . . . ; u p ř í m n ý hoch n a d m í r u milé tváře. Přichází právě ze studií, n e m á se zrovna za m u d r c e , ale myslí si přece, že toho ví víc než jiní. Byl snad také pilný, j a k soudím z různých příznaků, zkrátka má slušné vědomosti. K d y ž se dověděl, že m n o h o kreslím a že u m í m řecky, koření to u nás převzácná, seznámil se se m n o u a vyvalil spoustu učeností, od Battexue po W o o d a , od De Pilese po Win-ckelmanna, a ujišťoval mě, že pročetl celý první díl Sul-zeroyy Theorie a že má H e y n e n o v a skripta o studiu antiky. Řekl j s e m si: p á n b ů h s t e b o u !

Ještě j e d n o h o d o b r é h o člověka jsem p o z n a l , knížecího správce; je to u p ř í m n ý , bodrý m u ž . Říkají, že člověku poskočí srdce v těle, vidí-li ho mezi j e h o dětmi, jichž má devět. Zejména o j e h o nejstarší se m o h o u p ř e t r h n o u t chválou. Pozval mě k sobě; navštívím ho v nejbližších d n e c h ; bydlí v knížecí myslivně, p ů l d r u h é hodiny odt u d ; dostal svolení, aby se t a m odstěhoval, po smrti své ženy, protože pobyt v městě ve vrchnostenském d o m ě příliš jitřil j e h o bol.

J i n a k ještě zkřížilo m o u cestu několik potrhlých originálů, nesnesitelných od hlavy až k patě, zejména svou přátelskostí.

Měj se d o b ř e ! Dopis ti, doufám, b u d e po chuti, je j e n a j e n historický.

22. května

Ze život člověka je j e n o m sen, to už leckoho n a p a d l o a ani m n e se ten pocit nechce spustit.

K d y ž tak uvážím, j a k ú z k á je klec, která svírá všechny činorodé a poznávací síly člověka, že všechna činnost má j e n j e d e n cíl: ukojit potřeby, které zase nemají j i n é h o účelu než prodloužit naši u b o h o u existenci, a když si p a k musím doznat, že všechno uklidnění v některých otázkách je j e n o m polosnovou rezignací, která pomalovává stěny vězení, ve kterém trčíme, pestrými postavami a jasn ý m i prospekty: to všechno, Viléme, mi rdousí slovo v hrdle. V r a c í m se do sebe a n a l é z á m t a m celý svět.

Ovšem že zase víc ve svých t u c h á c h a t e m n ý c h t o u h á c h než ve výrazu a živoucí síle. A tu mi všechno před očima plyne, a u s m í v á m se a sním si dál.

Že děti nevědí, proč mají vůli, v t o m jsou všichni vele-učení školometi zajedno. Ze se však také dospělí, p o d o b ni dětem, potácejí po zeměkouli, že j a k o ony nevědí, o d k u d přišli a k a m j d o u , že ani oni nejednají z pravých p o h n u t e k , že také j i m i vládne rákoska a cukrátko, t o m u jaksi nikdo nevěří, ačkoliv se mi zdá, že to r u k a m a h m a t á m e . R á d ti připouštím (neboť vím, co mi na to odpovíš), že nejšťastnější jsou ti, kdo j a k o děti den ze d n e svůj život prožívají, kdo tahají svou p a n e n k u , kdo ji oblékají a svlékají, s velkým respektem se plíží kolem police, kde m a m i n k a z a m k l a cukroví, a když konečně urvou kousek,

plnou pusou žvýkají a volají: ještě! To jsou šťastní tvorové. — A také těm není zle, kdo dávají své p i t o m é robotě a n e b o nanejvýš svým vášním patetická j m é n a , oznamujíce člověčenstvu, že to jsou o h r o m n á díla, podnikaná p r o j e h o spásu a vykoupení. Blaze t o m u , k o m u je d á n o takhle žít! K d o však ve své pokoře poznává, oč vlastně běží, kdo vidí, jak každý n a o b ě d v a n ý občan svou z a h r á d k u dovede přistřihnout na učiněný ráj, a j a k na d r u h é straně také ubožák pod svým b ř e m e n e m leze dál svou cestou, byť i sebevíc hekal, j a k koneckonců všichni bez rozdílu znají j e n j e d e n p r o s p ě c h : zřít světlo sluníčka aspoň o m i n u t k u déle, a n o ! — ten je pěkně zticha a tvo

ří si svět k obrazu svému, a je také šťasten, protože je člověkem. A pak, byť i byl sebevíce spoután, chová navždy v svém srdci sladký pocit svobody, že opustí tento žalář, kdykoli se mu zlíbí.

26. května

Víš, že m á m odjakživa ve zvyku, abych na nějakém milém místečku rozbil svůj stánek a v n ě m přebýval ve vší skromnosti. I zde jsem si zase nalezl takové místečko, které mě k sobě připoutalo.

Asi půl hodiny za městem leží dědina, které říkají W a h l h e i m 1 . Je velmi zajímavě položena na p a h o r k u , a když z ní na h o r n í m konci po stezce vycházím, přehlédnu j e d i n ý m pohledem celé údolí. D o b r á k hospodská, která je i na stará kolena veselá a p l n á ochoty, čepuje tu víno, pivo a kávu, a co je n a d e vše, jsou tu dvě košaté lípy, klenoucí své koruny n a d celým pláckem p ř e d kostelem, kol dokola obklopeným selskými usedlostmi, stodolami a dvorky. Nenalezl jsem d á v n o místečka, a b y bylo tak důvěrné, tak milé, a sem si také d á v á m vynést z hospody svůj stůl i židli a tady popíjím kávu a čtu si ve svém H o m é r o v i . K d y ž jsem n á h o d o u kteréhosi krásného odpoledne přišel poprvé pod ty lípy, bylo celé místečko j a k o po vymření. Všechno bylo na poli. J e n o m hošík asi čtyřletý seděl na zemi a přidržoval k h r u d i o b ě m a paže-1 č t e n á ř s e nebud e snažit, ab y n a map ě nalezl místa zd e jmeno vaná. Nastaly okolnosti, které přiměly vydavatele, aby pravá jména, v originále uvedená, pozměnil.

žemi d r u h é , asi půlroční děcko, sedící na zemi mezi j e h o n o h a m a , takže mu sloužil za jakousi lenošku. A přes či-pernost, s j a k o u j e h o černá kukadla těkala po všem okolí, seděl zcela tiše. Ta p o d í v a n á se mi líbila a usedl jsem na pluh, jenž stál naproti, a dal se s pravou rozkoší do kreslení bratrské skupinky; přidal jsem ještě nejbližší plot, vrata do stodoly a několik rozbitých kol, tak j a k všechno stálo za sebou, a za hodinku jsem shledal, že jsem vyrobil j a k se patří k o m p o n o v a n o u a velmi zajímavou kresbu, aniž jsem to nejmenší přidal ze svého. To mě utvrdilo v předsevzetí pracovat v b u d o u c n u j e d i n ě podle přírody. O n a j e d i n á je bez mezí b o h a t á a vychovává p r a v é h o umělce.

Na prospěch regulí je m o ž n o leccos říci, asi tolik j a k o ke cti a chvále občanské společnosti, člověk, který se ve svém vývoji j i m i řídí, nikdy nevytvoří nic n e c h u t n é h o a špatného, asi tak j a k o občan, který se d á v á hníst zákony a blahobytem, nikdy n e b u d e nepříjemným sousedem ani kuriózním zlosynem; zato však také k a ž d é pravidlo, ať si kdo chce co chce říká, ničí provždy pravý cit p r o přír o d u a její pravdivý výraz. Na to ty, že to je příliš k r u t é !

Pravidlo j e n učí uskrovnění, obřezává p l a n o u révu atd.

Milý příteli, povím ti to podobenství: S u m ě n í m je to j a k o s láskou. Dejme t o m u , že m l á d e n e c z celé duše miluje dívku, že u ní tráví všechny hodiny dne, že vyplýtvá všechnu sílu a všechno j m ě n í , j e n aby ji m o h l přes tu chvíli o t o m přesvědčit, že se jí cele o d d á v á . A tu by při

šel šosák, m u ž , který má svůj veřejný o u ř a d , a řekl by m u : vzácný m l a d ý p a n e , milovat, to je lidské, ale musíte lidsky milovat! R o z v r h n ě t e si svůj čas, j e d n u část věnujte své práci a h o d i n u o d d e c h u své dívce, rozpočítejte své j m ě n í , a co v á m přebývá z nejnutnějšího, za to jí sem a t a m (jenom ne příliš často) k u p t e dárek. T ř e b a k nar o z e n i n á m , a n e b o když má svátek atd. — Uposlechne-li ten člověk, b u d e z n ě h o užitečný m l a d ý m u ž a já sám bych radil k a ž d é m u knížeti, aby ho posadil do svého senátu. J e n ž e po j e h o lásce je veta, a je-li umělec, po j e h o u m ě n í . Ó přátelé, p r o č tak zřídka se provalí p r o u d génia, tak zřídka se přižene zvichřeným vodstvem a otřásá du

šemi v údivu? Drazí p ř á t e l é ! Bydlí tu po o b o u březích usedlí chlapi, kterým by se zničily besídky, z á h o n y a zelné z a h r á d k y ; a ti tedy včas h r á z e m i a průplavy zabra

ňují hrozícímu nebezpečenství.

27. května

U p a d l jsem, j a k vidím, do vytržení, podobenství a de-klamací, a zapomněl, že ti m á m ještě dovypravovat, j a k to d o p a d l o s těmi d ě t m i . Seděl jsem asi dvě hodiny na svém p l u h u , zcela pohřížen do malířských pocitů, o nichž tě tak popleteně poučuje můj včerejší list. Tu k večeru přijde k d ě t e m , jež se po celou tu d o b u ani nepohnuly, m l a d á žena s košíčkem na paži a volá už zdaleka: „ F i -

lípku, jsi h o d n ý k l u k ! “ Pozdravila m ě , já jí poděkoval, povstal jsem, přistoupil k ní a optal se, je-li m a t k o u těch dětí. Přitakala mi, a podávajíc staršímu p ů l koláče, zvedla to mladší a líbala je s vroucí mateřskou láskou. „ D a l a jsem Filípkovi,“ řekla, „ n a starost to maličké a šla jsem se svým nejstarším do města, abych nakoupila housek, cukru a hliněný rendlík na kaši.“ To všechno jsem viděl v košíku, j e h o ž víko upadlo. „ C h t ě l a jsem Honzíčkovi“

(tak se j m e n o v a l nejmladší)„k večeři uvařit polívčičku, ale t e n šibal, nejstarší, mi včera rozbil rendlík, když se s Filípkem t a h a l o výškrabek“. Ptal jsem se po nejstar

ším a o n a mi sotva dořekla, že se na louce p r o h á n í s husami, když už přiskotačil a d r u h o r o z e n é m u přinášel lískový p r u t . Bavil j s e m se s ní dále a dověděl jsem se, že je učitelovic dcerkou a že její m u ž odcestoval do Švýcar, aby si přivezl dědictví po b r a t r a n c i . „ C h t ě l i ho o ně ošidit,“ řekla mi, „ a neodpovídali m u n a j e h o dopisy; tak si t a m zajel sám. J e n aby se mu nic zlého nepřihodilo, d l o u h o j s e m o n ě m neslyšela.“ Bylo mi zatěžko o d t r h n o u t se od n í ; dal j s e m k a ž d é m u z dětí po krejcaru a také p r o to nejmladší j s e m jí dal krejcar, aby mu přinesla housku k polévce, až půjde do města. A tak j s m e se rozešli. —

Na m o u duši, drahoušku, když se mi všech pět smyslů už rozkližuje, tak mi to vždycky ztlumí můj vnitřní svár, dívám-li se na takové stvoření, které v nejšťastnější po-klidnosti opisuje úzký k r u h svého bytí, d e n ze d n e si pom á h á , vidí, j a k listí o p a d á v á , a nic j i n é h o si nemyslí, nežli že přichází z i m a .

Od té d o b y j s e m často t a m venku, děti si už docela na m n e zvykly. Dostávají cukr, když piji kávu, a zvečera se se m n o u dělí o chléb s máslem a o kyselé mléko. N e děle se nikdy n e m i n e bez krejcaru, a když tu po mši n e jsem, tak m á hospodská nařízeno, aby j i m h o vyplatila.

Rozumějí si se m n o u , vypravují mi leccos. Zejména mě baví jejich vášně a prosté výlevy žádosti, když se sejde více dětí ze vsi.

Dost p r á c e mi to dalo, abych upokojil jejich m a m i n k u :

„ J e n aby p á n a neobtěžovaly!“

16. června

P r o č ti nepíši? Tážeš se a jsi přece také z učených pán ů ! M ě l bys u h o d n o u t , že se m á m d o b ř e , a to — zkrátka dobře, seznámil j s e m se s někým, a to se m é h o srdce poněkud blíže dotýká. J s e m — a vlastně ani nevím.

Abych ti po p o ř á d k u vypravoval, j a k se to všechno zběhlo, že j s e m se seznámil s j e d n í m z nejroztomilejších stvoření, to sotva půjde. J s e m veselý a šťastný a tedy m á lo způsobilý k t o m u , abych psal historicky!

A n d ě l a ! F u j ! To říká kdekdo o té své! Viď? A přece nejsem schopen ti říci, proč je d o k o n a l á ? Z k r á t k a , zaujala všechnu m o u mysl.

Tolik prostoty s takovým r o z u m e m , tolik dobroty s tak p e v n ý m c h a r a k t e r e m , a ten klid duše, s k t e r ý m žije svůj opravdový, činný život! —

To všechno je protivné žvanění, co tu o ní p o v í d á m , s u c h o p á r n á abstrakce, která nezachycuje ani j e d i n ý rys její podstaty. Až p o d r u h é . — N e ; ne p o d r u h é , ale teď h n e d ti všechno povím. Vždyť — mezi n á m i — co jsem začal psát, už třikrát jsem odložil pero, a b y c h d a l osedlat koně a vyjel si ven k ní, ačkoliv j s e m si r á n o přísahal, že t a m nepojedu — a b ě h á m přes tu chvíli k oknu, abych se podíval, j a k vysoko ještě stojí slunce. —

Nedovedl j s e m se přemoci, musil j s e m k ní ven. T a k , a teď j s e m zase d o m a , Viléme, a povečeřím svůj chléb s máslem a napíši ti.

J a k á je to p r o m n e slast, když ji vidím v k r u h u těch roztomilých, čiperných dětí, jejích osmi sourozenců! —

K d y ž tak b u d u pokračovat, n e b u d e š n a konci a n i z a m á k moudřejší než na z a č á t k u : tak tedy poslouchej, budu se n u t i t do podrobností.

N a p s a l jsem ti nedávno, j a k j s e m se seznámil se správcem S. a j a k mě požádal, abych ho brzy navštívil v j e h o poustevně, n e b o správněji v j e h o m a l é m království. Za-

pomněl jsem na to, a byl bych se t a m snad nikdy nevypravil, kdyby mi n á h o d a nebyla odkryla poklad, který se skrývá v t o m tichém kraji.

Zdejší m l a d á chasa p o ř á d a l a ples na venkově a já jsem si dal konečně také říci. N a b í d l jsem se, že d o p r o v o d í m j e d n o ze zdejších děvčat, dobrou, krásnou, ale jinak b e z v ý z n a m n o u dívku, a ujednali jsme, že n a j m u ko

čár a pojedu se svou tanečnicí a s její sestřenkou k veselici; cestou že se stavíme p r o C h a r l o t t u S. „ T o p o z n á t e krasavici,“ řekla má společnice, když j s m e hlubokým, p ě k n ě p r o k á c e n ý m lesem ujížděli k myslivně. „ M ě j t e se na pozoru,“ d o d a l a sestřenice, „ať se nezamilujete!“

„ J a k t o ? “ řekl jsem. „ J e u ž z a d á n a , “ odpověděla, „velmi h o d n é m u člověku, který odcestoval, aby po smrti svého otce urovnal své záležitosti a a b y se ucházel o výnosné místo.“ Celá věc mi byla dost lhostejná.

Slunce stálo ještě čtvrthodinku n a d p o h o ř í m , když j s m e zastavili p ř e d v r a t y ; bylo velmi dusno a dívky se bály bouřky, která se zřejmě stahovala z šedobílých, těžkých m r á č k ů , rozházených po celém obzoru. Snažil jsem se o k l a m a t jejich bojácnost, předstíraje, že jsem nár a m n ý znalec povětří, ačkoliv jsem sám h n e d tušil, že se n á m naše z á b a v a zhatí.

Vystoupil jsem. Děvečka, která vyšla z vrat, poprosila nás, a b y c h o m chvilku posečkali, že slečna L o t t y n k a tu b u d e co nevidět. Popošel j s e m dvorkem k výstavnému d o m u , a když jsem vystoupil po schodech na p a v l á n a vkročil do dveří, spatřil jsem nejpůvabnější podívanou, j a k á se mi k d y zaskytla. V předsíňce se p r o h á n ě l o šest dětí, od j e d e n á c t i do dvou let, okolo dívky p ě k n é p r o střední postavy; m ě l a na sobě prosté bílé šaty s bledě červenými s t u h a m i na loktech a na prsou. V ruce měla pecen černého chleba a ukrajovala k a ž d é m u po krajíci, jehož velikost byla ú m ě r n á věku a h l a d u dítěte. Podávala jej k a ž d é m u s laskavostí tak nevšední a každičké řeklo tak u p ř í m n ě své: děkuju pěkně, natahujíc k ní d r o b n é ručky, ještě než ukrojila! P a k se svou večeří b u ď vesele odskotačilo, a n e b o odcházelo klidně, bylo-li povahy rozvážlivější, k v r a t ů m dvora, aby si prohlédlo cizinky a kočár, j e n ž odveze jejich L o t t k u .

„ P r o s í m za p r o m i n u t í , “ řekla „ ž e vás obtěžuji dovnitř a n e c h á v á m slečny čekat. P r o strojení a všelijaká opatře-

ní v domácnosti na dobu, co b u d u pryč, z a p o m n ě l a jsem dát svým b r o u č k ů m večeři. A oni nechtějí chleba od nikoho j i n é h o než ode m n e . “ Řekl jsem jí b e z v ý z n a m n o u poklonu, z a t í m c o všechna má duše spočívala na její postavě, na jejím hlase, na jejím chování, a měl jsem právě ještě pokdy, abych se p r o b r a l ze svého překvapení, když si odskočila do světnice p r o rukavičky a p r o vějíř.

Špunti si mě z bezpečné vzdálenosti po očku prohlíželi.

Přistoupil jsem k nejmenšímu, který měl n á r a m n ě hezkou tvářičku. Couval p ř e d e m n o u , když p r á v ě L o t t a vystoupila ze dveří a řekla: „Louis, dej strýčkovi pacin-k u ! “ Hošík uposlechl bez ostychu a já j s e m se nezdržel a políbil j s e m ho z celého srdce, nedbaje j e h o u s m r k a n é -

ho nosánku. „Strýček?“ řekl jsem, podávaje jí ruku,

„myslíte, že zasluhuji toho štěstí být s v á m i spřízněn?“

„Božínku,“ řekla a u s m á l a se nezávazně, „ n a š e příbuzenstvo je tuze rozvětvené a bylo by mi líto, kdybyste vy byl ze všech p r á v ě nejhorší.“

Odcházejíc nařídila Žofce, nejstarší sestře po sobě, děvčeti asi jedenáctiletému, aby d o b ř e o p a t r o v a l a m a ličké a pozdravovala tatínka, až se vrátí z projížďky.

D ě t e m nakázala, aby poslouchaly svou sestru Žofku právě tak, j a k o by to byla o n a sama, což jí také některé s největším d ů r a z e m přislíbily. M a l á všetečná plavovláska však, asi šestiletá, řekla: „A přece to nejsi ty, L o t t k o !

T e b e m á m e přece r a d š i ! “ D v a nejstarší chlapci vylezli vzadu na kočár a na m o u p ř í m l u v u j i m dovolila, aby se svezli s n á m i až k lesu, slíbí-li, že se n e b u d o u škádlit a že se h o d n ě pevně přidrží vozu.

Sotva j s m e se p o h o d l n ě usadili, slečny se sotva pozdravily a vyměnily několik lichotivých p o z n á m e k o ú b o r e c h a zejména o kloboučcích a ř á d n ě p r o p r a l y společnost, do které jely, když L o t t a poručila kočímu, aby zastavil, a b r a t r ů m , aby slezli; žadonili, aby jí ještě j e d n o u směli políbit ruku, což také učinili, starší se vší n ě h o u p a t náctiletého, mladší s n e m a l o u prudkostí a lehkovážností. Pozdravovala ještě j e d n o u maličké a jeli j s m e d á l .

Sestřenice se optala, přečetla-li už knihu, kterou jí n e d á v n o poslala. „ N e , “ řekla Lotta, „nelíbí se mi, v r á t í m v á m ji. Ta p ř e d t í m taky nebyla o nic lepší.“ Byl j s e m všecek udiven, když j s e m se optal, j a k é to byly knihy,

a když mi o d p o v ě d ě l a 1 : — Shledal jsem ve všem, co řekla, m n o h o charakteru. Viděl jsem v každém slůvku novou krásu, nové paprsky d u c h a , vyrážející z její tváře, která se očividně radostně rozjiskřila, protože vycítila, že ji c h á p u .

„ K d y ž jsem byla mladší,“ řekla, „ n i c jsem tolik nemilovala j a k o r o m á n y . Bůh ví, j a k blaze mi bylo, když jsem se v neděli stulila do koutečka a celým srdcem brala účast na štěstí a t r a m p o t á c h nějaké Miss J e n n y . Nezap í r á m ani, že tento ž á n r p r o m n e není dosud bez p ů v a b u .

Ale když už se tak málokdy dostávám k četbě, tak musí také každá kniha být zcela po mé chuti. A m n ě je ze všech a u t o r ů nejmilejší ten, u kterého n a l é z á m svůj vlastní svět, u kterého se žije j a k o kolem m n e a j e h o ž vypravování je mi přece tak zajímavé a milé j a k o můj vlastní domácký život, který ovšem není ž á d n ý ráj, ale přece j e n p r a m e n nevýslovné blaženosti.“

Snažil jsem se zakrýt své p o h n u t í n a d těmito slovy.

To se mi ovšem příliš nedařilo, neboť když jsem ji mim o c h o d e m slyšel tak tuze pravdivě mluvit o Wakefield-ském vikáři a o — 2 , byl jsem ovšem všecek u vytržení a vyklopil vše, co jsem věděl; a teprv po d r a h n é chvilce, když L o t t a obrátila hovor k ostatním, zpozoroval jsem, že slečinky tu seděly po celou d o b u s rozevřenýma očima, j a k o b y jich nebylo. Sestřenice n a m n e několikrát pohlédla s posměšně v y h r n u t ý m nosánkem, což mi však bylo j e d n o .

H o v o r se dostal na zálibu v tanci. „Je-li t a t o vášeň chybou,“ řekla Lotta, „ t a k se v á m bez m u č e n í p ř i z n á m , že mě tancování baví n a d e vše. A když mě něco tíží, zabubnuji si na svém rozladěném klavíru taneček a všechno je zase v p o ř á d k u . “

J a k jsem se za hovoru pásl na těch černých očích, j a k spoutaly všechnu m o u duši ty živoucí rty a veselé, svěží tvářičky, j a k často jsem, zcela p o h r o u ž e n do n á d h e r n é h o smyslu jejího hovoru, neslyšel ani slov, kterými se vy-1 Bylo nutn é potlačit toto místo dopisu, ab y si nikd o nemoh l stě

žovat, ačkoliv konec konců autorům málo záleží na soudu nějaké dívky a vrtkavého mladíka.

2 Tak é zd e byl a vynechán a j m é n a několika domácíc h autorů .

K d o souhlasí s Lottčiným nadšením, tomu zajisté srdce prozradí, kdo je tu míněn, čte-li náhodou toto místo. A ostatní tomu rozumět nemusí.

jadřovala, to si dovedeš představit j e d i n ě ty, protože mě z n á š ! Zkrátka, vystoupil jsem z vozu j a k o náměsíčník, když j s m e zastavili před l e t o h r á d k e m , a byl jsem tak ztracen do snů zšeřelého kraje, že jsem sotva slyšel h u d bu, která n á m zněla vstříc z ozářeného sálu v p a t ř e .

P á n i A u d r a n a jakýsi N. N. (kdo by si p a m a t o v a l všec h n a ta j m é n a ) , kteří byli tanečníky slečny Lotty a sestřenice, nás uvítali u vozu a zmocnili se svých d a m . I já j s e m tu svou uvedl n a h o r u .

Točili j s m e se v m e n u e t e c h okolo sebe, vyzýval jsem dívku za dívkou, a právě t ě m nejprotivnějším se nechtělo do toho, aby člověku podaly r u k u a udělaly trápení konec. L o t t a a její tanečník se dali do anglické čtverylky, a j a k blaze mi bylo, když v ř a d ě začala také figuru s námi, to asi dovedeš procítit. Člověk ji musí vidět, j a k t a n č í !

Víš, je tak celým srdcem a celou duší při věci, její tělo je j e d n a j e d i n á h a r m o n i e ! J e tak svobodná, tak bezstarostná, j a k o by to vlastně bylo vše, j a k o by na nic j i n é h o nemyslila, nic necítila; a zajisté také v těch okamžicích všechno kolem ní mizí.

Poprosil jsem ji o d r u h o u čtverylku, přislíbila mi třetí, ujišťujíc mě s nejpůvabnější prostotou, že tuze r á d a tančí německy. „ J e zde zvykem,“ pokračovala, „ ž e každý pár, který p a t ř í k sobě, i při n ě m e c k é m tanci zůstává spolu.

Ale můj p á n tančí špatně valčík a já se mu j e n zavdě

čím, když mu p r o m i n u tu l o p o t u ; vaše slečna to také n e u m í a nechce se jí do t o h o . Viděla j s e m při anglickém, že d o b ř e dovedete valčík, a chcete-li být p r o německý t a n e c m ů j , tak j d ě t e a dovolte se u m é h o p á n a ; já zase půjdu k vaší d á m ě . “ D a l j s e m jí na to r u k u a zařídilo se to tak, že její tanečník m ě l z a t í m na starosti m o u tanečnici.

Teď j s m e se do t o h o dali a bavili se chvíli r o z m a n i t ý m p r o p l é t á n í m paží. J a k p ů v a b n ě , j a k lehce se pohyboval a ! A pak, když j s m e se dostali do valčíku a otáčeli se kol e m sebe j a k o dvě nebeské h v ě z d y ! Bylo to ovšem poněkud popletené, protože to m á l o k d o u m í . Byli jsme chytří a nechali j s m e je vybouřit; a teprve když se ti nejneobrat-nější vytratili z kola, vpadli j s m e plně a vydrželi statečně do konce ještě s j e d n í m p á r e m , s A u d r a n e m a j e h o tanečnicí. J a k ž i v o mi to tak nešlo! Nebyl j s e m už člověk.

M í t v n á r u č í takové rozkošné stvoření a lítat s n í m j a k o vichr, až všechno kolem nás mizelo — Viléme, abych p r a v d u řekl, přísahal j s e m si, že dívka, kterou b y c h

miloval, na kterou bych měl nároky, nikdy by nesměla tančit valčík s j i n ý m než se m n o u , a kdyby m n e to mělo hlavu stát, však mi rozumíš.

Prošli jsme se několikrát po sále, a b y c h o m nabrali dechu. Pak usedla a rozkrájené a cukrem posypané citróny, které jsem p r o ni ukradl, když vařili p u n č , a které už byly jediné, které zbyly, přišly jí n á r a m n ě v h o d ; j e n m n e pokaždé bodlo u srdce, když si posloužila kouskem její sousedka, kterou jsem ovšem také musil pobízet, aby čert za zlé neměl.

Při třetím anglickém byli jsme d r u h ý p á r . K d y ž jsme tak protančili ř a d u a já, sám p á n b ů h ví s j a k o u rozkoší, visel na její paži a na jejím oku, jež plálo nelíčeným výrazem u p ř í m n é , čisté radosti, dostali jsme se také k dámě, která mi už p ř e d t í m byla n á p a d n á roztomilým výr a z e m své ne už příliš m l a d é tváře. Podívala se s úsměvem na L o t t u , pohrozila prstem, a když jsme se mihli kolem ní, vyslovila s n á r a m n o u významností j e d n o u neb o dvakrát j m é n o „ A l b e r t “ .

„ K d o je to Albert?“ optal jsem se Lotty, „není-Ii to příliš smělá otázka.“ Chtěla mi právě odpovědět, když jsme se musili rozejít, a b y c h o m zatančili velkou osmičku, a zdálo se mi, že byla trochu zamyšlena, když jsme tak křižovali proti sobě. „ P r o č bych v á m to neřekla,“ pravila, nabízejíc mi ruku k p r o m e n á d ě . „Albert je h o d n ý člověk, s nímž jsem téměř z a s n o u b e n a ! “ N u ž e , to p r o m n e ovšem nebyla ž á d n á novinka, vždyť mi to děvčata už cestou řekla; a přece mi to teď bylo docela nové, protože jsem to poprvé uvážil se zřetelem na ni, která se mi za těch několik chvil stala tak d r a h o u . Z k r á t k a popletlo mě to, z a p o m n ě l jsem, že t a n č í m , a dostal j s e m se do nepravého p á r u , až všechno bylo v j e d n o m c h u m l u ; a jenom L o t t i n a velká duchapřítomnost, její t a h á n í a škubání, rychle zas všechno napravily.

T a n e c ještě nebyl u konce, když se zdvojnásobily blesky, které j s m e už d á v n o pozorovali na obzoru a které jsem po celou tu d o b u prohlašoval za blýskání na časy.

H r o m přehlušil h u d b u . T ř i tanečnice vyběhly z řady, za nimi jejich p á n i . Z m a t e k byl všeobecný a h u d b a ustala. Je přirozené, že p o h r o m a n e b o hrůza, která nás překvapuje při zábavě, působí neskonale větším dojmem než jindy, j e d n a k kontrastem, který tak živě pociťujeme, j e d n a k (a to hlavně), protože naše smysly jsou už roz-

citlivělé a tedy způsobilé rychleji přijmout jakýkoli doj e m . T ě m t o p ř í č i n á m připisuji p o d i v u h o d n o u posunčinu, v niž některé slečny propukaly. Nejmoudřejší si sedla do kouta zády k oknu a zacpávala si uši, d r u h á před ni poklekla a schovala hlavu do jejího klína, třetí vklouzla mezi ně a objímala s velkým n á ř k e m a p l á č e m svou sestřičku. Některé chtěly d o m ů , j i n é zas, nevědouce vůbec, co činí, nebyly a n i do té míry při sobě, aby zabránily dotěrnosti našich mladíčků, kteří zřejmě měli p l n á ústa práce, aby všechny modlitbičky, u r č e n é nebesům, zachytily h n e d n a r t e c h krásných ubožátek. N ě kteří z našich p á n ů sešli dolů, aby si v klidu zakouřili; a ostatní společnost nic n e n a m í t a l a , když hospodská měla m o u d r ý n á p a d a n a b í d l a n á m pokoj s okenicemi a z á c l o n a m i . Sotva j s m e t a m vešli, rozestavila L o t t a židle do k r u h u , rozsadila společnost a navrhla, a b y si na něco zahráli.

M n o h o j i c h v naději na šťavnatou zástavu špulilo pusinku a mlsně se p r o t a h o v a l o : „ Z a h r a j e m si na počít a n o u , dávejte p o z o r ! B u d u vás v k r u h u obcházet z p r a v a nalevo a podle toho, j a k vás docházím, b u d e t e počítat kolem dokola; každý řekne číslo, které na n ě h o p ř i p a d n e ; a to musí jít, j a k o když bičem p r á s k á ! K d o se zarazí a n e b o zmýlí, dostane políček. A tak až do tisíce.“ To ti byla p o d í v a n á ! Chodila dokolečka s n a p ř a ž e n o u p a ž í ;

„ j e d n a , “ začal p r v ý ; „ d v ě , “ j e h o soused; „ t ř i , “ další a tak d á l e ; p a k nás začala obcházet rychleji a rychleji: tu se n ě k d o spletl, plesk, už ji měl, a p r o smích i t e n další j e d n u slízl, plesk! A stále rychleji. S á m jsem dostal dvě a n a m l o u v a l si s n á r a m n ý m potěšením, že byly důkladnější, než j a k é uštědřovala ostatním. Všeobecný smích a všeobecná m o t a n i c e učinily h ř e konec, ještě než j s m e to dotáhli do tisíce. Nejdůvěrnější párky se vytratily; b o u ř k a se p ř e h n a l a . Šel j s e m za Lottou do sálu. Cestou mi řekla: „ P r o ťafky zapomněli na tu činu a na celý svět!“ Nevěděl jsem h o n e m , co bych jí odpověděl. „ S a ma j s e m se s n a d nejvíc bála, ale tím, že j s e m dělala ze sebe h r d i n k u , abych o s t a t n í m d o d a l a mysli, p o m o h l a jsem si s a m a na n o h y . “ Přistoupili j s m e k o k n u : h r o m v dálce dozníval a líbezný déšť šuměl do kraje. V l a h ý m v z d u c h e m k n á m stoupala osvěžující v ů n ě . — Stála tu o p ř e n a o lokte a její pohled se nořil do kraje; pohlédla k nebi a zase na m n e ; viděl jsem, že má oči p l n é slz;

položila ruku na m o u a řekla: „ — Klopstock.“ T o n u l jsem v p r o u d u pocitů, kterým mě toto heslo zaplavilo.

P ř e m o h l o mě to. Sklonil jsem se k ní a v slzách nejvyšší rozkoše j s e m jí políbil r u k u . A pohlédl zase do jejích očí — Vznešený básníku! kéž bys byl viděl své zbožštění v těchto z r a c í c h ! A kéž bych teď už nikdy nikým nesly

šel vyslovovat tvé často znesvěcované j m é n o !

19. června

K d e jsem v svém posledním dopise uvízl, už n e v í m ; vím j e n , že byly dvě h o d i n y s půlnoci, když jsem konečně ulehl, a že by to bylo bezpochyby trvalo do bílého r á n a , kdybych místo psaní byl m o h l do tebe h u č e t .

Co se ještě přihodilo, když j s m e se vraceli z plesu, jsem ti sice ještě nevypravoval, ale ani dnes se mi do toho nechce.

V ý c h o d slunce byl rozkošný. T ě ž k ý m i krůpějemi orosený les a osvěžená pole kolem d o k o l a ! Naše společnice klímaly. O p t a l a se m n e , nechci-li se p ř i d a t k n i m ; že mi to m i l e r á d a p r o m i n e . „ P o k u d tyhle zraky bdí,“ řekl j s e m a podíval se pevně na ni, „ p o t u d buďte bez obav.“

A vydrželi j s m e oba, až j s m e dojeli k jejím v r a t ů m ; děvečka jí tichounce otevřela a na otázku po otci a po dětech ji ujistila, že jsou všichni zdrávi a že ještě spí. A tu jsem se s ní rozloučil se slibem, že ji ještě téhož d n e uvid í m . A dostál j s e m svému slovu a od té doby, ať si slunce, měsíc a všechny hvězdy dělají co chtějí, já nikdy nevím, z d a je n o c či den, a celý svět mi mizí p ř e d o č i m a .

21. června

P r o ž í v á m d n y tak blažené j a k o ty, které B ů h svým svatým chystá na nebesích. A ať se se m n o u stane co stan e : n e s m í m už nikdy říci, že j s e m neužil radostí, nej-čistších radostí života. Z n á š můj W a h l h e i m . T a m jsem u ž j a k o d o m a . O d t a m t u d m á m j e n p ů l h o d i n y k Lottě, t a m m á m pocit sebe s a m a a všeho štěstí, které je člověku d á n o .

K d y ž j s e m si vybral W a h l h e i m za cíl svých p r o c h á zek, netušil jsem, že je tak blízko n e b e . Kolikrát jsem na svých dalekých toulkách, n ě k d y z vrcholku hory, někdy

roviny za řekou, viděl myslivnu, která nyní o b m y k á všechna m á p ř á n í .

Milý Viléme, zamyslil jsem se n a d tím, co že to je, co člověka stále pudí, aby rozprostraňoval, aby činil nové objevy, aby se toulal; a p a k zase n a d tím, j a k rádi se p o d d á v á m e omezení a vezeme v koleji zvyku, aniž se ohlížíme n a p r a v o nebo nalevo.

Je to d i v n é : K d y ž j s e m přišel sem a díval se z kopce do krásného údolí, všechno mě bůhvíjak přitahovalo.

T a m ten lesík! Ach, kdyby ses m o h l ztrácet v j e h o šeru!

T a m ten v r c h o l ! Ach, kdybys m o h l o d t a m t u d přehlížet širý k r a j ! Řetěz hor a d ů v ě r n ý c h ú d o l í ! Ó, kéž bych mohl do nich z a b l o u d i t ! Spěchal j s e m t a m ! a vrátil j s e m se zas a nenalezl, več j s e m doufal. Je to s dálkou j a k o s budoucností. Cosi velkého, zšeřelého stojí p ř e d naší duší, náš cit se v t o m ztrácí j a k o náš zrak, a my zatou

žíme o d d a t se celou svou duší, d á t se n a p l n i t j e d i n ý m , n á d h e r n ě velkým pocitem. — A žel, když se p ř i h r n e , když to už není „ t a m “ , ale „ t a d y “ , je vše takové j a k o p ř e d tím, a my tu stojíme ve vší své c h u d o b ě a omezenosti, a naše duše žízní zas po nápoji, j e n ž p ř e d ní věčně couvá.

A tak zatouží i nejnepokojnější tulák zas po své otčině a nalézá v své chýši, na prsou své ženy, v k r u h u svých dětí a v práci, kterou koná, aby je uživil, všechnu tu slast, kterou m a r n ě hledal v širém p u s t é m světě.

K d y ž se tak r á n o s vycházejícím sluncem v y d á v á m do svého W a h l h e i m u a v z a h r a d ě kolem hospody si s á m nat r h á m lusek, když je v y l o u p á m a mezitím si zase čtu v svém H o m é r o v i ; když si v kuchyňce vyberu h r n e c , vy-d l o u b n u kousek másla, postavím hrášek na oheň, přikryji poklicí a sednu k n ě m u , a b y c h jej protřásal; tu cít í m tak živě, j a k ti n á d h e r n í chlapíci, ti z p u p n í n á p a d níci Penelopini porážejí voly a prasata, j a k je rozbírají a pečou. N e z n á m nic, co by mě naplňovalo stejně poklidným a pravdivým pocitem j a k o úkony patriarcháln í h o života, které bohudíky, bez afektace, dovedu vetkat do osnovy své existence.

J a k j s e m r á d , že mé srdce dovede procítit prostou, nevinnou radost člověka, j e n ž si nese na stůl hlávku zelí, kterou sám vypěstoval, a p a k si p o c h u t n á v á nejenom na tom, co uvařil, nýbrž i na všech těch dobrých d n e c h a krásných jitrech, kdy svou zeleninu sázel, na líbezných večerech, kdy ji zaléval a kdy se těšil, j a k prospívá.

29. června

Předevčírem přijel lékař z městečka k správcovi a n a

šel mě na zemi mezi L o t t i n ý m i d ě t m i , j a k j e d n y mi lezou po zádech, j i n é mě pokoušejí a j a k je l e c h t á m a d ě l á m s n i m i n á r a m n ý tartas. D o k t o r je dogmatický p a n á k a v rozhovoru si věčně upravuje m a n ž e t y a popotrhuje krejz-lík až po samý p u p e k ; shledal tedy, že se to nesnáší s důstojností vzdělaného člověka; to jsem mu viděl na nose.

N e d a l j s e m se však ani v nejmenším rušit; nechal jsem ho h u d r o v a t o velerozumných věcech a postavil d ě t e m zase z karet domky, když je zrovna rozmetaly. Však také p o t o m chodil po městě a stěžoval si lidem, že správcovic děti jsou už tak j a k o tak dost nezvedené, a ten W e r t h e r že je teď dočista pokazí.

Ba, Viléme, děti jsou m é m u srdci ze všech tvorů nejbližší. K d y ž se tak na ně d í v á m a vidím v t o m drobečku zárodky všech těch ctností a sil, kterých j i m j e d n o u b u d e tolik zapotřebí, když p o z n á v á m v umíněnosti všechnu tu b u d o u c í skutečnost a pevnost charakteru, v rozpustilosti všechnu b u d o u c í veselou mysl a lehkost překonávající n á s t r a h y světa, a všechno tak nepokažené, tak ucel e n é ! P o ř á d , p o ř á d si opakuji zlatá slova učitele lidstva: nebudete-li j a k o j e d n o z t ě c h . . . ! A prosím, s nimi, kdo jsou j a k o my, kdo by měly být našimi vzory, z a c h á z í m e j a k o se svými p o d d a n ý m i ! Mají být bez vlastní v ů l e !

Což my ji n e m á m e ? A v čem je naše přednost? — Proto

že j s m e starší a chytřejší? P a n e b o ž e na nebi, staré děti vidíš a m l a d é děti a nic víc, a z kterých m á š větší radost, to n á m tvůj syn už d á v n o zjevil. Ale oni ho vyznávají, a neposlouchají ho — to je také stará vesta, a h n ě t o u své děti k svému obrazu a — S b o h e m ,Viléme, nechce se mi už o t o m rabulírovat.

1. července

Čím je L o t t a n e m o c n é m u , to cítím na svém vlastním u b o h é m srdci, jež je na t o m h ů ř než leckteré skomírající na smrtelném lůžku. Stráví několik d n ů v městě u j e d n é h o d n é paní, jejíž konec se podle výroků lékařů blíží a v těchto posledních okamžicích chce m í t L o t t u kolem sebe. Navštívil j s e m s ní m i n u l ý t ý d e n faráře v S t . . . , ve vesničce asi h o d i n k u stranou v h o r á c h . Došli j s m e

t a m okolo čtvrté. L o t t a vzala s sebou svou mladší sestřičku. K d y ž j s m e vkročili na d v ů r fary, do stínu dvou vysokých ořechů, seděl d o b r ý stařec na lavičce na zápraží, a když uviděl Lottu, byl j a k o omlazený, z a p o m n ě l svou sukovici a odvážil se bez ní j í t n a p r o t i . Běžela k n ě m u , p ř i m ě l a h o , aby si zase sedl a s a m a přisedla k n ě m u .

Vyřizovala srdečné pozdravy od otce a polaskala se s jeh o u m r n ě n ý m , u m o l o u s a n ý m b e n j a m í n k e m . Tos měl vidět, j a k se k starci měla, j a k křičela, aby ji slyšely j e h o nedoslýchavé uši, j a k mu vypravovala o m l a d ý c h silných lidech, kteří umřeli z n e n a d á n í , o výtečnosti Karlových V a r ů , j a k pochválila j e h o r o z h o d n u t í pobýt t a m v pří

štím létě a j a k se jí zdálo, že v y p a d á o h o d n ě líp, že je o h o d n ě čilejší od té doby, co ho naposledy viděla. Já jsem z a t í m p a n í farářové vysekl několik poklon, starý se všecek rozjařil, a když j s e m n e m o h l nepochválit krásné ořechy, které nás tak líbezně obdařovaly svým stínem, dal se, ne bez okolků, do vypravování jejich historie.

„ K d o sázel tuhleten starý, nevíme,“ řekl, „ j e d n i říkají, že ten, a jiní zas, že j i n ý farář. Ale ten mladší t a m v z a d u má tolik let j a k o moje žena, v říjnu mu b u d e padesát. Její otec jej sázel z r á n a toho d n e , kdy se navečer n a r o d i l a . Byl m ý m p ř e d c h ů d c e m v ú ř a d ě , a j a k d r a h ý mu byl ten strom, to v á m ani nevypovím.

A m n ě j e v ě r u stejně milý: m á ž e n a seděla p o d n í m na kládě a pletla, když jsem p ř e d sedmadvacíti lety j a k o c h u d ý student přišel poprvé sem na d v ů r . “ L o t t a se p t a l a po j e h o dceři; šla p r ý s p a n e m S c h m i d t e m na louku za ženci, a stařec pokračoval ve svém vypravování o t o m , j a k si ho j e h o p ř e d c h ů d c e zamiloval a j e h o d c e r a rovněž a j a k se stal n a p ř e d j e h o vikářem a později j e h o n á s t u p c e m . Sotva dovypravoval, když se z a h r a d o u přinesla farářovic dcerka s t a k z v a n ý m p a n e m S c h m i d t e m . Vítala se s L o t t o u srdečně a vřele.

A p ř i z n á v á m se, že se mi líbila: p r u d k á urostlá b r u n e t k a , která by člověka na letním bytě nějaký ten měsíc docela d o b ř e pobavila. P a n S c h m i d t byl její n á p a d n í k , j a k se h n e d ukázalo — j e m n ý , ale tichý člověk, který se n e chtěl p ř i d a t k n a š e m u rozhovoru, ačkoliv ho L o t t a do n ě h o neustále v t a h o v a l a ; a co mě nejvíc mrzelo, četl j s e m m u n a tváři, ž e příčinou j e h o zamlklosti j e spíš u m í n ě n o s t a mrzoutství než omezený r o z u m . Později se to ukázalo p o h ř í c h u až příliš zjevně, když Bedřiška na

procházce šla s Lottou a někdy také se m n o u : tu se tvář p a n a S c h m i d t a , jež tak j a k o tak byla p o n ě k u d snědého zabarvení, dočista zatemnila, takže bylo na čase, aby mě L o t t a z a t á h l a za rukáv a varovala, abych nechal t o h o dvoření Bedřišce. M n e však na světě nic tak nemrzí, j a k o když se lidé navzájem mučí, zejména když si m l a d í lidé v květu svého života, kdy by mohli být nejpřístupnější všem radostem, hloupostmi ztrpčují těch p á r d n ů d o b r é p o h o d y a teprv příliš p o z d ě poznávají nenahraditelnost toho, co tak z b ů h d a r m a utratili. M n e to dopalovalo a neodpustil j s e m si, když j s m e se k večeru vrátili na faru a jedli mléko s n a d r o b e n ý m chlebem a řeč se stočila na slasti a strasti v životě, abych se toho nechytil a n e h ř í m a l od plic proti špatné n á l a d ě . „ M y , lidé, si často stěžujem e , “ začal jsem, „ ž e j e d o b r ý c h d n ů tak m á l o a zlých tak m n o h o ; a j a k se mi zdá, n e p r á v e m . K d y b y c h o m vždy měli srdce otevřené, které by bylo ochotné užít d o b r é h o , co n á m B ů h každý d e n chystá, měli b y c h o m p a k dost síly, a b y c h o m snášeli zlé, když přijde.“ „Nejsme však p á n y své duše,“ opáčila farářka. „ C o t o h o j e n závisí na těle!

K d y ž člověk není zdráv, ať je kde je, nikde ho nic netě

ší.“ T o j s e m připustil. „ B u d e m e tedy n a t o hledět j a k o n a c h o r o b u a p o d í v á m e se, jestli proti ní n e n a j d e m e l é k ! “ —

„ S t í m b y c h skoro souhlasila,“ řekla Lotta, „ j á aspoň si myslím, že h o d n ě záleží na nás. V í m to podle sebe: když mě něco dopaluje a chce mi živou mocí pokazit n á l a d u , vyskočím a z a z p í v á m si několik čtverylek a zat a n č í m si po z a h r a d ě a h n e d je to pryč.“ — „ T o jsem p r á v ě chtěl říci,“ p ř i d a l j s e m se k ní, „ j e to se š p a t n o u n á l a d o u přesně tak j a k o s leností. Neboť je to jakási lenost. J s m e k ní od přírody velmi náchylní, a přece když j e n m á m e dost síly, a b y c h o m s e vzmužili, j d e n á m p r á c e od ruky a m á m e z činnosti p r a v o u rozkoš.“ Bedřiška velmi p o z o r n ě poslouchala a mladík mi n a m í t l , že člověk s á m sebou nevládne, nejméně však svými pocity.

„ J e tu řeč o n e p ř í j e m n é m pocitu,“ řekl jsem, „kterého se p ř e c e každý r á d zbaví. A n i k d o neví, co by dokázal, d o k u d t o nezkusí. K d o j e n e m o c e n , p ř e p t á s e přece u všech m o ž n ý c h lékařů, co má d ě l a t ; a n e o d m í t n e největší odříkání a nejtrpčí léky, j e n aby se zas uzdravil.

A to si přece přeje.“ Všiml j s e m si, že starý p á n n a p í n á sluch, a b y m o h l sledovat náš rozhovor. Mluvil j s e m tedy hlasitěji, obraceje se k n ě m u . „ K á ž e se proti tolika

neřestem,“ řekl jsem, „ a l e neslyšel jsem dosud, aby se z kazatelny h ř í m a l o proti špatné n á l a d ě 1 — " „ T o by měli dělat hlavně faráři v městech,“ řekl, „vesničané špatnou n á l a d u neznají, ale ani j i m by to občas neškodilo. Byla by to aspoň lekce p r o jejich ženy a p r o pana správce.“ Společnost se smála a on s n á m i , až se zakuckal, což na chvíli přerušilo náš rozhovor. N a t o se zas pan S c h m i d t ujal slova: „ N a z v a l jste špatnou n á l a d u neřestí.

Z d á se mi, že p ř e p í n á t e . “ — „Nikoliv,“ odpověděl jsem,

„zasluhuje-li toho j m é n a to, čím škodíme sobě i svým bližním. N e n í s m u t n é dost, že se n e d o v e d e m e navzájem obšťastnit, musíme se také ještě olupovat o radost, jakou si každé srdce někdy dovede samo poskytnout? A j m e n u j te mi člověka, aby měl š p a t n o u n á l a d u , a přece měl tolik slušnosti, aby ji skryl, aby ji snášel sám, aniž poruší radosti, které kvetou kolem n ě h o . A n e b o je to snad vnitřní nespokojenost s naší vlastní bezcenností, nelibost n a d n á m i samými, která je vždy spojena se závistí, podněcov a n o u h l o u p o u marnivostí: V i d í m e šťastné lidi, které neobšťastňujeme my, a to je n á m nesnesitelné!“

L o t t a se na m n e usmívala, když viděla, j a k se roz-ohňuji, a slzička v Bedřiščině oku mě pobízela, abych pokračoval. „ B ě d a t ě m , “ řekl jsem, „ k d o zneužívají moci, která j e j i m d á n a n a d srdcem bližního, aby j e olu-povali o prosté radosti, které z n ě h o samého klíčí. Všechny dary, všechny ochoty světa n e n a h r a d í okamžik radosti z nás samých, kterou n á m ztrpčila závistivá řevnivost našeho t y r a n a ! “

Srdce mi překypovalo v t o m t o okamžiku, vzpomínka lecčeho m i n u l é h o dotírala na mé nitro a slzy mi stouply d o očí.

„ K d y b y si člověk j e n d e n n ě opakoval,“ zvolal j s e m :

„ N e d o k á ž e š nic p r o své přátele, než leda nerušit jejich radosti a r o z m n o ž o v a t jejich štěstí tím, že ho užíváš s nim i . M ů ž e š j i m poskytnout j e d i n o u krůpěj úlevy, když jejich nejinternější duše se m u č í h r o z n o u vášní a n e b o je rozkrvácená soužením? A když p a k na člověka udeří poslední, nejúzkostnější choroba, na člověka, kterého jsi podlamoval, dokud kvetl, a když tu p a k leží v u b o h é m o c h a b n u t í a oko t u p ě zírá k n e b e s ů m a smrtelný pot 1 M á m e nyn í o d Lavater a skvělé kázán í n a tent o námě t v jeh o řečích o knize Jonášově.

vyráží na j e h o čele, a ty stojíš před lůžkem j a k o zatrace-nec a cítíš z hloubi duše, že nic nezmůžeš veškerou svou mocí, a když tvé nitro svírá tak křečovitý strach, že bys dal všechno, abys h y n o u c í m u stvoření m o h l vdechnout trochu síly, j e d i n o u jiskru o d v a h y . “

V z p o m í n k a na j e d n u takovou scénu, kterou jsem zažil, se při těch slovech veškerou svou tíhou hroutila na m n e .

Zakryl jsem si oči kapesníkem a opustil společnost; j e n Lottin hlas, že už musíme jít, mě zase vzkřísil. A jak mi po cestě vycinkala, že beru na všem příliš vroucí účast a že mě to všechno připraví do h r o b u ! Abych se prý šetřil! Ó ten a n d ě l ! T o b ě kvůli musím žít!

6. července

Je stále u své umírající přítelkyně a je stále táž, stále totéž činné, láskyplné stvoření, které k a m se podívá, utišuje bolesti a d á v á lidem štěstí. Vyšla si včera večer s M a r i a n o u a s m a l o u M á l k o u na procházku. Já jsem o t o m věděl a potkal j i ; šli j s m e tedy spolu. Po cestě, která trvala p ů l d r u h é hodiny, vraceli j s m e se s m ě r e m k měst u . Přišli j s m e k studni, která je mi tak d r a h á , a nyní se mi stala ještě tisíckrát dražší, když si L o t t a sedla na zídku.

Rozhlédl j s e m se, a c h ! , a doba, kdy j s e m byl tak docela sám, zas ve m n ě ožila. M i l á studně, řekl jsem si, od těch d o b j s e m neodpočíval u tvých c h l a d n ý c h vod a někdy j s e m se v spěchu na tebe ani nepodíval. Shlédl jsem dolů a viděl jsem, j a k M á l k a se sklenicí vody, velmi z a b r á n a do svého ú k o n u , stoupá v z h ů r a k n á m . Z a t í m je tu již M á l k a se sklenicí, M a r i a n a chce ji dítěti vzít, ale „ n e ! “

volá dítě s nejroztomilejším v ý r a z e m : „ N e , ty musíš pít první, L o t t y n k o ! “ Mě ta opravdovost a d o b r o t a jejího zvolání tak n a d c h l a , že j s e m nevěděl, j a k projevit své city; p o p a d l j s e m dítě a zlíbal je tak p r u d c e , že se h n e d dalo do křiku a do pláče. „ N e m ě l jste to dělat,“ řekla L o t t a . Byl j s e m zaražen. „Pojď sem, M á l k o , “ pokra

čovala a vedla ji za r u k u po schodech dolů. „ N a , t a d y se umyj z čisté studánky, rychle, rychle, p a k ti to v ů b e c neublíží.“

T a k j s e m tu stál a díval se, s j a k o u horlivostí si ta m a ličká třela tváře, s j a k o u vírou, že zázračný p r a m e n smyje všechno znečištění a odčiní všechno p o h a n ě n í , že jí už

nenarostou ošklivé vousy! J a k L o t t a řekla „ u ž dost“

a j a k se dítě přece mylo p o ř á d horlivě dál, j a k o by víc bylo účinnější než m á l o — Ř í k á m ti, Viléme, že jsem nikdy necítil více zbožné úcty, ani při křtu, než t a d y ; a když L o t t a přišla zase n a h o r u , byl bych se p ř e d ní vrhl do p r a c h u j a k o p ř e d prorokem, jenž sňal vinu z celého n á r o d a .

Večer j s e m si n e m o h l odpustit, abych v své radosti nevypravoval celý p ř í b ě h komusi, k o m u jsem přisuzoval lidský cit, protože j s e m viděl, že má r o z u m . To jsem si d a l ! Řekl, že se L o t t a dopustila n á r a m n é chyby, že to není d o b ř e děti takhle bulíkovat, takové báchorky že zavdávají příčinu k nespočetným b l u d ů m a p o v ě r á m a že j e t ř e b a děti h n e d o d s a m é h o začátku p ř e d nimi chránit.

T a k mě n a p a d l o , že ten rozšafa sotva před t ý d n e m dal pokřtít své d ě c k o ; myslil j s e m si tedy, ať si mudruje, a zůstal v srdci věren své p r a v d ě : m á m e s d ě t m i j e d n a t tak, j a k B ů h j e d n á s n á m i ; obšťastňuje nás nejvíc, když nás n e c h á potácet se v b l a ž e n é m b l u d u .

8. července

J a k é j s m e t o d ě t i ! J a k lačníme p o j e d i n é m p o h l e d u !

J a k é j s m e d ě t i !

Vyšli j s m e si do W a h l h e i m u , slečny jely n a p ř e d , a na procházce se mi zdálo, že v Lottiných černých očích —

J s e m bláhový, odpusť mi to, měl bys je vidět, ty oči!

A b y c h to tedy řekl stručně, neboť sotva koukám, j a k j s e m ospalý: T a k slečny tedy nastoupí a kolem kočáru stojí m l a d ý W . . . , Selstadt, A u d r a n a j á . K d y ž se usadily, konverzovaly s p a n á č k y o sto šest; j e d e n větší floutek a větroplach než d r u h ý . H l e d a l j s e m Lottiny o č i ! Ach, těkaly od j e d n o h o k d r u h é m u — ale na m n e , na m n e , j e n ž j s e m tu stál zcela sám, s j e d i n o u myšlenkou na ni, na m n e se v ů b e c n e p o d í v a l a ! Mé srdce jí šeptalo tisíceré s b o h e m ! a o n a mě neviděla! K o č á r odjel a m n ě vstoupily slzy do očí. Díval j s e m se za ní. Viděl jsem, j a k se její klobouček vyklání z vozu, j a k se ohlíží, aby mě uviděla.

A c h ! M n e ? — Příteli! V této nejistotě se p o t á c í m ! To j e m á j e d i n á ú t ě c h a . S n a d s e přece ohlédla z a m n o u .

S n a d . — D o b r o u n o c ! J s e m j á t o d í t ě !

10. července

J a k se h l o u p ě vyjímám, když se ve společnosti mluví o ní, to si nepřej vidět. A když se m n e dokonce ptají, j a k se mi líbí — líbí! To slovo je mi na smrt p r o t i v n é ! J a k ý by to musil být t u p ý chlap, aby se mu L o t t a j e n líbila, aby mu nezabírala všechny smysly a všechen cit! L í b í !

O n e h d y se m n e kdosi ptal, j a k se mi líbí Ossian!

11. července

P a n í M . . . je už velmi c h a t r n á , m o d l í m se za její život, protože t r p í m , kde trpí L o t t a . V í d á m ji j e n občas u přítelkyně; dnes m i vypravovala úžasný p ř í p a d : S t a r ý M . . .

je lakomý, n a b r u č e n ý pes, který se už n a t r á p i l a n a o m e -

zoval své ženy víc než dost. O n a si však vždycky věděla r a d y . P ř e d několika dny, když jí lékař řekl, že je konec, zavolala si svého m u ž e a p ř e d Lottou mu řekla t o t o :

„ M u s í m se ti s něčím přiznat, co by po mé smrti m o h l o způsobit z m a t e k a mrzutosti. V e d l a jsem ti dosud dom á c n o s t tak p o ř á d n ě a úsporně, j a k jsem j e n dovedla, ale p r o m i n e š mi, že j s e m tě po třicet let podváděla. U r -

čils mi na počátku našeho manželství p á r grošů na kuchyni a j i n é výdaje v d o m ě . K d y ž se naše d o m á c n o s t rozrostla a naše živnost v z m á h a l a , n e m o h l a j s e m tě živou m o c í p ř i m ě t k t o m u , abys mi přidal, j a k by bylo odpovídalo našim p o m ě r ů m , zkrátka víš, žes v době, kdy d o m á c n o s t byla největší, chtěl, abych vystačila se sedmi zlatými na t ý d e n . Brala jsem je bez odmluvy, a co j s e m potřebovala n a d t o , o p a t ř o v a l a j s e m si týden j a k týden z výtěžku o b c h o d u , protože nikoho n e m o h l o n a p a d n o u t , že by p a n í o k r á d a l a kasu. N i c jsem n e p r o m a r n i l a , a byla bych i bez tohoto přiznání klidně odešla na věčnost; ale ta, která po m n ě povede tvůj d ů m , by si nevěděla rady, kdybys m o h l trvat na svém, že tvá první p a n í s t í m vystačila.“

Mluvil j s e m s L o t t o u o neuvěřitelné zaslepenosti lidského d u c h a : t o h o člověka n e n a p a d n e , aby větřil, že za tím něco vězí, když žena vystačí se sedmi zlatkami, ačkoli vidí n á k l a d j e d n o u tak veliký. Ale znal jsem s á m lidi, kteří by se ani nepodivili, kdyby shledali, že mají v svém d o m ě p r o r o k ů v d ž b á n e k s nevysýchajícím olejem.

13. července

Ne, n e k l a m u se! Čtu v jejích černých očích, že na m n ě bere u p ř í m n o u účast, na m n ě a na m é m osudu. Ano, cítím, a v t o m smím svému srdci důvěřovat, že — Ó, smím a m o h u v těchto slovech vyslovit celé n e b e ? — že mě miluje.

Že mě miluje! J a k si sám sebe h n e d v á ž í m ! J a k —

tobě to snad s m í m říci, ty máš smysl p r o takové věci j a k s á m sebe zbožňuji od té doby, co mě miluje.

A nevím, z d a je to domýšlivost, a n e b o zdravý cit p r o věci, j a k é j s o u : N e z n á m člověka, od něhož bych se v Lottině srdci čehokoli obával. A přece — když hovoří o svém snoubenci s veškerou tou láskou a vroucností, p a k je mi j a k o kavalíru, kterého sesadili ze všech poct a úřadů a kterému vzali kord.

16. července

Ach, j a k mi to prochvívá všemi žilami, když se můj prst m i m o d ě k dotkne jejího, když se naše n o h y setkají p o d stolem. C o u v á m j a k o p ř e d o h n ě m , ale t a j e m n á síla mě zase p u d í k u p ř e d u : hlava mi z t o h o j d e kolem. Ó, její nevinnost, její čistá duše netuší, j a k h r o z n ě mě m u č í tyto m a l é důvěrnosti. A když dokonce v rozhovoru klade ruku na m o u , a a b y c h o m si lépe rozuměli, přisedne blíž ke m n ě , takže nebeský dech jejích úst dolétá k m ý m r t ů m — P r o p a d á m se j a k o h r o m e m u d e ř e n . A Viléme, kdybych se jakživ opovážil toto nebe, t u t o důvěru —

rozumíš m i . N e , tak pokažené mé srdce n e n í ! Slabé, slabé je ovšem dost! A není to už počátek zkaženosti?

Je mi svatá. Všechna žádost tichne v její přítomnosti.

Nevím už ani, j a k mi je, když jsem u n í ; je mi j a k o by se mi duše v nervech obracela na ruby. Má jakousi melodii, kterou h r á v á na klavír, s andělskou silou, tak prostě, a přece tak v r o u c n ě ; je to její zamilovná písnička a mě h n e d dovede vyléčit ze všech t r a m p o t , z m a t k ů a nálad, sotva udeří první tón.

Co se říká o kouzelné moci staré h u d b y , není mi ani dost m á l o p r a v d ě n e p o d o b n é , uvážím-li, j a k mě dojímá ten prostý popěvek. A j a k jej dovede z a h r á t v pravý okamžik, někdy právě tehdy, když bych se nejraději zastře-

lil. A všechno bloudění a t e m n o mé duše se p r o t r h n e a d ý c h á m zase volně.

18. července

Viléme, čím by byl svět n a š e m u srdci bez lásky!

L a t e r n o u magikou bez světla.

Sotva do ní postavíš lampičku, objeví se ti na bílé stěně nejpestřejší obrazy. A kdyby to nebylo nic víc než to, než pomíjivé přeludy, j s m e přece j e n p o k a ž d é dokonale šťastni, stojíme-li p ř e d p l á t n e m j a k o malí chlapci, plní nadšení n a d kouzelnými zjevy. D n e s j s e m se n e dostal k L o t t ě ; společnost, které jsem se n e m o h l vyhnout, mě zdržela. Co j s e m si m ě l počít? Poslal jsem t a m svého h o c h a , j e n abych měl kolem sebe človíčka, j e n ž dnes dýchal v její blízkosti. S j a k o u nedočkavostí jsem h o c h a očekával, s kolikerou radostí j s e m ho zase spatřil! Byl bych ho r á d p o p a d l za hlavu a zlíbal, kdybych se nebyl styděl.

Vypravuje se o boloňském k a m e n i , že položí-li se na slunce, přitahuje j e h o paprsky a že v noci p a k chvilku září. T a k mi to p ř i p a d a l o s t í m h o c h e m . Pocit, že její oči spočinuly n a j e h o obličeji, n a j e h o tvářích, n a knoflících j e h o k a b á t u a na límečku j e h o svrchníku, mi všechno posvěcuje, n e d a l b y c h v té chvíli h o c h a a n i za tisíc tolarů. Bylo mi tak d o b ř e v j e h o přítomnosti. —

C h r a ň tě p á n b ů h , aby ses t o m u posmíval! Viléme, jsou t o přeludy, když j e n á m blaze?

19. července

„ U v i d í m ji,“ zvolám z r á n a , když se p r o b í r á m ze spánku a vesele h l e d í m vstříc k r á s n é m u sluníčku. „ U v i d í m j i ! “ A tu p a k po všechen ostatek d n e už n e m á m j i n é h o p ř á n í . Všechno, všechno t o n e v t ů n i této naděje.

20. července

N e d o v e d u si dosud zvyknout na váš n á p a d , že b y c h měl j í t s vyslancem do xxx. Nejsem zrovna milovníkem subordinace, a n a d t o všichni d o b ř e víme, že ten člověk

j e protiva. M a m i n k a b y r á d a viděla, abych něco dělal, říkáš? To mě rozesmálo. Což teď n e d ě l á m nic? A není to konec konců j e d n o , přebírám-li čočku n e b o h r á c h ?

Všechno na světě je více m é n ě daremnost, a chlap, který se kvůli j i n ý m pachtí za penězi n e b o p o c t a m i , aniž je to j e h o vlastní vášeň, j e podle m é h o h l u p á k .

24. července

K d y ž ti tolik na t o m záleží, abych n e z a n e d b á v a l kreslení, raději b y c h o t o m dočista pomlčel, než a b y c h po p r a v d ě ti řekl: d ě l á m t o h o p r a m á l o .

N i k d y j s e m nebyl šťastnější, nikdy můj cit p r o přírod u , až po ten kamínek a po to stébélko, nebyl sytější a vroucnější, a přece — nevím, j a k bych se vyjádřil, má představivost je tak slabá, všechno mi plyne, všechno mi plave p ř e d očima, ne a ne zachytit j e d i n ý obrys. Ale myslím si, kdybych měl hlínu a n e b o vosk, že bych to dovedl jaksepatří v y h m á t n o u t . T a k y si ji o p a t ř í m , když se to nezlepší, a b u d u hníst! A kdybych t ř e b a u h n ě t l j e n koláče.

L o t t i n u p o d o b i z n u j s e m třikrát začal a třikrát j s e m se b l a m o v a l . Což mě m r z í t í m víc, že j s e m p ř e d nějakou d o b o u dovedl n á r a m n ě šťastně vystihnout p o d o b u . U d ě lal j s e m tedy její siluetu a to mi z a t í m postačí.

25. července

Ovšem, m i l á L o t t o , všechno o b s t a r á m a vyřídím. J e n mi t o h o ukládejte víc a h o d n ě často. Ale o j e d n o vás p r o s í m : nevysušujte lístečky, které mi posíláte, pískem.

D n e s j s e m vaše psaníčko h o n e m přitiskl ke r t ů m , a zaskřípělo mi o zuby.

26. července

Už j s e m si kolikrát předsevzal, že ji n e b u d u tak často vyhledávat. Ale vydržet t o ! D e n co d e n p o d l é h á m poku

šení a d e n co d e n si svatosvatě slibuji : „ Z í t r a j e d n o u nepůjdeš,“ a když ten zítřek přijde, tak si přece zas najdu

nevyhnutelný důvod, a než se toho naději, j s e m zase u ní. Buď řekla navečer: „Přijdete zítra, viďte?“ —

kdo by pak odolal. A n e b o mi něco uloží a m n ě se z d á slušné, abych jí sám přinesl odpověď. A n e b o d e n je příliš krásný, vyjdu si do W a h l h e i m u , a když už j s e m jednou t a m — tak je k ní už j e n p ů l hodinky. J s e m v její sféře, a š u p ! už j s e m u ní. Má babička vypravovala poh á d k u o m a g n e t o v é h o ř e . Lodi, které se k ní přiblížily, pozbyly najednou všeho železného, hřebíky uletěly k h o

ře a ubožáci ztroskotali mezi bortícími se p r k n y .

30. července

Albert přijel a já p ů j d u ; a kdyby byl nejlepší, nejšlechetnější člověk p o d sluncem, j e h o ž bych byl o c h o t e n v k a ž d é m ohledu cenit výš než sebe, přece by to bylo nesnesitelné, kdybych se musil na to dívat, kolik dokonalosti je j e h o majetkem. M a j e t k e m ! — Z k r á t k a , Viléme, ženich je t u . H o d n ý , milý člověk, kterého každý musí mít r á d . Zaplať p á n b ů h , ž e j s e m t a m nebyl, když h o vítali! Bylo by mi to srdce u t r h l o ! Byl také dosud tak slušný, že L o t t u v mé přítomnosti ještě a n i nepolíbil.

P á n b ů h m u t o zaplať! P r o ú c t u , kterou m á k L o t t ě , h o m u s í m m í t r á d . Je ke m n ě milý a d o m n í v á m se, že to je spíš zásluhou Lottiny přímluvy než j e h o vlastního cit u . V t o m jsou ženy n á r a m n ě chytré a mají p r a v d u : když se j i m p o d a ř í d v a chlapy u d r ž e t v d o b r é shodě, j e t o p r o n ě vždycky výhra, a č s e t o málokdy povede.

Ale n e m o h u Albertovi odepřít svou ú c t u ; j e h o klidný zevnějšek se velmi ostře o d r á ž í od věčného neklidu m é h o charakteru, který nedovedu skrýt; m á h o d n ě citu a ví, co v L o t t ě m á . Z d á se, n e m í v á špatnou n á l a d u , a ty víš, že š p a t n á n á l a d a je hřích, který na lidech n e n á v i d í m h ů ř než který jiný.

Má mě za chytrého člověka; a má příchylnost k Lottě, vroucí radost, kterou pociťuji, ať dělá cokoli, j e n znásobuje j e h o triumf; a miluje ji j e n t í m víc. Netrápí-li j i n ě k d y tajně m a l ý m i žárlivůstkami, t o n e v í m : j á aspoň bych s e n a j e h o místě vždycky neubránil, a b y d o m n e nevjel čert.

Buď jak buď, p r a n i c mě už netěší být u Lotty. M á m to n a z v a t bláhovostí a n e b o zaslepeností? — K č e m u

jsou mi slova? Věc mluví s a m a za sebe! — Věděl jsem všechno, co vím nyní, ještě než přijel Albert, věděl jsem, že si na ni nesmím dělat nároky, a taky j s e m si je nedělal — ovšem p o k u d to je vůbec m o ž n é , n e p o ž á d a t tváří v tvář tolikeré líbeznosti, a teď chlapeček vyvaluje kukadla, když ten d r u h ý skutečně přijel a dívku mu vzal.

Z a t í n á m z u b y a p o s m í v á m se své bídě, a dvojnásob a trojnásob bych se posmíval těm, kdo by mi přišli, abych rezignoval, když to už j e d n o u n e m ů ž e být j i n a k .

Ať mi dají svatý p o k o j ! — B ě h á m po lesích, a když přij d u k L o t t ě a Albert si tak sedí u ní na z a h r a d ě v besídce a když už n e v í m kudy k a m , j s e m bláznivě rozpustilý a t r o p í m šaškoviny, nesmysl za nesmyslem. „ P r o b o h a vás prosím,“ řekla mi dnes L o t t a , „ p r o s í m v á s ! N e d ě lejte už takové scény j a k o včera večer. J s t e strašný, když jste takhle veselý.“ — M e z i n á m i , v y č í h á m si vždycky chvilku, když o n m á nějaké pořízení; a h o p , u ž j s e m v e n k u ; a j s e m n á r a m n ě r á d , když j i n a j d u s a m o t n o u .

8, srpna

Prosím tě, milý V i l é m e ! N e m í n i l j s e m na m o u duši tebe, když j s e m n a p s a l : Ať mi dají svatý pokoj ti, co mi povídají o rezignaci! O p r a v d u mě ani n e n a p a d l o , že bys i ty mi m o h l být tou r a d o u . A vlastně m á š p r a v d u ! Ale uvaž, příteli, j e n t o h l e : je m á l o věcí na světě, aby se daly odbýt s t r o h ý m : b u ď — a n e b o . M e z i city a způsoby jedn á n í je tolik odstínů, kolik p ř e c h o d ů od orlího nosu k tup é m u nosánku. N e b u d e š mi tedy míti za zlé, když ti připustím všechny tvé důvody, ale přece se pokusím p r o k l o u z n o u t mezi t v ý m b u ď —- a n e b o .

„Buď,“ říkáš, „ m á š naději n a L o t t u , a n e b o n e . D o b r á .

V p r v é m p ř í p a d ě hleď, abys to vyhrál, hleď, abys d o sáhl splnění svých t u ž e b . A n e b o se v z m u ž a hleď se zbavit žalostného citu, j e n ž n u t n ě stráví všechnu tvou sílu.“

M ů j milý, to se hezky ř e k n e — a s n a d n o ř e k n e .

A m ů ž e š chtít na nešťastníkovi, j e n ž nezadržitelně p o zvolna u m í r á n a z á k e ř n o u n e m o c , a b y r á z e m , b o d n u t í m dýkou učinil konec svým ú t r a p á m ? A n e b e r e mu n e m o c , která mu stravuje d ř e ň , zároveň i zmužilost, j e ž by ho vysvobodila?

M o h l bys mi sice p ř í b u z n ý m p o d o b e n s t v í m odpově-

d ě t : kdo by si nedal raději odnít paži, než aby nerozhodností a bázlivostí dával v sázku život? — Nevím, nevím — a n e b u d e m e se potýkat podobenstvími. Zkrátka — Ano, Viléme, m á m někdy takové okamžiky odvahy, kdy bych vyskočil a dovedl se sebe setřást vše —

a kdybych j e n věděl kam, odešel bych.

Večer

Dnes mi zas j e d n o u p a d l do ruky můj deník, který už nějakou d o b u z a n e d b á v á m , a žasnu, j a k j s e m tak vědom ě , krok za krokem do toho do všeho z a b ř e d l ! J a k jsem stále měl o svém stavu jasno, a přece j e d n a l j a k o děcko, j a k o n ě m stále m á m jasno, a stále ani zdání o nějakém zlepšení.

10. srpna

M o h l b y c h žít nejkrásnějším, nejšťastnějším životem, kdybych nebyl blázen. Tolik krásných okolností se tak h n e d nesejde, aby potěšily lidské srdce, j a k o jsou ty, ve kterých teď žiji. N e m ů ž e být pochyby, že j e n o m naše srdce s a m o je t v ů r c e m svého štěstí. Být členem roztomilé rodiny, být starým p á n e m milován j a k o syn, d ě t m i j a k o otec a L o t t o u . - - - A d o b r á k Albert, j e n ž ž á d n ý m v r t o c h e m a n i nezpůsobem neruší m é štěstí, j e n ž m ě m á u p ř í m n ě a přátelsky r á d , j e m u ž j s e m po Lottě nejmi-lejším tvorem na světě — Viléme, je to radost nás poslouchat, když se na procházce b a v í m e o L o t t ě . N i c směšnějšího než tenhle náš v z t a h svět neviděl, a přece mě někdy dojímá až k slzám.

K d y ž mi tak vykládá o její h o d n é m a t c e , j a k na smrtelném lůžku Lottě odevzdává svůj d ů m a své děti a Lottu poručila do ochrany Albertovy, j a k od té d o b y je j a k o p r o m ě n ě n á , j a k se starostmi o d o m á c n o s t a z vážné stránky života stala skutečnou m a t k o u , j a k u ní n e m i n e ani okamžik bez činorodé lásky, bez práce, a j a k jí přece neopustila její veselá mysl, ba rozpustilost. J d u si tak vedle n ě h o , t r h á m cestou kvítka, přepečlivě je svazuji do kytičky — a h á z í m je do řeky; a p a k se d í v á m za nimi, j a k tiše plynou po p r o u d u . Nevím, z d a jsem ti už napsal, že Albert zůstane tady a obdrží ode dvora, kde

je n á r a m n ě oblíben, místo s p ě k n ý m příjmem. Neviděl jsem tak h n e d člověka, aby byl tak p o ř á d n ý a pracovitý.

12. srpna

Zajisté, Albert je nejlepší člověk p o d sluncem, zažil jsem s n í m včera zajímavou scénu. Přišel j s e m k n ě m u , a b y c h se s n í m rozloučil; dostal j s e m totiž chuť zajet si na koni do hor, o d k u d ti nyní také píši. A j a k se tak p r o c h á z í m po pokoji, všimnu si j e h o pistolí. „ P ů j č mi své pistole na cestu,“ p o v í d á m . — „Ale prosím,“ on na to, „chce-li se ti je nabíjet; u m n e tu j e n visí p r o forma.“ Sňal j s e m j e d nu z nich a on pokračoval: „ O d té doby, co mi má opatrnost vyvedla tak nepříjemný kousek, nechci s t í m krám e m nic m í t . “ Byl j s e m zvědav a chtěl jsem tu historii z n á t . „ Ž i l j s e m asi čtvrt roku u přítele na venkově. M ě l j s e m u sebe p á r nenabitých b a m b i t e k a spal klidně. J e d n o u za deštivého odpoledne, j a k tak nečinně sedím, n a p a d n e m ě , s á m nevím j a k : mohli b y nás p ř e p a d n o u t , m o h l o by se přihodit, že b y c h o m je potřebovali, a —

vždyť víš, j a k to bývá, dal j s e m je sluhovi, a b y je vyčistil a n a b i l ; ale on pokouší děvčata, chce je polekat, a s á m p á n b ů h ví jak, r á n a vyšla, když v pistoli ještě trčel n a biják; vstřelil jí ho do p r a v é ruky a p o c h r o u m a l jí palec.

T a k j s e m musil vyslechnout všechny ty n á ř k y a ještě n a d t o zaplatit felčara. O d t é d o b y j e n e c h á v á m n e n a b i t é .

Milý příteli, co je opatrnost? Na nebezpečí nevyzraješ!

Sice " J á , j a k víš, m á m Alberta z e srdce r á d , a ž n a j e h o věčné „sice“. J a k o by to nebylo samozřejmé, že k a ž d á všeobecná věta má výjimky. Ale ten člověk je tak spravedlivý, že když myslí, že řekl něco u k v a p e n é h o , polopravdivého a n e b o příliš všeobecného, nepřestane omezovat, modifikovat, p ř i d á v a t a ubírat, až n a k o n e c z celé věci v ů b e c nic nezbývá. A při téhle příležitosti se obzvlášť rozpovídal, takže j s e m ho n a k o n e c už v ů b e c neposlouchal a začal snít: a n á h l e j s e m p r u d k ý m p o -

s u n k e m přiložil hlaveň pistole k čelu n a d p r a v ý m okem.

„ F u j , “ řekl Albert, stahuje mi pistoli s čela, „ t o je n á p a d ! “ — „Vždyť není n a b i t á . “ — „Aťsi! To je n á p a d ! “

odsekl netrpělivě. „ V ů b e c si n e d o v e d u představit, j a k člověk m ů ž e být tak pošetilý a zastřelit se. Už p o u h é pomyšlení na něco takového se mi hnusí.“

„Že vy lidé,“ zvolal jsem, „když o n ě č e m hovoříte, musíte h n e d říci: T o j e pošetilé, t o j e m o u d r é , t o j e d o b ré, to je zlé! A co to vlastně všechno má z n a m e n a t ? Vyz k o u m á t e t í m vnitřní p o h n u t k y t o h o kterého skutku?

Dokážete s určitostí dovodit příčiny, p r o č se stal, p r o č se stát musil? K d y b y t o m u tak bylo, nesypali byste ty své soudy tak tuze lehce z r u k á v u . “

„ P ř e c e nepopřeš,“ řekl Albert, „ ž e některé skutky jsou a zůstávají neřestné, ať jsou jejich p o h n u t k y jakékoli.“

Pokrčil j s e m r a m e n y a připustil to. „ J e n ž e , můj milý,“

pokračoval jsem, „i zde jsou výjimky. Je p r a v d a , že krádež je neřest, ale když n ě k d o vyjde na l u p , aby sebe a své d r a h é zachránil p ř e d h a n e b n o u smrtí h l a d e m , zasluhuje soucitu, n e b o trestu? K d o by zvedl k á m e n p r o t i manželovi, který v spravedlivém h n ě v u zavraždí svou nevěrnou ženu a jejího n i č e m n é h o svůdce? Proti děvčeti, které ve chvíli rozkoše u t o n e v nezadržitelném přívalu milostných slastí? I naše zákony, ti p e d a n t i s rybí krví, mají s n i m i soucit a netrestají j e . “

„ T o j e něco docela j i n é h o , “ odvětil Albert. „ N a člověka, který je strhován svými vášněmi, který pozbyl všeho vědomí, se d í v á m e j a k o na opilého, j a k o na šílence.“ —

„ A c h , vy r o z u m b r a d o v é ! “ zvolal jsem s ú s m ě v e m .

„ V á š e ň ! O p o j e n í ! Šílenství! Stojíte tu tak poklidně, bez účastí, vy mravopočestní o b č a n é , spíláte opilci, opovrhujete šílencem, nesete se m i m o j a k o veleknězi a děkujete Bohu, j a k o ten farizej, že nejste j a k o j e d e n z nich.

Byl j s e m už leckdy opilý, mé vášně nikdy nebyly příliš vzdáleny šílenství, a ani j e d n o h o , ani d r u h é h o mi není líto, neboť naučil jsem se tak pochopit, v svých mezích ovšem, p r o č všichni lidé, kteří vykonali něco velkého, něco, co se zdálo n e m o ž n é , musili být odjakživa prohlašováni za opilce a za šílence. Ale také ve všedním životě je to nesnesitelné, když volají za c h l a p e m , který vykonal aspoň p o n ě k u d svobodný, šlechetný, neočekáv a n ý skutek: ten člověk je opilý, je blázen. Styďte se, střízlivci, styďte se, m u d r c i ! “

„ T o je zas j e d e n z tvých vrtochů,“ řekl Albert. „ T y všechno přepínáš, a aspoň v t o m t o p ř í p a d ě n e m á š pravdu, když sebevraždu, o níž je řeč, srovnáváš s velkými činy, zatímco ji nelze p o k l á d a t za nic j i n é h o než za slabost; je ovšem snazší u m ř í t než zmužile snášet strastiplný život.“

Chtěl jsem už přerušit rozhovor, neboť ž á d n ý argum e n t na světě mě tak nedopaluje, j a k o když se někdo vytasí s ošuntělou průpovídkou, zatímco já m l u v í m z celého srdce. Ale ovládl jsem se, protože jsem to už víckrát vyslechl a víckrát se n a d tím rozčiloval, a řekl jsem mu ne zcela k l i d n ě : „ T o m u ty říkáš slabost? P r o b o h a tě prosím, nedej se ošálit p o v r c h n í m z d á n í m ! C o p a k smíš národ, který úpí pod nesnesitelným j h e m t y r a n a , n a z v a t slabým, když konečně vzkypí a přerve svá p o u t a ? Člověka, který h r ů z o u n a d tím, že mu hoří střecha n a d hlavou, sebere všechnu svou sílu, a vynáší b ř e m e n a , jimiž by j i n d y ani n e h n u l ? U r a ž e n é h o , j e n ž se v svém spravedlivém h n ě v u nezalekne šesti a p ř e m ů ž e je — nazveš je slabými? A, milý b r a c h u , je-li úsilí výrazem síly, p r o č by bylo přepětí jejím o p a k e m ? “ Albert se na m n e podíval a řekl: „ N e m ě j mi to za zlé, ale z d á se mi, že ty příklady, které uvádíš, sem vůbec n e p a t ř í . “ — „ M ů ž e být,“ řekl jsem, „vyčtli mi už leckdy, že způsob, j a k ý m spojuji myšlenky, hraničí s rabulistikou! Pokusme se tedy, z d a si d o k á ž e m e na j i n ý způsob představit, j a k je člověku, který se o d h o d l a l o d v r h n o u t to j i n a k tak milé b ř í m ě života, neboť j e n tehdy, když se do něčeho d o v e d e m e vžít, smíme o t o m se ctí hovořit.“

„ L i d s k á přirozenost,“ pokračoval jsem, „ m á své meze. D o v e d e snášet radost, bolest, lítost až do jistého stupně, ale h y n e , j a k m i l e je překročen.

Nejde tu tedy o to, je-li kdo silný či slabý, nýbrž vydrží-li tolik u t r p e n í , kolik mu bylo naloženo, ať už je to trýzeň duševní či tělesná. A z d á se mi p r á v ě tak pošetilé říkat, že je zbabělý, kdo si bere život, j a k o je n e v h o d n é nazývat zbabělcem toho, kdo u m í r á n a z á k e ř n o u horečku.“

„ P a r a d o x n í , velmi p a r a d o x n í , “ zvolal Albert. — „ A n i ne tolik, j a k si myslíš,“ odvětil j s e m .

„Připustíš mi, že smrtelnou nemocí n a z ý v á m e takovou, která t a k podrývá přirozenost, že její síly jsou buď vyčerpány, b u ď do té míry ochromeny, že už nejsou s to se vzchopit a nějakým šťastným p ř e v r a t e m obnovit obvyklý koloběh života. N u ž e , příteli, použijeme t o h o poz n a t k u n a d u c h a . Pohleď n a člověka, o m e z e n é h o z e všech stran, j a k na n ě h o dojmy působí, j a k se v n ě m usazují utkvělé myšlenky, až ho konečně vzrůstající vášeň zbaví veškeré klidné rozvahy, až ho zničí. Je m a r n é , aby

poklidný, r o z u m n ý o b č a n obhlížel nešťastníkův stav, m a r n é , aby mu domlouval, j a k o je zdravý, stojící u lůžka n e m o c n é h o , neschopen vštípit mu sebemenší trochu svých sil.“

Albertovi se to zdálo příliš všeobecné; p ř i p o m n ě l jsem mu tedy dívku, kterou p ř e d nějakou dobou vytáhli mrtvou z vody, a opakoval mu její historii. D o b r é , mladičké stvoření, vyrostlé v ú z k é m k r u h u domáckých prací, týden co t ý d e n stejných, neznající j i n é vyražení než projít se v neděli s k a m a r á d k a m i za městem, v p a r á d ě , kus po kusu n a s t ř á d a n é , j e d n o u za uherský měsíc si zatan

čit a leda ještě potlachat si s gustem a od plic se sousedkou o p ů v o d u nějaké h á d k y n e b o pomluvy — ohnivá p o v a h a této dívenky pocítí konečně p o t ř e b u hlubších vzruchů, p o d n ě c o v a n o u ještě lichotkami m u ž ů , všechny její dosavadní radostí ji j e d n a po d r u h é omrzí, až konečně potká člověka, k n ě m u ž ji neodolatelně strhuje neznámý cit, na něhož u p í n á všechny své naděje, p r o něhož z a p o m í n á na svět kolem sebe, nic nevidí, nic neslyší, nic necítí než j e h o j e d i n é h o , po ničem netouží než po n ě m , p o j e d i n é m . Nezkažena p r á z d n ý m i r a d o v á n k a m i vrtkavé marnivosti, j d e její t o u h a p ř í m o za svým cílem: chce být jeho, ve v ě č n é m spojení chce nalézt všecko štěstí, jehož se jí nedostává, chce užít všech radostí, po nichž toužila.

O p ě t o v a n é sliby, zpečeťující splnění všech nadějí, smělé laskání, stupňující její žádosti, zajmou její duši celou; vznáší se v polovědomí, v nejasné předtuše všech slastí, je n a p j a t a až na nejvyšší stupeň, kde konečně vztahuje ruce, aby uchopila všechny své tužby — a její milý ji opustí. — Ustrnulá, beze smyslů, stojí n a d propastí, a kolem ní je čirá t e m n o t a ; naděje není, není útěchy, není sebemenší tuchy, neboť opustil ji ten, kým jedině žila. Nevidí širý svět, j e n ž leží p ř e d ní, nevidí množství těch, k d o by jí mohli n a h r a d i t , čeho pozbyla, cítí se sirá, všemi opuštěná — a slepě, sevřena strašlivou bídou svého srdce, v r h n e se dolů, aby v smrti, objímající ze všech stran, udusila svá m u k a .

„— Podívej se, Alberte,“ řekl jsem, „ t a k o v á je historie nejednoho člověka, a řekni, není to o p r a v d u n e m o c ?

Příroda n e z n á východiska z bludiště zmatených, proti-kladných sil a člověk musí zemřít. Běda tomu, k d o by se dovedl na to dívat a říci: Bláhová! K d y b y byla dočkala času, zoufalství by se už bylo ztlumilo, byl by se už ně-

k d o našel, kdo by ji utěšil. A není to o nic chytřejší, než kdyby n ě k d o řekl: Blázen! U m í r á n a h o r e č k u ! K d y b y byl počkal, až se j e h o síly zotaví, až se j e h o šťávy vzpamatují, až se j e h o r o z b o u ř e n á krev usadí, všechno by bylo d o b ř e šlo a žil by dodnes z d r á v a vesel!“

Albert, k t e r é m u ani toto přirovnání nebylo dost n á zorné, n a m í t l ještě leccos a mezi j i n ý m také t o : že j s e m mluvil j e n o prosté dívce, ale j a k bych prý m o h l omluvit vzdělaného člověka, j e n ž není tak omezený, j e n ž z n á lépe svět — to že n e c h á p e .

„Příteli,“ zvolal jsem, „člověk je člověk a ta troška r o z u m u , kterou m á , platí m á l o n e b o nic, když vášeň zuří a h r a n i c e ho tísní. N a o p a k — Až j i n d y o t o m , “

řekl j s e m a sáhl po klobouku. Ó, srdce mi p ř e k y p o v a l o —

A rozešli j s m e se, aniž j s m e si porozuměli. J a k o ž na t o m h l e světě v ů b e c m á l o k d y j e d e n p o r o z u m í d r u h é m u .

15. srpna

To je jistá věc, že člověku na světě n e d o d á v á v ý z n a m u nic než j e n o m láska. Cítím to na Lottě, že by mě n e r a d a ztratila, a děti nemají j i n é h o pomyšlení, než a b y c h vždycky zítra zase přišel. Dnes j s e m zašel ven, a b y c h L o t t ě naladil klavír, ale nedostal j s e m se k t o m u , protože ca-p a r t i tak d l o u h o loudili o p o h á d k u , až L o t t a s a m a řekla, abych j i m vyhověl. Krájel j s e m j i m chleba k večeři, který nyní o d e m n e přijímají skoro stejně r á d i j a k o od Lotty, a vypravoval j i m t e n slavný p ř í b ě h o princezně, které posluhovaly r u c e . M n o h é m u se p ř i t o m přiučuji, to mi věř, a žasnu, j a k h l u b o k ý m d o j m e m to na m n ě působí. K d y ž j s e m někdy n u c e n vymyslit si novou okolnost a při příštím vypravování na ni zase z a p o m e n u , h n e d mi vytýkají, posledně že to bylo jinačí, takže si teď d á v á m záležet, abych je zpěvavým s p á d e m odříkal beze z m ě n y j e d n í m d e c h e m . Beru si z t o h o naučení, že a u t o r d r u h ý m , z m ě n ě n ý m v y d á n í m , i kdyby stokrát bylo básnicky lepší, své knize n u t n ě škodí. P r v n í m u dojmu se p o d d á v á m e ochotně a člověk je už tak ustrojen, že si n e c h á n a m l u v i t i sebevymyšlenější věc; ale ta utkví, a b ě d a t o m u , k d o by ji chtěl zase v y m a z a t n e b o vymýtit.

18. srpna

M u s í to tak být, že co je naším b l a h e m , se na o b r á t k u stává p r a m e n e m naší bídy?

Plný, teplý cit m é h o srdce p r o přírodu, který mě zaplavoval tolikerou rozkoší, který mi všechen vůkolní svět přetvářel v j e d e n j e d i n ý ráj, stává se mi nyní nesnesitelným mučitelem, m ů r o u , která mě tlačí, kudy c h o d í m . K d y ž j s e m dříve ze skály přes řeku až daleko k h o r á m přehlížel ú r o d n o u dolinu a viděl, j a k všechno kol e m m n e klíčí a kypí, když j s e m viděl ty hory, od ú p a t í až k v r c h o l k ů m hustě o d ě n é lesy, všechna ta údolí, rozm a n i t ě se klikatící, stíněná líbeznými háji, a m í r n o u říčku, j a k plyne ševelivými sítinami a zrcadlí miloučké mráčky, přikolébávané n ě ž n ý m večerním v á n k e m , když j s e m p a k slyšel ptactvo kolem sebe, j a k oživuje les, a milióny k o m á ř í c h rojů u d a t n ě tančily v poslední r u d é záři slunce a j e h o poslední tetelivý záblesk vybavil bzučícího b r o u k a z r o d n é trávy a všechno t o h e m ž e n í kolem m n e m i objevovalo p ů d u p o d e m n o u , a m e c h , j e n ž n a t v r d é skále si vynucuje obživu, a klest, obrůstající vyprahlý písečnatý pahorek, mi odhalovaly nejvnitřnější, žhavě svatý život p ř í r o d y — j a k m o c n ě j s e m to všechno objím a l h o r o u c í m srdcem, j a k j s e m se ztrácel v té nekonečné hojnosti, a n á d h e r n é tvary n e k o n e č n é h o světa mi všeživě prostupovaly d u š i ! O h r o m n é hory m ě obklopovaly, propastí ležely p ř e d e m n o u , v o d o p á d y se řítily, řeky p r o u dily p o d e m n o u , a všechno zvučelo, les i dolina. A viděl jsem, j a k tvoří a pracují všechny ty síly, j e d n a s d r u h o u , v h l u b i n á c h země, nevýzpytně. A n a d zemí a p o d nebesy h e m ž í se pokolení všelikého tvoření a vše je o b ý v á n o tisícerými tvary a lidé, hledající bezpečnost v d o m c í c h , v nichž hnízdí, v l á d n o u po svém n a d světem! U b o h ý bloude, j e n ž t o h o m á l o dbáš, protože s á m jsi maličký!

O d n e p ř í s t u p n ý c h h o r přes pustiny, k a m nikdo nevkro

čil, až po kraj n e z n á m é h o o c e á n u v a n e j e d i n ý d e c h toho, který věčně tvoří a z k a ž d é h o z r n k a se raduje, jež ho slyší a ožije. — Ach, tenkrát, j a k často jsem zatoužil odletět na p e r u t í c h j e ř á b a , t á h n o u c í h o n a d e m n o u , k n e s m í r n é m u moři, abych se napil z pěnivé číše Nekonečného kypící slasti života, abych aspoň okamžik v o m e z e n é síle své h r u d i pocítil j e d i n o u krůpěj b l a h a bytosti, která v sobě a sebou všechno vytváří.

Bratře, už p o u h á vzpomínka na ty chvíle mi dělá d o b -

ře, s a m a n á m a h a znovu vyvolat, vyslovit ony nevýslovn é city zdvihá m o u duši n a d n i s a m o u a d á v á m i pak opět dvojnásob pocítit tesknotu, která mě nyní obkličuje.

J a k o by se p ř e d m o u duší byla r o z h r n u l a o p o n a : dějiště nekonečného života se p ř e d e m n o u změnilo v propast věčně otevřeného h r o b u . Cožpak můžeš říci: T o t o jest!

K d y ž přece všechno pomíjí, když všechno se přežene rychlostí h r o m u , tak málokdy dotrvajíc do d n a svých sil, ach, a je strženo p r o u d e m , p o t o p e n o a roztříštěno o skaliska? N e n í okamžiku, který by nestravoval tebe a tvé milé kolem tebe, není okamžiku, kdy bys nebyl ničitelem a nemusil j í m být. Nejnevinnější p r o c h á z k a připravuje tisíce u b o h ý c h červíčků o život, j e d i n ý krok rozvrací p r a c n é stavby m r a v e n c ů a z a d u p á v á ten m a l ý svět do p o t u p n é h o h r o b u . Nedojímají velké, a přece j e n vzácné p o h r o m y světa, povodně, odplavující vaše vesnice, zemětřesení, pohlcují vaše města. M n ě užírá srdce všestravující síla, ukrytá v celé přírodě, která nestvořila nic, a b y to souseda, aby to sebe neničilo. A tak se potácím v úzkostech! N e b e a země a všechny tvořivé síly kolem m n e ! N e v i d í m nic než věčně hltající, věčně p ř e -

žvykující o b l u d u .

21. srpna

M a r n ě po ní vztahuji ruce, z r á n a , když se p r o b í r á m z m r á k o t těžkých snů, m a r n ě ji v noci h l e d á m na lůžku, když blažený nevinný sen mě oklamal, j a k o by seděla vedle m n e na louce, j a k o bych její r u k u choval v své a pokrýval ji tisícerými polibky. Ach, když p a k ještě zpola v závrati spánku po ní t á p á m a t í m se p r o b e r u — P r o u d slz vyráží z m é h o stísněného srdce a pláči bez útěchy, vstříc černočerné budoucnosti.

22. srpna

Je to bída, V i l é m e ! Všechny mé tvůrčí síly jsou rozladěny, chátrají v neklidné lenivosti — zahálet n e d o vedu a p r a c o v a t přece n e m o h u . Má představivost je mrtva, p ř í r o d a mi není ničím a knihy se mi oškliví. Přís a h á m ti, někdy bych si přál být n á d e n í k e m , j e n abych

měl zrána, když se probouzím, vyhlídku na den před sebou, naději a něco, co by mě pudilo k u p ř e d u . Často závidím Albertovi, j a k je až po uši z a h r a b á n v lejstrech, a představuji si, j a k by mi bylo dobře, kdybych byl na jeho místě! U ž několikrát m ě n á h l e n a p a d l o : napíši tobě a ministrovi, b u d u se u c h á z e t o to místo na vyslanectví, které by mi, j a k říkáš, neodepřeli. S á m t o m u věřím, ministr m ě m á u ž d á v n o rád, dlouho m i domlouval, abych si přece našel z a m ě s t n á n í . A někdy trvá hodinku, že mi s a m o t n é m u o to j d e . Ale pak, když si to zas rozmyslím, když mě n a p a d n e bajka o koni, jenž, n e spokojen se svou svobodou, zatoužil po sedle a otěžích a byl uštván, tu zas nevím, co m á m dělat — A hlavně, příteli! N e n í snad to, co mi v n u k á t o u h u po změně, nej-niternější traplivý neklid mé duše, jenž se m n e nespustí, ať půjdu kamkoli?

28. srpna

Je to p r a v d a : kdyby mé chorobě vůbec bylo léku, ti kdož jsou kolem m n e , by mě vyhojili. Dnes m á m n a r o zeniny a h n e d časně z r á n a jsem dostal balíček od Alb e r t a . H n e d při rozbalování mi p a d l a od očí bledě rů

žová stužka, kterou měla L o t t a na sobě, když jsem se s ní seznámil, a o kterou j s e m ji od té doby už několikrát poprosil. V balíku byly dvě knížečky v kapesním formátě, m a l ý H o m é r ve Wettsteinově vydání, po k t e r é m j s e m už často toužil, abych se na svých p r o c h á z k á c h nemusil vláčet s Ernestiovým. Podívej se, tak mi čtou p ř á n í na očích, tak si dávají záležet na všech těch malých ochot á c h přátelství, které jsou tisíckrát cennější než oslňující dary, kterými nás ponižuje dárcova ješitnost. Tisíckrát l í b á m tu stužku a s k a ž d ý m d e c h e m l o k á m vzpomínku blaženosti, kterou mě z a h r n u l o těch několik m á l o šťastných, n e n á v r a t n ý c h d n ů . Viléme, už je to tak a já nerep-t á m , květy života jsou j e n o m p ř e l u d y ! Kolik jich p o m i ne, aniž zanechají stopy, j a k m á l o j i c h zakládá na plod a j a k m á l o těch p l o d ů uzraje! A přece je jich ještě dost a přece — Ó b r a t ř e , m ů ž e m e n e d b a t uzrálých plodů, m ů ž e m e j i m i opovrhovat a n e c h a t je bez užitku uvadn o u t a shnít?

Buď s b o h e m ! M á m e tu n á d h e r n é léto, s e d á m často

na Lottčiných ovocných stromech a v její z a h r á d c e a bidlem srážím hrušky z vrcholku. Lotta stojí pod stromem a chytá je, když je shazuji.

30. srpna

Nešťastníče! Nejsi bláhový? Neklameš s á m sebe? K čemu je všechna ta zuřivá vášeň bez konce? N e z n á m už j i n o u m o d l i t b u než m o d l i t b u k ní, mé představivosti se nezjevuje ž á d n á j i n á postava než její a všechno na světě kolem dokola vidím j e n ve v z t a h u k ní. A to mi d á v á nej e d n u šťastnou h o d i n k u . — Až se od ní zas m u s í m odt r h n o u t , ach, Viléme, a srdce mě k t o m u často p u d í ! —

K d y ž u ní prosedím dvě tři hodiny, když j s e m se d o s y t a napásl na její postavě, jejím chování, na nebeském výrazu jejích slov, když p o n e n á h l u p o z b ý v á m smyslů, když se mi s m r á k á před očima, když sotva co slyším, když cosi mě za h r d l o p o p a d á j a k o zákeřný v r a h a srdce divokými ú d e r y chce ulevit stísněným smyslům, rozmnožujíc j e n jejich zmatek, Viléme, p a k často nevím, jsem-li ještě na světě! A když n e m á tesknota zrovna převahu, což se někdy stává, když L o t t a mi povoluje b í d n o u ú t ě c h u , že se ze svého h o ř e s m í m vyplakat na její ruce, tak m u s í m p r y č ! M u s í m v e n ! A ztrácím se hluboko do kraje. Zlézt strmou h o r u , razit si cestu n e s c h ů d n ý m lesem, houštinami, které m ě zraňují, t r n í m , které m ě drásá, t o j e p a k p r o m n e rozkoší! Tu se mi t r o c h u uleví! T r o c h u ! A když cestou ú n a v o u a žízní někdy klesnu, někdy hluboko v n o ci, když úplněk stojí n a d e m n o u , usednu v pustém lese n a pokřivený strom, abych svým rozbolavělým n o h á m d o p ř á l t r o c h u utišení, a když p a k vysilujícím klidem k l í m á m v m l ž n é z á ř i . . . Ó , Viléme, s a m o t a klášterní cely, žíněné r o u c h o a trnitý pás by byly lékem, po j a k é m duše žízní. S b o h e m . N e v i d í m j i n é h o konce celé t é bídy než h r o b .

3. září

M u s í m p r y č ! Děkuji ti, Viléme, žes mě utvrdil v m é m v á h a v é m r o z h o d n u t í . Už celých č t r n á c t d n í se zanáším myšlenkou, že ji opustím. M u s í m . Je zase v městě u přítelkyně. — A Albert — a — m u s í m pryč.

10. září

To byla n o c ! Viléme, teď už přetrpím všechno. Už ji neuvidím. Ó, že se ti n e m o h u v r h n o u t kolem krku, že ti n e m o h u tisícerými slzami vytržení vyjádřit, příteli, všechny ty pocity, ženoucí š t u r m e m na mé srdce. Sedím a lap á m dech, chci se uklidnit a čekám na r á n o : a se slunce východem tu b u d o u koně.

Ach, o n a klidně spí a netuší, že mě už nikdy neuvidí.

O d t r h l jsem se, byl jsem silný dost, abych dvě hodiny našeho rozhovoru neprozradil svůj z á m ě r . A, panebože, j a k é h o r o z h o v o r u !

Albert mi slíbil, že h n e d po večeři b u d e s Lottou na z a h r a d ě . Stál jsem na terase p o d vysokými kaštany a díval se za sluncem, které p r o m n e právě naposled zapadlo n a d líbezným údolím, n a d m í r n o u říčkou. T a k často j s e m tu stál s ní a díval se na touž n á d h e r n o u podívanou, a teď — Procházel jsem se alejí, která mi byla tak m i l á ; jakési tajemné kouzlo mě tu často zadržovalo, ještě než jsem poznal L o t t u ; a j a k jsme se zaradovali, když j s m e na počátku své známosti objevili společnou náklonnost k místečku, které je o p r a v d u j e d n o z nejromantičtějších, j a k á kdy lidská r u k a vytvořila.

N a p ř e d tu máš mezi kaštany ten širý rozhled — Ach, v z p o m í n á m si, napsal jsem ti, myslím, už h o d n ě o tom, j a k tu člověka konečně sevřou vysoké stěny b u k ů a jak háj s alejí hraničící stále víc a víc ji zatemňuje, až se posléze končí všechno v u z a v ř e n é m místečku, o b e t k a n é m všemi taji samoty. Cítím ještě, j a k d ů v ě r n ě mi pojednou bylo, když jsem poprvé sem vkročil v pravé p o l e d n e ; tu

šil j s e m tichounce, co se tu ještě odehraje, co blaženosti a co bolu.

Pásl jsem se asi půl hodiny na nyvě sladkých myšlenkách loučení a shledání, když j s e m je uslyšel stoupat vzhůru po terase; běžel jsem j i m naproti, zbožně j s e m uchopil a políbil její ruku. Došli j s m e právě n a h o r u , když n a d c h l u m e m vycházela l u n a . Mluvili j s m e o lecčem a z n e n a d á n í j s m e se zastavili u p o c h m u r n é besídky. L o t t a vešla dovnitř a usedla, Albert vedle ní, já též, ale můj neklid mi nedal, vstal jsem, stoupl si před ně, přecházel a usedl zase: byl to h r o z n ý stav. Upozornila nás, j a k čarovně působí světlo měsíce, který od konce bukových stěn ozařoval celou alej před n á m i ; n á d h e r n ý pohled, tím

překvapivější, čím ostřeji se odrážel od temnoty, která n á s kolem dokola obklopovala. Byli jsme tiši a po chvilce zase promluvila: „ N i k d y se n e p r o c h á z í m při měsíčku, aby m ě n e n a p a d l a myšlenka n a d r a h é zesnulé, aby m ě n e p ř e m á h a l pocit smrti a toho, co b u d e po ní. B u d e m e žít,“ pokračovala a její hlas byl pln n á d h e r n é h o citu,

„ale, W e r t ř e , n a l e z n e m e se zas? A p o z n á m e se? Co vy tušíte, co vy říkáte?“

„ L o t t o , “ řekl jsem, podávaje jí ruku a s očima p l n ý m a slz, „ s h l e d á m e se zas! Z d e i o n d e se s h l e d á m e ! “ —

N e m o h l jsem dál. — Viléme, musela se m n e právě na to p t á t ? M n e , jenž jsem v srdci skrýval úzkost loučení?

„A zdalipak o nás vědí naši drazí zesnulí,“ pokračovala, „ z d a l i p a k cítí, když se n á m daří dobře, že na ně s vroucí láskou v z p o m í n á m e ? Ó, postava mé m a t k y se stále vznáší kolem m n e , když za tichých večerů sedím mezi jejími, mezi svými dětmi, když se shluknou kolem m n e , j a k o kdysi kolem ní. K d y ž tak se slzou t o u h y hled í m k n e b e s ů m a zastesknu si: kdyby tak na okamžik m o h l a z a h l é d n o u t , j a k j s e m dostála svému slovu, které jsem jí d a l a v hodince smrti, že b u d u m a m i n k o u jejích d ě t í ! Stokrát v o l á m : odpusť mi, nejdražší, nedovedu-li j i m být tím, číms j i m byla ty. Ach, dělám, co m o h u , o d í v á m j e , živím, a ach, co je víc, h ý č k á m a miluji j e .

Kdybys m o h l a shlédnout na naši svornost, milá světice!

vroucím díkem bys velebila Boha, jehožs v nejtrpčích, nejposlednějších slzách prosila o blaho svých d ě t í ! “

T a k t o ř e k l a . . . V i l é m e , k d o dovede opakovat, c o řekla, j a k by m o h l a c h l a d n á litera zpodobit tyto nebeské květy d u c h a !

Albert ji něžně přerušil: „Příliš vás to rozrušuje, milá L o t t o ; vím, vaše duše velmi s n a d n o p o d l é h á takovým myšlenkám, ale prosím v á s . . . "

„ Ó , Alberte,“ řekla, „vím, ž e nikdy n e z a p o m e n e š n a ty večery, kdy j s m e spolu sedávali kolem m a l é h o kulatého stolku, když tatínek odcestoval a my poslali maličké spát. Měls tak často d o b r o u k n i h u a tak m á l o k d y ses dostal k četbě. Nebyl styk s t o u t o n á d h e r n o u duší n a d e všechno? S t o u krásnou, n ě ž n o u , čilou a věčně činnou ž e n o u ! B ů h z n á mé slzy, kterými jsem ho často na lůžku z a p ř í s a h a l a : učiň m ě j í p o d o b n o u ! “

„ L o t t o , “ zvolal jsem, vrhaje se p ř e d ní na kolena,

bera ji za ruku a smáčeje ji záplavou slz. „ L o t t o , požehn á n í boží spočívá na tobě i d u c h tvé matky.“

„ K d y b y s t e ji byl znal,“ řekla a tiskla mi ruku — „byla h o d n a toho, abyste ji znal.“

Myslil jsem, že z h y n u . Nikdy nikdo o m n ě neřekl větší, hrdější slovo.

P o k r a č o v a l a : „A tato žena musila odejít v květu svého věku, když jejímu nejmladšímu synovi nebylo ani šest měsíců. Její n e m o c netrvala dlouho, byla klidna, p l n a odříkání, j e n děti jí způsobovaly bolest, zejména nejmladší. K d y ž byl blízek konec a o n a mi řekla: ,Přiveď je sem n a h o r u , ' a já je přivedla, maličké, které nevěděly, co se děje, nejstarší, jež byly bez sebe, j a k stály kolem lůžka, j a k zvedla ruce, j a k se n a d n i m i modlila, j a k je líbala, j e d n o po d r u h é m , j a k je poslala pryč a řekla m i :

,Buď j i m m a t k o u ! ' D a l a jsem jí na to ruku. ,Slibuješ m n o h o , dcero,' řekla, srdce m a t k y a oko matky. Viděla jsem často na tvých vděčných slzách, že víš, co to j e .

Měj je p r o své sourozence a p r o svého otce měj věrnost a poslušnost manželky. Ty ho utěšíš. P t a l a se po n ě m .

Odešel, aby p ř e d n á m i skryl svou nesnesitelnou strast.

Byl všecek rozerván.

Alberte, tys byl v pokoji. Slyšela, že tu n ě k d o přechází, zeptala se a poprosila tě, abys přistoupil k ní.

A jak se na tebe dívala a na m n e p o h l e d e m p l n ý m útěchy, jenž ví, že j s m e spolu šťastni, že b u d e m e spolu šťastni!“

Albert se jí v r h l kolem krku, líbal ji a volal: „ J s m e , b u d e m e šťastni!" T e n klidný Albert byl všecek bez sebe a já nevěděl, k a m se p r o p a d n o u t .

„ W e r t ř e ! “ začala zas, „a taková žena musila odejít.

Bože, když si tak n ě k d y pomyslím, j a k člověk dovolí, aby mu odnesli, co má na světě nejdražšího, a j a k děti j e d i n é to d o v e d o u procítit v celé příkrosti, děti, jež ještě d l o u h o naříkaly, že černí m u ž i odnesli m a m i n k u . “

Povstala. Já všecek rozrušen a zdrcen zůstal sedět a držel její r u k u ve své.

„ P ů j d e m e , “ řekla, „ j e p o z d ě . “ C h t ě l a s t á h n o u t ruku, já ji však sevřel pevněji. „ S h l e d á m e se, "zvolal jsem, „ n a j d e m e se, p o d jakoukoli p o d o b o u se p o z n á m e . J d u , " p o kračoval jsem, „ j d u r á d , a přece, kdybych měl říci: na věky, nesnesl bych toho. S b o h e m , Lotto, sbohem, A l b e r t e !

S h l e d á m e se zas.“ — „ Z í t r a s n a d ! "odvětila s úsměvem.

Z í t r a ! Ach, nevěděla, když vyvíjela ruku z mé, že — O d cházeli alejí, já stál, díval se za nimi, j a k mizí v měsíční záři; vrhl jsem se na zemi a rozplakal se usedavě; a zase jsem vyskočil a vyběhl na terasu; zahlédl jsem ještě dole ve stínu vysokých lip její bílé šaty, jež se třpytně blížily k v r á t k ů m , rozpřáhl jsem n á r u č a — zmizely.

Druhý díl

20. října 1771

V č e r a j s m e sem dojeli. Vyslanec churaví a n e b u d e tedy několik dní vycházet. K d y b y j e n nebyl takový m o rous, bylo by d o b ř e . V i d í m to, vidím, že mi osud chystá těžké zkoušky! Ale k u r á ž n ě do t o h o ! L e h k á mysl všechno snese. — L e h k á mysl! M u s í m se až smát, j a k m n ě to slovo zabloudilo do p e r a . Ó, j e n m í t trochu lehčí krev, a byl bych nejšťastnější člověk p o d sluncem. Bože! K d e jiní se svou troškou sil a t a l e n t u se přede m n o u nafukují s b l a h o b y t n o u samolibostí, já si n a d svou silou a schopností zoufám. D o b r ý bože, jenžs mi dal všechno, p r o č nezadržels polovici svých d a r ů a nedal mi sebedůvěru a spokojenost!

S t r p e n í ! S t r p e n í ! B u d e lépe. Neboť, ř í k á m ti, příteli, máš p r a v d u . Od té doby, co se tak d e n ze d n e p r o h á n í m mezi lidmi a vidím, co dělají a j a k to dělají, snáším se m n o h e m lépe s á m se sebou. Zajisté proto, že j s m e už jednou tak ustrojeni, že všechno srovnáváme se sebou a sebe se vším; tak naše štěstí n e b o neštěstí závisí na t o m , s čím se měříme, a nic tu není tak nebezpečné j a k o samota. Naše obrazotvornost, už samou svou přirozeností p u z e n á k t o m u , aby se zdvíhala k výšinám, a ještě n a d t o živená fantastickými výtvory poezie, stvoří si ř a d u bytostí, z nichž my j s m e nejnižší a k a ž d á m i m o nás nádhernější a dokonalejší. A to je docela p ř i r o z e n é : Pociťujeme tak často, že j s m e v lecčem nedokonalí; a právě o t o m , čeho se n á m nedostává, se d o m n í v á m e , že to má někdo jiný, k o m u p a k n á d a v k e m přisuzujeme všechno, co sami m á -

me, a n a d t o ještě jakousi vybájenou p o h o d u . A tak je ten šťastlivec hotov, naše vlastní stvůra od hlavy až k patě.

K d y b y c h o m se místo toho, j a k jsme slabí a těžkopádní, jen stále probíjeli k u p ř e d u , shledali b y c h o m často, že se i se svým l o u d á n í m a křižováním dostáváme dál než jiní se všemi svými p l a c h t a m i a vesly — a — to přece d á v á p r a v é sebevědomí, když j i n ý m stačíme a n e b o je dokonce předstihujeme.

10. listopadu

Celkem vzato z a č í n á m se tu cítit docela snesitelně.

Nejlepší je, že m á m plné ruce p r á c e ; a pak, ta spousta nejrozmanitějších lidí, všelijakých nových postav, je mé duši pestrým divadlem. Seznámil jsem se s h r a b ě t e m C., s m u ž e m , kterého si d e n ze d n e více vážím. Je to jasný, obsáhlý d u c h , a t ř e b a t o h o h o d n ě ví a zná, ani dost m á l o c h l a d n ý ; na to z j e h o chování vyzařuje příliš m n o h o smyslu p r o přátelství a lásku. Vzbudil jsem j e h o zájem, když j s e m mu vyřizoval ú ř e d n í z p r á v u ; všiml si h n e d po prvních slovech, že si r o z u m í m e , že se m n o u m ů ž e mluvit j a k o ne s k a ž d ý m . A především mě těší, j a k u p ř í m n ě si ke m n ě vede. N e n í na světě opravdovější a vroucnější radosti, než spatřit velkou duši, která se ti otvírá.

24. prosince

Vyslanec mě často dopaluje — tušil jsem to. Je p u n tičkář a blázen, že mu není rovno. Všechno krůček za krůčkem a hezky zvolna j a k o k m o t r a . Člověk věčně nespokojený sám se sebou, k t e r é m u tudíž nikdo nic neudělá po chuti. Já pracuji r á d j e n tak z první vody, a j a k to napíšu, tak to n e c h á m ; a to on si t ř e b a na m n e přijde, vrátí mi referát a ř e k n e : „ J e dobrý, ale prohlédněte to ještě j e d n o u , člověka ještě vždycky n a p a d n e vhodnější slovo, čistší spojka.“ To by mě čert vzal. Ž á d n é „ a "

a ž á d n é „ a l e “ nesmí chybět; a je zapřísáhlým nepřítelem všech inverzí, které mi někdy uklouznou. K d y ž mu nezadudláš periodu podle osvědčené noty, j a k o když

klikou točí, tak ti t o m u vůbec nerozumí. Je to kříž p r a covat s t a k o v ý m člověkem.

D ů v ě r a h r a b ě t e z C . . . je ještě to jediné, co mě za všec h n o odškodňuje. Ř e k l m i o n e h d y docela u p ř í m n ě , j a k je nespokojen s pomalostí a rozvážlivostí m é h o vyslance.

„ T i lidé sobě a j i n ý m všechno ztěžují. Ale,“ říká, „člověk se s tím musí smířit, j a k o pocestný, který musí přes kopec. O v š e m ! K d y b y nebylo kopce, byla by cesta o h o d n ě pohodlnější a kratší, ale když tu j e d n o u j e , nic naplat, na d r u h o u stranu se dostat m u s í m e ! “

M ů j starý p a t r n ě taky cítí, že mi h r a b ě dává p ř e d n o s t před ním, a to ho zlobí; c h á p e se každé příležitosti, aby mi h r a b ě t e zhanil, já mu ovšem odporuji a t í m se celá věc j e n přiostřuje. V č e r a mě už dokonce dopálil, mířil totiž také na m n e : T a k h l e p r o reprezentaci že se h r a b ě docela d o b ř e hodí, také p r ý n á r a m n ě lehce pracuje a u m í psát, ale chybí mu p r ý d ů k l a d n é vzdělání, j a k o všem literátům. Za tohle bych mu byl nejraději n a p r á s kal, vždyť j i n á řeč s takovými chlapy stejně n e n í ; ale to nešlo, a tak jsem se j e n p o n ě k u d rozhorlil. „ H r a b ě , “

řekl j s e m m u , „ j e m u ž , kterého si t ř e b a vážit, j a k p r o j e h o charakter, tak p r o j e h o vědomosti. N e z n á m nikoho,“ řekl jsem, „ k d o by byl dokázal tak rozšířit svého d u c h a , tak d ů k l a d n ě se vzdělat v bezpočtu oborů, a přece nepozbýt obratnosti ve věcech všedního života.“ To bylo ovšem p r o ten rozoumek m o c ; tak jsem se poroučel, aby mi dalším ž v a n ě n í m nejitřil žluč.

A t í m vším jste vinni vy, kdo jste do m n e tak d l o u h o hučeli, až j s e m s á m vlezl do chomoutu, s vaší věčnou písničkou o aktivitě. Aktivita! Nekoná-li víc než j á , k d o sází b r a m b o r y a jezdí do města p r o d á v a t obilí, j s e m ochoten r o b o t o v a t ještě deset let na galeji, k níž j s e m přikován nyní.

A té lesklé bídy, té n u d y mezi těmi protivnými lidmi, kteří se tu spolu stýkají! Té žárlivosti mezi nimi, j a k j e n číhají a pasou, aby j e d e n d r u h é h o aspoň o krůček předstihli! Nejmizernější, nejubožejší vášně, n a h é , bez pláštíku! Je tu n a p ř í k l a d ženská, která na p o t k á n í n e m l u v í o j i n é m než o svém r o d ě a o své vlasti, takže si každý, kdo ji nezná, pomyslí: to je ale kus blázna, že si na té trošce urozenosti a na slávě své vlasti tolik z a k l á d á ! —

Ale je to ještě tisíckrát horší, ta ženská je dcera kancelisty

ze sousedství! — Na m o u duši, že lidem n e r o z u m í m , že mohou být tak omezení a tak hloupě se blamovat.

Ale všímám si den ze d n e víc, můj milý, j a k je člověk pošetilý, když posuzuje j i n é podle sebe. A jelikož sám m á m tolik práce se sebou a srdce i d u c h a tak rozbouřené, ach, milerád n e c h á m ty d r u h é chodit, kudy se j i m zlíbí, jen kdyby oni nechali m ě .

Co mě nejhůř pokouší, to je to proklaté kastovnictví.

D o b ř e vím, jak je n u t n ý rozdíl mezi stavy a kolik výhod m n ě s a m é m u opatřuje, ale ať se mi neplete do cesty zrovna t a m , kde bych ještě m o h l užít trochy radosti, záblesku štěstí na této zemi. Seznámil jsem se o n e h d y na procházce s nějakou slečnou z B . . . , s roztomilým stvořením, které si v t o m našem n a š k r o b e n é m životě zachovalo ještě dost přirozenosti. D o b ř e j s m e se spolu bavili, a když jsme se loučili, poprosil j s e m ji o dovolení, abych ji směl navštívit. Svolila tak srdečně, že j s e m se sotva m o h l dočkat v h o d n é chvilky, abych k ní zašel. N e n í zdejší a bydlí tu v d o m ě své tety. Fyziognomie té staré škatule se mi nelíbila. Prokazoval jsem jí m n o h o pozorností, obracel jsem svůj hovor skoro výlučně k ní, a ještě než uplynula půlhodinka, věděl jsem přibližně, co mi slečna později s a m a d o z n a l a : Že ta milá teta na stará kolena n e m á nic, j m ě n í m počínaje a d u c h e m konče, že n e m á jiné opory než ř a d u svých předků, j i n é o c h r a n y než svůj stav, za nímž se zatarasila, j i n é rozkoše, než ze svého p a t r a shlížet spatra n a hlavy občanské. Z a m l a d a prý bývala krásná a život jí proplynul mezi prsty; n a p ř e d svou umíněností potýrala nejednoho u b o h é h o chlapce, později, v zralejších letech, se skrčila p o d k o m a n d o starého oficíra, který s ní p o d touto p o d m í n k o u a se slušn ý m d ů c h o d e m prožil m ě d ě n ý věk; umřel, a teď je v železném věku sama, a nikdo by si jí ani nevšiml, kdyby neměla tak roztomilou neť.

8. ledna 1772

J a c í jsou to j e n lidé, jejichž celá duše spočívá na obřadech a kteří po léta ve d n e v noci neusilují o nic j i n é h o , než j a k by se při tabuli dostali o židličku výš! A ne že by ti chlapi neměli jiných starostí, naopak, práce se j i m kupí právě proto, že se p r o malichernosti a malé mrzutos-

ti nemohou dostat k vyřízení toho, co je důležité. M i n u lý týden se při sanici pohádali a bylo po zábavě.

Ti hlupáci nevidí, že vlastně p r a m á l o záleží na místě a že ten, kdo je na prvém, málokdy má hlavní ú l o h u !

Kolika k r á l ů m vládnou ministři, kolika ministrům sekret á ř i ! A kdo je pak první? Myslím, že ten, kdo má větší rozhled než ostatní a sdostatek sil nebo lsti, aby dovedl z a p ř á h n o u t jejich m o c a vášně do vozu svých záměrů.

20. ledna

M u s í m v á m napsat, milá Lotto, o d t u d , ze světnice selské hospůdky, do níž jsem se utekl před p r u d k o u bou

ří. Co živořím v t o m s m u t n é m hnízdě D . . . mezi cizími, m é m u srdci pracizími lidmi, neměl jsem okamžiku ani j e d i n é h o , kdy by mi srdce bylo velelo, abych v á m napsal.

A teď tady, v této chatrči, v této samotě, kde zas nále

žím sobě, kde sníh a kroupy třískají do m é h o okénka, tady jste m o u první myšlenkou byla vy. K d y ž jsem vstoupil, p ř e p a d l mě váš obraz, v z p o m í n k a na vás se m n e zmocnila. Ó Lotto, tak svatě, tak v r o u c n ě ! Panebože, první šťastný okamžik po dlouhé době.

Kdybyste mě viděla, d r a h á , v té záplavě rozptýlení, j a k vysušené jsou mé smysly, j a k n e m á m j e d i n é h o okamžiku, aby mi srdce překypělo; j a k n e m á m j e d i n é blažené chvíle, abych si zaplakal. N i c ! N i c ! Stojím j a k o p ř e d kukátkem a vidím, j a k p a n á č c i a koníčci se posouvají sem a t a m , a tážu se často sebe sama, není-li to všechno optický klam. Hraji s nimi, a n e b o správněji, hrají m n o u j a k o loutkou; a když někdy vezmu souseda za dřevěnou ruku, z a m r a z í m ě .

J e d i n o u ženskou bytost jsem tu našel. P o d o b á se v á m , milá Lotto, je-li vůbec m o ž n á se v á m p o d o b a t . „ P o d í vejme se,“ řeknete, „ W e r t h e r se dal na k o m p l i m e n t y . “

Docela n e p r a v d u byste neměla. Od nějaké d o b y jsem n a d m í r u způsobný, protože konec konců m u s í m ; jsem tuze d u c h a p l n ý a d á m y o m n ě říkají, že nikdo nedovede tak j e m n ě chválit j a k o já (a lhát, dodejte, neboť bez toho se člověk neobejde; však mi r o z u m í t e ) .

Chtěl j s e m mluvit o slečně B . . . ! Má m n o h o duše, která jí zplna hledí z jejích m o d r ý c h očí, její stav je jí na obtíž, protože nesplňuje ani j e d i n é p ř á n í jejího srdce.

T o u ž í pryč z této vřavy a spolu p r o b l o u z n í m e nejednu hodinku o venkovských výjevech čisté blaženosti, a ach, o vás! J a k často v á m musí holdovat. Nemusí, dělá to dobrovolně, r á d a poslouchá, když vypravuji o vás, miluje vás. —

Ó, kéž b y c h seděl u vašich n o h o u ve vašem ú t u l n é m pokojíčku a naši malí miláčkové by se v c h u m l u váleli kolem m n e ! A kdyby v á m příliš křičeli, ukonejšil bych je p o h á d k o u o strašidlech: a tiší j a k o myšky usedli by kolem m n e . — Slunce n á d h e r n ě z a p a d á n a d rozjiskře-n o u sněžnou p l á n í ; b o u ř e se p ř e h n a l a . A já — já se zas m u s í m z a m k n o u t do své klece. S b o h e m ! Je Albert u vás?

A j a k — ? B ů h mi odpusť tu o t á z k u !

17. února

O b á v á m se, že my dva, můj vyslanec a já, už d l o u h o spolu nevydržíme. T e n člověk je naprosto nesnesitelný.

J e h o způsob práce a vyřizování je tak směšný, že se nez d r ž í m a často mu odporuji. U d ě l á m si věc po svém, což mu ovšem není po chuti. P r o t o si na m n e n e d á v n o stě

žoval u d v o r a a ministr mi udělil důtku, m í r n o u sice, ale byla to přece j e n důtka, a chtěl jsem právě ž á d a t za propuštění, když jsem od n ě h o dostal soukromý dopis1, p ř e d kterým j s e m poklekl, abych se kořil j e h o vysokému, šlechetnému, m o u d r é m u d u c h u , j a k m i vyčítá m o u přecitlivělost, j a k sice ctí j a k o mladistvý z á p a l mé pon ě k u d přepjaté myšlenky o činnosti, o vlivu na jiné, o ú ř e d n í iniciativě, j a k se nesnaží je vymýtit, nýbrž j e n hledí je ztlumit a odvést t a m , kde jsou na místě, kde m o h o u pronikavě působit. T a k jsem n a b r a l sil aspoň na osm d n í a scelil jsem se v sobě. Duševní klid je n á d h e r n á věc; a také radost, kterou má člověk sám ze sebe. J e n , milý příteli, kdyby ta věcička nebyla právě tak křehoučká, j a k je krásná a d r a h o c e n n á .

1 Z úct y k tomut o výborném u muž i byl tent o dopis a ještě jeden , o němž je později zmínka, z této sbírky vypuštěn, protože se n á m nezdálo, že by taková smělost byla omluvitelná, byť i byla veřejnost sebevděčnější za jejich uveřejnění.

20. února

Bůh v á m požehnej, moji milí, a dejž v á m všechny dobré dny, které m n ě odepřel.

Děkuji ti, Alberte, žes mě oklamal. Čekal jsem na zprávu, kdy b u d e vaše svatba, a slíbil jsem si, že téhož d n e sejmu slavnostně L o t t i n u siluetu se zdi a že ji poh ř b í m v ostatních papírech. N y n í jste už svoji a její obraz tu dosud visí. N u ž e , ať t a m tedy zůstane. A proč by také ne? Vždyť vím, že jsem také s vámi, vím, že aniž tebe o cokoli zkracuji, jsem také v Lottině srdci. M á m , a n o m á m t a m d r u h é místo a chci je podržet, m u s í m je podržet. Ó, zešílel bych, kdyby m o h l a z a p o m e n o u t —

Alberte, ta myšlenka je peklo! Alberte, buď sbohem, buď sbohem, anděle z nebe, buď sbohem, L o t t o !

15. března

Zažil jsem čistou věc, která mě o d t u d vyžene: Skříp á m zuby. Ď a s a ! Je neodčinitelná, a vinni jste t í m vy, j e n o m vy, kdo jste mě štvali, pobízeli a mučili, abych přijal místo, které se p r o m n e n e h o d í . T e ď to m á m , teď to m á t e . Abys zase neřekl, že svými přepjatými n á p a d y všechno pokazím, tak ti tady p o d á v á m , vzácný p a n e , historku, u m y t o u a učesanou, j a k by ji z a z n a m e n a l kronikář.

H r a b ě z C. mě má r á d , v y z n a m e n á v á m ě , to všichni vědí, už j s e m ti to stokrát řekl. V č e r a jsem tedy k n ě m u byl p o z v á n na oběd, právě t o h o d n e , kdy se u n ě h o večer schází ta vznešená společnost p á n ů a d a m , na které jsem si jakživ a n i n e v z p o m n ě l ; aniž mě kdy n a p a d l o , že my podřízení d u c h o v é mezi ně n e p a t ř í m e . D o b r á . Pojedl j s e m u h r a b ě t e a po obědě se p r o c h á z í m e po velké síni, hovořím s h r a b ě t e m a s plukovníkem B., j e n ž t a m také přišel, a tak najednou se přiblížila h o d i n a večerní společnosti. B ů h je můj svědek, že j s e m na nic nepomyslil.

Tu vepluje přemilostivá p a n í z S . . . se svým nejmilosti-vějším u r o z e n ý m c h o t ě m a s d o b ř e vyseděnou slečnou husičkou s plochými ň a d r y a k ř e h o u n k o u tailí; dělají en passant své nejurozenější oči a aristokraticky nadýmají n o z d r y ; a že mi ten celý p r o n á r o d je z duše protivný, chtěl j s e m se p r á v ě poroučet a čekal j e n , až si h r a b ě od-

b u d e ty protivné h o n n e u r y , když tu právě vstoupí má stará z n á m á slečna z B . . . , a že mi to vždycky trochu potěší srdce, když ji vidím, zůstal jsem a postavil se za její židli; teprv po d r a h n é chvíli jsem si všiml, že se m n o u mluví m é n ě srdečně než obyčejně, ba skoro trochu rozpačitě. To mi bylo n á p a d n é . „ J e j a k o ta ostatní čeládk a ? “ pomyslil jsem si, „čert ji v e m ! “ a měl jsem toho dost a chtěl jsem jít. A přece jsem zůstal, protože mě p o p a d l a chuť posvítit si na tu celou věc. Z a t í m se společnost scházela: Baron F. v g a r d e r o b ě z d o b korunovace Františka Prvního, blahé p a m ě t i , p a n dvorní r a d a R., zde však in qualitate n a z v a n ý p á n z R . . . se svou hluchou polovicí, atd. atd., pak, abych n e z a p o m n ě l , b í d n ě oble

čený J . , v j e h o ž oděvu kontrastovaly prvky obstarožné s nejmodernějšími atd., ti všichni se sem nesou. H o v o

řím s některými ze svých z n á m ý c h a ti všichni jsou tuze lakoničtí. Myslím s i . . . a d á v á m j e n d o b r ý pozor na svou slečnu B. Nevšiml jsem si, že ženské si v koutě špitají do ouška, že štěbetání přechází také na muže, že p a n í z S . . .

promluvila s h r a b ě t e m (to všechno mi později vypravovala slečna B.), až konečně h r a b ě zamířil ke m n ě a odvedl mě k oknu. „ Z n á t e , “ řekl, „naše kuriózní konvence; společnost je, j a k vidím, nespokojena, že vás tu vidí, ale nechtěl bych za nic na světě — — — " — „ E x c e l e n c e , “

vpadl jsem mu do řeči, „ p r o s í m tisíckrát za p r o m i n u t í , měl j s e m si na to v z p o m e n o u t dřív, d o b ř e vím, že mi laskavě odpustíte m o u nedůslednost: chtěl j s e m se už p ř e d chvílí p o r o u č e t ; zlý d u c h mě zadržel,“ d o d a l j s e m s úsměvem, ukláněje se. H r a b ě mi tiskl ruce s citem, který říkal všechno. Poklonil jsem se u r o z e n é m u p a n stvu a šel. Usedl jsem do kočáru a zajel j s e m si do M . . . , abych se t a m s kopce díval na z á p a d slunce a abych si při t o m v svém H o m é r o v i přečetl ten n á d h e r n ý zpěv, j a k bodrý pasák prasat hostí Odyssea. — T í m to bylo odbyto.

Zvečera se vracím a u s e d á m k jídlu. Bylo jich v hostinské místnosti ještě m á l o ; odhrnuli na rohu ubrus a h r á li v kostky. Tu vejde poctivec A., odloží klobouk, podívá se na m n e , přistoupí ke m n ě a řekne tiše: „ M ě l jsi m r z u tost?“ — „ J á ? “ p o v í d á m . — „ H r a b ě tě vypověděl ze společnosti.“ — „ č e r t je vem,“ řekl jsem, „přišlo mi to vhod, že jsem se dostal na čerstvý v z d u c h . “ — „Ještě dobře,“ řekl, „ ž e si z t o h o nic neděláš. Ale mrzí mě jen,

že už o t o m ví celé město.“ — Tu mě ta komedie teprv začala dopalovat. Všichni, kdo přišli na večeři a dívají se na m n e , si myslím, hledí na m n e j e n proto. Tu se ve m n ě rozehřála krev.

A když mě teď dokonce, ať přijdu k a m chci, litují, když se doslýchám, že mí závistníci triumfují a říkají: Tu že je vidět, k a m to přivedou furianti, j a k to d o p a d á , když se člověk nafoukne, že má trochu vtipnější hlavu, a když si myslí, že smí n e d b a t všech stavovských rozdílů!

A takových psovských žvástů víc. To by si člověk nůž vrazil do srdce. M l u v t e si o soběstačnosti co chcete, toho bych r á d viděl, kdo by snesl, aby ho l u m p o v é pomlouvali, když mají j e d n o u právo brousit si na n ě m zuby.

K d y b y tlachali n a p r á z d n o , nebylo by to nic těžkého n e c h a t j e žvanit.

16. března

Všechno mě štve! Dnes v aleji p o t k á m slečnu B. N e zdržel jsem se a oslovil ji. Nezamlčel jsem jí ani, j a k m i l e j s m e se p o n ě k u d vzdálili od ostatní společnosti, že se m n e její n e d á v n é chování t r a p n ě dotklo. „ M i l ý W e r t ř e , “

řekla vroucně, „což jste si mé rozpaky m o h l vykládat tak, když mě přece z n á t e ! Co j s e m p r o vás vytrpěla od okamžiku, kdy j s e m vkročila do s a l ó n u ! Všechno jsem předvídala. Stokrát j s e m v á m to chtěla říci, věděla jsem, že by p a n í z S . . . a z T . . . s e svými m u ž i raději odešly, než aby s v á m i setrvaly v j e d n é společnosti, věděla jsem, že si to h r a b ě s nimi nesmí p o k a z i t . . . A těch řečí teď —"

„ J a k ž e , slečno?“ řekl jsem a skrýval svůj úlek; všechno, co mi předevčírem řekl Adelin, projelo mi žilami j a k o vařící voda. „ C o mě to už stálo!“ řeklo to rozkošné stvoření se slzami v očích. Nebyl jsem už p á n e m sebe a chtěl j s e m se jí v r h n o u t k n o h á m . „Povězte mi v š e c h n o ! “

zvolal jsem. Slzy jí tekly po tvářích; byl jsem všecek bez sebe. Osušila je, aniž je skrývala. „ Z n á t e m o u tetu,“

začala. „Byla t a m p ř í t o m n a a dívala se na všechno, ó panebože, s j a k ý m a o č i m a ! W e r t ř e , m i n u l é noci jsem toho vytrpěla! A r á n o jsem musila vyslechnout kázání o svých stycích s vámi, musila jsem vyslechnout, j a k vás h a n i l a a ponižovala, a n e m o h l a a nesměla vás hájit víc než polovičatě.“

K a ž d é slovíčko mě bodlo j a k o dýka. Netušila, j a k mi-

losrdná by byla, kdyby o t o m všem pomlčela. A teď ještě dodala, j a k ty klevety porostou a jak si na t o m smlsnou všichni mizerové, j a k se nyní b u d o u rozkřikovat, že je zdeptána, ztrestána má pýcha a má hrdost, kterou mi už odjakživa vyčítali. — To všechno, Viléme, vyslechn o u t od n í ! Její hlas se chvěl nejupřímnější účastí. Byl jsem zničen a dosud z u ř í m . K d y b y měl aspoň n ě k d o kuráž a vyčtl mi to do očí, abych ho p r o b o d l ! K d y b y c h viděl krev, tak by mi o d t r n u l o . Ach, stokrát jsem už pop a d l nůž, abych ulevil svému stísněnému srdci. — Sly

šel jsem o ušlechtilém d r u h u koní, kteří, když jsou nejvíc uštváni a rozehřáti, sami si z p o u h é h o p u d u prokousnou tepnu, aby popadli dechu. M n ě je často j a k o t ě m kon í m : nejraději bych si otevřel žílu a vplynul do věčné svobody.

24. března

Z a ž á d a l jsem u dvora za propuštění a doufám, že mi b u d e povoleno. A vy mi prominete, že jsem se u vás nap ř e d nedovolil. M u s í m zkrátka pryč, a to, co byste mi mohli říci, abyste mě přemluvili, vím všechno zpaměti, a tedy — V p r a v to m a m i n c e , p o k u d můžeš bezbolestně, n e d o v e d u si s á m pomoci, ať mi tedy odpustí, že ani jí n e m o h u p o m o c i ! Že ji to musí bolet, to je jasné. Vidět, jak krásná d r á h a k tajnému radovi a n e b o dokonce k vyslanci, kterou její syn p r á v ě tak z d á r n ě načal, je pojedn o u p ř e r v á n a — a šup, zpátky s tebou do chlívka! Vyložte si to, j a k chcete, a kombinujte, za jakých p o d m í n e k jsem měl a m o h l zůstat, m n e to n e h n e . J d u . A abyste věděli, k a m se poděju: je zde kníže** a toho má společnost zřejmě baví; když uslyšel o m é m r o z h o d n u t í , po

ž á d a l m ě , abych s n í m odešel na j e h o statky, a b y c h o m t a m spolu strávili krásné j a r o . Slíbil mi, že b u d u naprosto svým vlastním p á n e m ; a že si navzájem do jisté míry r o z u m í m e , zkusím to n a z d a ř b ů h a p ů j d u s n í m .

19. dubna

N a vysvětlenou:

Dík za o b a dopisy. N e o d p o v í d a l jsem, protože jsem tento dopis z 24. b ř e z n a neodesílal, d o k u d nedojde ode

dvora propuštění. O b á v a l jsem se, že by se snad m a m i n k a obrátila na ministra a znemožnila můj z á m ě r .

N y n í však je po všem, propuštění došlo. N e b u d u v á m vykládat, j a k n e r a d i mi je dávali a co ministr píše: spustili byste zas nové l a m e n t a c e . Princ mi na rozloučenou poslal pětadvacet d u k á t ů a několik slov, která mě až k slzám dojala. N e n í tedy třeba, aby mi m a m i n k a posílala peníze, o něž j s e m n e d á v n o psal.

5. května

Zítra o d t u d odjíždím, a protože mé rodiště leží j e n šest mil stranou od cesty, chci se t a m zase podívat a rozp o m e n o u t se na dávné, šťastně prosněné dny. Chci t a m vejít touž b r a n o u , kterou m a m i n k a se m n o u vyjela, když po otcově smrti opouštěla to milé, útulné hnízdečko, aby se zavřela do svého nesnesitelného města. S b o h e m , Viléme, uslyšíš ještě o mé výpravě.

9. května

Vykonal jsem pouť k svému d o m o v u s veškerou zbožností p o u t n í k a a okusil jsem všelijakých nečekaných pocitů. U velké lípy, která stojí čtvrt hodiny p ř e d městem směrem k S . . . , j s e m dal zastavit, vystoupil a řekl poštovskému, ať si jede, abych pěšky každou v z p o m í n k u zcela nově, zcela živě a celým svým srdcem vychutnal.

Tu j s e m tedy stál p o d lipou, která kdysi byla cílem a mezníkem chlapcových vycházek. J a k j i n é všechno b y l o ! T e n k r á t jsem v blažené nevědomosti toužil ven do n e z n á m é h o světa, kde jsem se n a d á l p r o své srdce veškeré potravy, všeho požitku, jichž se mi tak často v h l u b i n á c h h r u d i nedostávalo. A nyní jsem se vracel z širého světa—

milý příteli, a s kolika z h r o u c e n ý m i nadějemi, s kolika ztroskotanými z á m ě r y ! — Viděl jsem p ř e d sebou hory, které tisíckrát bývaly p ř e d m ě t e m m ý c h tužeb. Vydržel jsem tu prosedět celé hodiny a toužit kamsi daleko, ztrácet se s vroucí duší do lesů, do dolin, které se m é m u zraku jevily v tak líbezném zšeření — a když jsem p a k v určenou h o d i n u zase musil zpět, j a k n e r a d jsem opouštěl své zamilované místečko! — Blížil jsem se m ě s t u ; všechny

staré besídky jsem pozdravoval, nové mi byly protivné, jakož vůbec všechny změny, které se jinak udály. Vkro

čil jsem do b r á n y a věděl h n e d kudy k a m . Příteli, nechci se o t o m p o d r o b n ě rozepisovat: kdybych to všechno vypravoval, bylo by to p r o tebe právě tak n u d n é , jak to p r o m n e bylo rozkošné. R o z h o d l jsem se, že se ubytuji na rynku, h n e d vedle našeho starého d o m u . Cestou jsem si všiml, že třída, k a m nás děti napěchovávala rozšafná stará žena, je p ř e m ě n ě n a v k r á m . V z p o m n ě l jsem neklidu, slz, d u s n a a úzkosti srdce, které jsem v té díře vytrpěl. — Tu nebylo kroku, abych nepřišel na něco zajím a v é h o . Poutník v svaté zemi sotva přijde na tolik míst n á b o ž n é h o v z p o m í n á n í a j e h o duše není tak plna svatého zanícení.

Ještě j e d n u věc za tisíc j i n ý c h : Šel jsem po řece dolů, k u d y jsem i d r u h d y chodíval, a přišel jsem až k dvorci a k místům, kde j s m e j a k o hoši házeli žabky. V z p o m í n á m si tak živě, j a k jsem tu někdy stál a díval se za vodou, j a k teče, s j a k p o d i v n ý m i t u c h a m i jsem ji sledoval, j a k dob r o d r u ž n ě jsem si představoval kraje, k a m plyne, j a k brzy jsem narazil na meze své představivosti, a j a k jsem se přece nedovedl zastavit, dál a dál, až jsem se docela ztratil ve vidění neviditelné dálky. Pohleď, příteli, to je přece to, co cítili n á d h e r n í p r a o t c i ! K d y ž Odysseus p r o m l o u v á o n e d o z í r n é m moři, o nekonečné zemi, není to pravdivější, lidštější a vroucnější, než když si teď každý školáček myslí, že je bůhvíjak m o u d r ý , dovede-li papouškovat po jiných, že je k u l a t á ?

N y n í jsem tady, na loveckém z á m k u svého knížete.

Je s n í m docela příjemné živobytí, je to celkem u p ř í m n ý a prostý člověk. N ě k d y mě ovšem mrzí, že mluví příliš často o věcech, které z n á j e n o m z doslechu a n e b o z četby, a to p r á v ě z hlediska těch, kdo ho poučili.

V á ž í si také víc m é h o r o z u m u a m ý c h schopností než m é h o srdce, které je přece j e d i n o u m o u pýchou, které je j e d i n é p r a m e n e m všeho, veškeré síly, veškerého blaženství a veškeré bídy. Ach, co vím, m ů ž e každý vědět —

Své srdce m á m j á jediný.

25. května

M ě l j s e m něco za l u b e m , o čem jsem v á m nechtěl říci, d o k u d to n e p r o v e d u . N y n í však, kdy vím, že z toho ne-

b u d e nic, je to j e d n o . Chtěl jsem do války! D l o u h o jsem to v sobě nosil. H l a v n ě proto jsem šel s knížetem; je generálem v xxxských službách. J e d n o u na procházce jsem se mu svěřil se svým z á m ě r e m a on mě zrazoval. A že to byl u m n e spíš r o z m a r než skutečná vášeň, uposlechl jsem j e h o d ů v o d ů .

11. června

Říkej si, co chceš, n e m o h u déle zůstat. Co bych tu dělal? Je mi d l o u h á chvíle. K n í ž e se m n o u zachází j a k o s b r a t r e m , a přece nejsem v své kůži. A pak, n e m á m e vlastně m n o h o společného. O n j e m u ž z n a č n é h o rozum u , ale r o z u m u docela obecného, a styk s n í m mě nebaví víc než četba korektně n a p s a n é knihy. Z ů s t a n u ještě osm dní a p a k se zas v y d á m na svou b l u d n o u pouť. Nejlepší, co jsem t a d y udělal,jsou mé kresby. A kníže má umělecký cit; byl by ještě silnější, kdyby ho nesvírala ta t o p o r n á vědeckost a b ě ž n á terminologie. N ě k d y skřípám zuby, když ho s vroucí obrazností vodím přírodou a u m ě n í m on najednou, a b y se zvlášť vyznamenal, přiškobrtá s odb o r n ý m výrazem, j a k se p a t ř í o u ř e d n ě orazítkovaným.

18. června

K a m p ů j d u ? T o t i důvěrně p r o z r a d í m : Č t r n á c t dní přece ještě m u s í m zůstat tady, a pak, namluvil jsem si, chci navštívit doly v xxx; ale je to vlastně podvod, chci j e n zase být blíže u Lotty; to je vše. A směji se svému vlastnímu srdci — a n e c h á v á m mu j e h o vůli.

29. června

N e , j e všechno d o b ř e t a k ! Všechno d o b ř e ! — J á být jejím m u ž e m ! Panebože, jenžs mě stvořil, kdybys mi byl připravil toto blaženství, celý můj život by byl neustálou modlitbou. Nechci s tebou smlouvat a odpusť mi tyto slzy, odpusť mi mé m a r n é tužby. — O n a být m o u ž e n o u ! K d y b y c h v náručí sevřel nejmilejší stvoření p o d sluncem! — M r á z mi přechvívá tělem, Viléme, když ji, štíhlou, Albert objímá.

A s m í m to říci? Proč ne, Viléme, byla by se m n o u šťastnější než s n í m . On není ten, kdo by dovedl vyplnit její srdce a j e h o tužby. Jistá neschopnost citu, neschopnost — říkej si t o m u j a k chceš — že j e h o srdce nesou-zvučí při — při četbě místa v d r a h é knize, kde mé srdce s L o t t č i n ý m v j e d n o splývá. A tak i v tisíci j i n ý c h případů, když se t ř e b a stane, že vyslovíme svůj úsudek o jednání někoho třetího. Milý V i l é m e ! — Je p r a v d a , miluje ji sice z duše, ale čeho by nezasluhovala taková láska? —

Nějaký d o t ě r a mě přerušil. Mé slzy oschly. J s e m rozptýlen. S b o h e m , příteli!

4. srpna

Nejsem jediný, kdo takhle trpí. Všichni lidé jsou klam á n i v svých nadějích a ošizeni o t o , co čekají. Navštívil jsem svou milou z n á m o u p o d lipami. Nejstarší kluk mi vyběhl vstříc, j e h o jásot přivolal m a t k u ; v y p a d a l a velmi sklesle. Její první slovo b y l o : „ A c h , milý p a n e ! H o n z í

ček mi u m ř e l ! “ Byl to nejmladší z jejích chlapců. Byl jsem zticha. „A m u ž se vrátil ze Švýcar a nic si nepřinesl; a nebýt h o d n ý c h lidí, byl by se musil d o m ů pro-žebrat. Dostal cestou zimnici.“ Nevěděl jsem, co bych jí řekl. D a l j s e m kloučkovi nějakou maličkost; poprosila mě, abych si vzal několik jablek. Přijal j s e m a opustil místo s m u t n é p a m ě t i .

21. srpna

M ě n í m se j a k o chameleón. N ě k d y mi zase zasvitne radostný pohled do života, ale ach, j e n o m na okamžik.

K d y ž se tak ztrácím v snách, nedovedu se u b r á n i t myšlence: což kdyby tak Albert u m ř e l ! Byl b y c h ! a n o , byla b y ! — a p a k se ženu za tou m á t o h o u , až mě dovede k propasti, p ř e d níž t r n u .

K d y ž tak vyjdu z b r á n y a j d u , k u d y jsem t e n k r á t jel, když j s e m se cestou k věnečku stavil p r o Lottu, n a p a d á m ě : j a k zcela j i n é t o všechno t e n k r á t b y l o ! Všechno, všechno přešlo! N i c nezbylo z m i n u l é h o světa, a n i j e d i n ý ú d e r m é h o srdce. J e m i j a k o přízraku, j e n ž s e vrací d o rozvalin svého vypáleného z á m k u , který kdysi vystavěl a vybavil všemi d a r y n á d h e r y , když byl kvetoucím kní-

žetem, a který umíraje pln nadějí zanechal svému milov a n é m u synu.

3. září

N e c h á p u někdy, j a k ji m ů ž e , j a k ji smí mít r á d jiný, když já ji přece jediný tak vroucně, tak z celého srdce miluji, nic j i n é h o n e z n á m , nevím, a n e m á m než ji.

6. září

D a l o mi to dost, než jsem se odhodlal odložit m o d r ý frak, v n ě m ž j s e m s L o t t o u poprvé tančil; ale n a k o n e c už byl příliš ošumělý. D a l j s e m si ušít nový, zcela j a k o t e n první, s límcem a výložkami, zase se žlutou vestou a žlutými k a l h o t a m i .

A přece to není o n o . N e v í m — Myslím si, že se mi časem i ten nový stane dražším.

15. září

č l o v ě k by se z a p r o d a l ďáblu, Viléme, když si vzpom e n e na všechny ty psy, které p á n b ů h strpí na zemi, beze smyslu a citu p r o to m á l o , co na ní ještě má nějakou cenu. Z n á š ty ořechy, p o d nimiž jsem kdysi s L o t t o u seděl u d o b r á k a faráře v S t . . . , ty n á d h e r n é ořechy, které mě — p á n b ů h ví — p o k a ž d é z celé duše potěšily. J a k zdůvěrňovaly faru, j a k n á d h e r n é byly jejich ratolesti!

A v z p o m í n k a na všechny ty faráře dobráky, kteří je p ř e d tolika lety sázeli! K a n t o r n á m nejednou říkal j e d n o j m é no, které slýchal od svého d ě d e č k a ; takový h o d n ý m u ž t o prý b y l ! J e h o p a m á t k a m i vždy byla svatá, když jsem seděl p o d těmi stromy. Ř í k á m ti, že k a n t o r měl plné oči slz, když j s m e včera mluvili o tom, že byly pokáceny.

P o k á c e n y ! Člověk by se z toho zbláznil, zabil bych h o , t o h o psa, j e n ž d a l první r á n u ! J á , jenž bych se usoužil, kdybych měl p á r takových stromů na svém dvorku a jeden by mi věkem ztrouchnivěl, já se m u s í m na tohleto d í v a t ! D r a h o u š k u , ale j e d n a věc mě p ř i t o m přece těší: Lidé přece mají zdravý cit! Celá ves r e p t á a doufám, že to p a n í farářová ucítí na másle a na vejcích a v ů b e c na všeobecné důvěře, j a k o u r á n u zasadila své vsi. Neboť

ona to je, žena nového faráře (starý farář, náš z n á m ý , také už u m ř e l ) , vychrtlé, churavé zvíře, jež arci má m n o h o d ů v o d ů nevšímat si světa, neboť ani jí si nikdo nevšimne. M a š k a r a , která chce být učená, která se plete do výkladů d o g m a t , zuřivě pracuje o m ó d n í kritické reformaci křesťanství a š k u b n u t í m r a m e n e odbývá La-vaterovo zanícení, tvor s ú p l n ě p o d e m l e t ý m zdravím, který p r o t o v celém božím světě n e m á radosti. T a k o v é stvoření také j e d i n é m o h l o být s to, aby pokácelo mé ořechy. Člověče, n e m o h u se z t o h o vůbec v z p a m a t o v a t .

Představ si, opadávající listí jí p r ý znečišťuje a zaneřá-ďuje dvorek, stromy jí ubírají světla, a když dozrávají ořechy, kluci p r ý po nich házejí k a m e n y ; to jí j d e na nervy a to ji ruší v jejích hlubokých d u m á c h , když srovn á v á K e n n i k o t a a Michaelise se Semlerem. K d y ž jsem viděl, j a k vesničané, zejména starší, jsou nespokojeni, tázal j s e m se: „ P r o č jste to strpěli?“ — „ K d y ž starosta u nás něco chce,“ řekli, „ c o se dá d ě l a t ? “ Ale j e d n a věc se po p r á v u stala: starosta a farář, j e n ž chtěl také jedn o u něco m í t z vrtochů své ženy, které mu beztak ještě polévky neomastily, myslili si, že se o to rozdělí; tu se o t o m dověděla k o m o r a a řekla: p r r ! a p r o d a l a stromy t o m u , kdo učinil největší n a b í d k u . — L e ž í ! Ó kdybych já byl k n í ž e ! Já bych j i m dal, farářce, starostovi a kom o ř e . — K n í ž e ! — Ano, ale kdybych byl knížetem, co by mi záleželo na stromech v mé z e m i ?

10. října

K d y ž j e n vidím její černé oči, už je mi d o b ř e . Podívej se: mrzí mě, že se mi Albert n e z d á tak blažený, j a k se —

n a d á l — než já bych — myslím, byl — kdyby — N e d ě l á m r á d pomlčky, ale tady se n e d o v e d u jasněji vyj á d ř i t — a zdá se mi, že až příliš jasně.

12. října

Ossian v m é m srdci zatlačil H o m é r a . J a k ý to svět, do něhož mě, n á d h e r n ý , u v á d í ! K r á č e t stepí, když vichřice fičí, jež m l h a m i v zšeřelém svitu luny unáší s sebou duše otců. Od hor v řevu bystřiny slyšet zpola zaváté ú p ě n í

d u c h ů z jeskyň, slyšet nářky z b ě d o v a n é h o děvčete nad čtyřmi kameny, m e c h e m obrostlými, travou zakrytými, n a d h r o b e m milence, jenž, chrabrý, p a d l ! K d y ž h o pak p o t k á m , krvácejícího šedého b a r d a , jenž v širé stepi hledá šlépěje svých p ř e d k ů a, ach, nalézá jejich mohyly.

A pak, běduje, vzhlíží k milé večernici, která se skrývá do vln b o u ř n é h o m o ř e ; a m i n u l é časy ožívají v h r d i n o v ě duši, kdy ještě laskavé slunce zářilo b o h a t ý r ů m v jejich nebezpečenstvích a měsíc ozařoval jejich ověnčenou, vítězně se navracející loď. K d y ž tak čtu hluboký žal na čele, když tak vidím, j a k poslední opuštěný b o h a t ý r , zbědovaný a zmožený, vrávorá h r o b u vstříc, j a k vysává stále nové a bolestně žhoucí barvy v slabošské p ř í t o m nosti ze stínů svých zesnulých, j a k hledí k studené zemi, do vlajících travin a volá: Přijde poutník, přijde, kdo m n e znal, d o k u d jsem kvetl krásou, a p t á t se b u d e : k d e že je pěvec, Fingalův statečný syn? K r o k j e h o n o h o u ho převede přes můj h r o b a m a r n ě se b u d e po m n ě t á z a t na zemi. Ó příteli, j a k o šlechetný zbrojnoš b y c h tasil m e č a osvobodil svého knížete r á z e m od h r o z n ý c h m u k p o n e n á h l é h o o d u m í r á n í ; a za osvobozeným p o l o b o h e m bych poslal vlastní svou duši.

19. října

Ach, t a t r h l i n a ! T a h r o z n á trhlina, kterou cítím tady v své h r u d i ! Myslím si často: K d y b y s ji j e n j e d n o u , j e n j e d i n k r á t m o h l přivinout k svému srdci — ta h r o z n á trhlina by se vyplnila.

26. října

Ano, příteli, jsem si t í m skoro jist, stále víc a víc, že na životě j e d i n é h o tvora m á l o záleží, p r a m á l o . K L o t t ě přišla přítelkyně a vešel jsem k n i m do vedlejšího pokoje, abych si vzal k n i h u . N e m o h l jsem číst. A p a k j s e m se chopil pera, a b y c h psal. Slyšel j s e m je tiše r o z m l o u v a t ; vykládaly si, č e m u se říká „ b e z v ý z n a m n é věci“, novinky městečka: ta že se vdává, j i n á že je n e m o c n á , velmi nem o c n á . „ M á p r ý suchý kašel, kosti jí lezou z tváře, mdloby se o ni pokoušejí, ani krejcar bych n e d a l a za její život,“ řekla j e d n a z nich. „ N . N . j e n a t o m také bídně,“

řekla Lotta. „ J e prý už celý oteklý,“ řekla návštěva. —

A má živá obrazotvornost mě odvedla k loži těch ne

šťastníků, viděl jsem je, jak neradi opouštějí život, jak —

Viléme, a ty paničky vedle o tom hovořily, j a k se právě o takových věcech m l u v í : že n ě k d o cizí u m í r á . —

A když se rozhlížím a prohlížím si světnici kolem dokola, Lottčiny šaty, t a d y její náušnice na stolku, Albertova lejstra a nábytek, s nímž j s e m nyní tak d ů v ě r n ě spřátelen až po ten k a l a m á ř , tu si myslím: Pohleď, číms nyní t o m u d o m u ! Ve všem všudy! T v í přátelé tě c t í ! Jsi často příčinou jejich radosti a tvému srdci se zdá, j a k o by bez nich nedovedlo b ý t ; a přece — kdybych teď odešel?

K d y b y c h odešel z tohoto k r u h u , cítili by to? J a k d l o u h o by cítili trhlinu, kterou tvůj o d c h o d způsobí v jejich o s u d u ? J a k d l o u h o ? — Ó, tak pomíjející je člověk, že i t a m , kde se p ř í m o d o h m a t á v á svého vlastního bytí, k d e j e d i n é vytiskl pravdivý o b r a z své přítomnosti, že i v p a m á t c e , v duši svých milých hasne, že i o d t u d vymizí, a to brzy — tak b r z y !

27. října

č a s t o b y c h si rozerval h r u ď a rozdrásal mozek, že člověk člověku dovede tak m á l o d á t . Ach, lásku a radost a vroucnost a slast, kterou si s á m nepřináším, tu mi ten d r u h ý nikdy n e d á , a ani se srdcem po kraj p l n ý m blaženosti neobšťastním svého bližního, který p ř e d e m n o u stojí c h l a d n ý a n e m o h o u c í .

30. října

Stokrát j s e m už byl tak daleko, že bych se jí byl vrhl kolem k r k u ! B ů h na nebesích ví, j a k je člověku, vidí-li p ř e d sebou p ř e c h á z e t tolik líbeznosti a nesmí-li po ní s á h n o u t . A sahání po věcech je přece nejpřirozenější lidský p u d . Nesahají-li děti po všem, co se j i m n a m a n e ? A j á ?

3. listopadu

P á n b ů h ví, že často u l é h á m s p ř á n í m , ba někdy s nadějí, že se už n e p r o b u d í m ; a z r á n a zase otvírám oči, vid í m slunce a j s e m plný bídy. Ó, kdybych aspoň byl vrto-

šivý, kdybych dovedl ze všeho vinit počasí, třetí osobu nebo nějaký n e z d a r ! Pak by přece nesnesitelná tíha nepokoje j e n zpola spočívala na m n ě . Ale běda, cítím až příliš jasně, že na m n ě j e d i n é m je všechny vina — ne vina! Dost na t o m , že jsem s á m sobě p r a m e n e m veškeré bídy, tak j a k j s e m si kdysi byl p r a m e n e m všeho blaženství. Což nejsem ještě dosud týž člověk, který kdysi se vznášel v přívalu pocitů, který, ať kamkoli vkročil, nesl si s sebou ráj a měl srdce sdostatek veliké, a b y pojalo celý svět? A totéž srdce je n y n í mrtvé, n e p r a m e n í se z něho zanícení, mé oči vyschly a mysl, nesvlažovaná už osvěžujícími slzami, mi úzkostně svrašťuje čelo. M n o h o trpím, neboť jsem pozbyl toho, co bylo j e d i n o u slastí m é h o života, svaté, vzrušující síly, se kterou j s e m si tvořil světy kolem sebe. Je ta t a m ! K d y ž se ze svého o k n a dív á m n a d á l n é hory, j a k r a n n í slunce n a d nimi proráží mlhou a září na tichá luka, a říčka podle holých v r b se vine ke m n ě , ó, když tato n á d h e r n á p ř í r o d a p ř e d e m n o u stojí mrtvě j a k o barvotisk, a všechna ta slast není s to, aby ze srdce vyčerpala j e d i n o u krůpěj blaženosti do mozku, když ten c h l a p tu stojí p ř e d boží tváří j a k o vyschlá studně, j a k o rozeschlé v ě d r o ! Tolikrát jsem se v r h l na zemi a prosil Boha o slzy, j a k o rolník o déšť, když n e be n a d n í m je olověné a z e m ě kolem n ě h o u m í r á žízní.

Ale, ach, cítím t o ! B ů h n e d á v á ani deště, ani slunce n a

šim n e u r v a l ý m p r o s b á m , a ty časy, na které s tolikerou trýzní v z p o m í n á m , p r o č byly tak blažené? J e n proto, že jsem trpělivě očekával j e h o d u c h a a protože j s e m slast, kterou na m n e vylil, celým vroucně v d ě č n ý m srdcem přijímal.

8. listopadu

Vyčtla mi dnes mé výstřednosti! Ach, tak r o z t o m i l e !

Mé výstřednosti, že se n ě k d y sklenkou v í n a d á v á m svést a vypiji celou láhev. „Nedělejte to,“ řekla, „myslete na L o t t u ! “ — „ M y s l e t e ? “ řekl jsem, „ p r o č mi to říkáte?

Myslím — nemyslím — jste stále p ř e d e m n o u . D n e s jsem seděl na místečku, k d e jste o n e h d y vystupovala z kočáru —" Z a č a l a o n ě č e m j i n é m , abych se příliš ne-rozpovídal. — Člověče, po m n ě je veta. M ů ž e si se m n o u dělat, co se jí zlíbí.

15. listopadu

Děkuji ti, Viléme, za tvou srdečnou účast, za tvou d o b ř e m í n ě n o u r a d u a prosím t ě : buď kliden! Nech mě dotrpět, m á m při všem soužení ještě dost sil, abych vydržel. C t í m náboženství, to víš, cítím, že je nejednomu z m o ž e n é m u oporou, nejednomu, kdo u m í r á žízní, osvě

žením. J e n ž e — cožpak dovede, cožpak musí tím být p r o každého? K d y ž se podíváš na ten široširý svět, uvidíš j i c h tisíce, j i m ž t í m nebylo, tisíce, j i m ž tím nikdy n e b u d e , ať j i m je už kážeš čili nic. A proč by tím vším musilo být p r o m n e ? Neříká-li sám syn boží: že b u d o u kolem n ě h o ti, které mu dal otec? A což když já mu nejsem d á n ? K d y ž si mě otec chce p o n e c h a t p r o sebe, j a k mi srdce šeptá? Prosím tě, nevykládej si to chybně, nehledej snad posměch v těchto nevinných slovech!

J e t o celá m á duše, kterou p ř e d tebou obnažuji. J i n a k bych byl raději pomlčel, jakož se vůbec n e r a d poušt í m do výkladů o věcech, o nichž vím právě tak m á l o j a k o ostatní. A přece je to j e n sudba člověka, do d n a vytrpět, do d n a vypít kalich u t r p e n í . — A zhořkl-li kalich i na lidském r t u Boha nebeského, proč bych se naparoval a říkal, že mi c h u t n á sladce? A proč bych se styděl v strašlivém okamžiku, kdy se celá má bytost tetelí mezi b y t í m a nebytím, kdy minulost září j a k o blesk n a d černou propastí budoucnosti a všechno kolem m n e se hroutí, kdy celý svět mi z a n i k á ? ! — Není-li to p a k hlas zcela do sebe stísněného stvoření, které pozbylo sebe, které nezadržitelně p a d á do hlubin, zaúpí-li z propastí svých m a r n ě pracujících sil: Bože! Bože! pročs mě opustil? A měl bych se stydět za slovo, měl bych se b á t okamžiku, když mu neušel ani ten, který nebesa svinuje j a k o b a l d a c h ý n ?

21. listopadu

Nevidí, necítí, že vaří jed, j e n ž zničí mě i ji. A já s vrcholnou rozkoší lokám n á p o j , který mi p o d á v á p r o m o u zkázu. K č e m u pohled dobroty, j í m ž se často — často? — ne, ne často, ale přece někdy na m n e podívá, k č e m u ochota, s kterou přijímá bezděčný projev m ý c h citů, k č e m u soucit s m ý m i strázněmi, který se rýsuje na jejím čele!

Včera, když jsem odcházel, podala mi ruku a řekla:

„ S b o h e m , milý W e r t ř e ! “ Milý Wertře! Bylo to poprvé, že mi řekla „ m i l ý “ , a m n o u to projelo až do m o r k u . Stokrát jsem si to opakoval; a včera v noci, když jsem uléhal a sám se sebou rozprávěl, řekl jsem si tak najednou z n e n a d á n í : D o b r o u noc, milý W e r t ř e ! A musil jsem se pak sám sobě smát.

24. listopadu

Cítí, co t r p í m . Dnes mi její pohled pronikl hluboko do srdce. Nalezl jsem ji s a m o t n o u . Neřekl jsem nic, a o n a se na m n e podívala. Neviděl jsem už líbeznou krásku, neviděl záři skvělého d u c h a ; to všechno m ý m očím zmizelo. M n o h e m nádhernější bylo, co jsem viděl; výraz vroucí účasti a nejsladšího soucítění. Proč jsem se jí nesměl v r h n o u t k n o h á m ? P r o č jsem nesměl v jejím objetí odpovědět bouří polibků? — U t e k l a se ke klavíru a sladkým, tichým hlasem vydychovala h a r m o n i c k é tóny ke své h ř e . Nikdy nebyly její rty tak rozkošné, bylo to, j a k o by se žíznivě otvíraly a lokaly sladké zvuky, p r a m e n í c í se z nástroje, a j a k o by se z jejích sladkých úst j e n vracela ztajená ozvěna. — Ba, kdybych to tak dovedl ř í c i ! N e odolal jsem, poklonil se a p ř í s a h a l : N i k d y se neopová

žím v á m vtisknout políbení, vy rty, na nichž d u c h o v é z n e b e se vznášejí. — A přece — chci — a — vidíš, je to j a k o stěna mezi m n o u a jí, tu takové blaženství, t a m zánik, o d p y k á n í h ř í c h u ! — H ř í c h u ?

30. listopadu

Není, není mi p ř á n o , abych se v z p a m a t o v a l . Ať j d u kamkoli, všudy mě něco potká, co mě drtí. D n e s ! Ó osude, ó lidství!

P r o c h á z í m se podle vody, o p o l e d n á c h ; neměl jsem chuť na jídlo. Všechno bylo tak pusté, sychravý z á p a d n í vítr vál od h o r a šedá m r a č n a t á h l a do údolí. Zdaleka vidím člověka v ošumělém zeleném k a b á t ě p r o d í r a t se mezi skalami; zdálo se mi, že sbírá kořínky. K d y ž jsem se přiblížil a on, poplašen š r a m o t e m m ý c h kroků, se oto

čil, viděl j s e m n a d m í r u zajímavou tvář, jejímž hlavním

rysem byl tichý smutek; jinak prozrazovala j e n u p ř í m nou, laskavou mysl. J e h o černé vlasy byly j e h l a m i sto

čeny do dvou kotoučů a ostatní spleteny v silný cop, visící na z á d a . Z d á l o se mi, že j e h o šat ukazuje na nízký stav, pomyslil j s e m si, že mi to n e b u d e m í t ve zlé, když ho b u d u pozorovat při j e h o p o č í n á n í ; i zeptal jsem se ho, co hledá.

„ H l e d á m , “ odpověděl s h l u b o k ý m povzdechem, „hled á m květiny — a n e n a l é z á m ž á d n é —" „ T o jste si ale také nevybral v h o d n o u d o b u , “ řekl jsem s úsměvem.

„ J e tolik květin na světě," řekl a sešel ke m n ě . „V mé z a h r á d c e jsou růže a zimolez, dvojí d r u h , j e d n y mi dal otec, rostou j a k o býlí, h l e d á m je už po dva d n y a nem o h u je najít. T a d y venku bývají také vždycky květiny, žluté, m o d r é a červené, a také zeměžluč, co má tak pěkný kvítek. Ani j e d n a tu n e n í . “

Větřil j s e m něco podezřelého, a proto j s e m se ptal oklikou: „A co chce s těmi květinami?“ Podivný úškleb stáhl m u t v á ř : „ K d y ž m i slíbí, ž e t o n a m n e neprozradí,“

řekl a přiložil prst na rty slíbil jsem své milé kytičku.“

„ T o j e h e z k é , “ ř e k l jsem.Ó, řekl, „ m á m n o h o jiných věcí, je b o h a t a . “ ,,A přece je jí j e h o kytička milejší,“

odvětil j s e m . , , Ó , " p o k r a č o v a l , „ m á skvosty a zlatou k o r u n u . “

„ J a k p a k se j m e n u j e ? “ — „ K d y b y mi H o l a n d ř i zaplatili, co mi dluží,“ odvětil, „ j á bych byl jinší p á n ! Ba, byla j e d n o u d o b a , kdy mi bylo tak d o b ř e ! T e ď je se m n o u a m e n , teď už j s e m —" Vlhký pohled k n e b e s ů m dořekl všechno. „Byl tedy šťasten?“ tážu se. „ A c h , kdyby P á n b ů h d a l a já byl zas t a k o v ý ! “ řekl. „ T e n k r á t mi bylo tak lehce, tak vesele, j a k o rybě v potoce.“

„ J i n d ř i c h u ! “ zvolala v t o m stařena, přicházející cestou, „ J i n d ř i c h u , k d e p a k vězíš? V š u d e j s m e tě hledali.

Pojď k o b ě d u ! “ „ J e to váš syn?“ zeptal jsem se, přistupuje k ní. „ B a arci, můj u b o h ý syn. P á n b ů h na m n e n a ložil těžký kříž.“ „ J a k d l o u h o je už takový?“ p t a l j s e m se. „ T a k o v ý tichý,“ řekla, „ t e p r v p ů l roku. P á n b ů h zaplať, že je aspoň tak daleko. P ř e d t í m celý rok zuřil a ležel v blázinci na řetěze. T e ď n i k o m u nic neudělá, nikomu neubližuje, jenže p o ř á d zachází s králi a císaři.

Býval takový h o d n ý ; svým krásným rukopisem přivydělával na živobytí a najednou z ničeho nic se v á m p o m a t e , j d e na n ě h o horkost a p o t o m zuřivost a teď je takový,

j a k é h o ho vidíte. K d y b y c h v á m měla vypravovat, milý p a n e — "

Přerušil j s e m p r o u d jejího vypravování otázkou, j a k á to byla doba, které se n e m o h l ani dost vynachválit, j a k byl t e n k r á t šťasten, j a k mu bylo d o b ř e . „Bláhový,“ zvolala a soucitně se pousmála, „ m í n í d o b u , kdy byl bez sebe, tu vždycky velebí! To je doba, kdy byl v blázinci, kdy o sobě nic nevěděl — " T o m ě udeřilo j a k o blesk: vtiskl j e m jí peníz do ruky a šel jsem.

„ K d y jsi býval šťasten.'“ zvolal jsem a rozběhl se k městu. „ K d y ti bylo j a k o rybě v p o t o c e ! — P a n e b o ž e n a n e b i ! T o j e osud, kterýs dal člověku, ž e n e m á p o z n a t štěstí, než p o k u d r o z u m u n e n a b y l a když ho zase pozbyl? U b o ž á k u ! A přece ti závidím tvou trudnomyslnost, z m a t e n í tvých smyslů, ve k t e r é m hyneš. P l n naděje vycházíš, abys v zimě své královně n a t r h a l kvítí — v zimě — a teskníš, že ho nelze nalézt, nechápeš, proč ho nalézt n e m ů ž e š . A já — já vycházím bez naděje, bez účelu, a v r a c í m se d o m ů s p r á z d n o u , j a k jsem vyšel. —

D o m n í v á š se, že bys byl jinačí p á n , kdyby ti H o l a n d ř i zaplatili. Blažený tvore, j e n ž dovedeš nedostatek štěstí připsat h m o t n é překážce. — Ty necítíš! ty necítíš, že tvá b í d a tkví v tvém vlastním r o z v r á c e n é m srdci, v tvém vlastním zničeném mozku, a že ti a n i všichni králové světa n e p o m o h o u .

Ať v zoufalství zhyne, kdo se vysmívá c h o r é m u , putujícímu k nejvzdálenějšímu p r a m e n i , j e n ž mu ještě při-tíží a zvýší ještě bolesti j e h o skonu; ať bídně zhyne, kdo se povznáší n a d u t r á p e n é srdce, které p o d n i k á pouť k svatému h r o b u , aby se zbylo výčitek svědomí a zabilo m u k a své d u š e ! K a ž d ý krok po neschůdných cestách je krůpějí b a l z á m u přestrašené duši a po každé celodenní p o u t i srdce u l é h á lehčí o velmi m n o h o úzkostí. — A smíte t o m u říkat šílenství? — Vy, slovíčkáři, rozložení po polštářích! Šílenství! Panebože, vidíš mé slzy! —

Musils člověku, kterého jsi stvořil tak j a k o tak dost u b o h é h o , ještě p ř i d a t bratry, kteří ho olupují o tu trošku bídy, o tu špetku důvěry, kterou do tebe vkládá, do tebe, všemilující, neboť d ů v ě r a v léčivý kořínek, v krůpěj révy, co je to j i n é h o než důvěra v tebe, žes do všeho, co nás obklopuje, vložil léčivou sílu utišení, kterého n á m je neustále zapotřebí. — Otče, kterého n e z n á m ! O t č e , jenžs p ř e d t í m vyplňoval celou m o u duši a jenžs nyní o d e m n e

odvrátil svou t v á ř ! Povolej mě k sobě! N e m l č už d é l e !

T v é mlčení nezadrží m o u žíznivou duši — A horšil by se člověk otec, k t e r é m u by se z n e n a d á n í n a v r á c e n ý syn vrhl kolem krku a zvolal: Navrátil j s e m se, můj o t č e !

Nehněvej se, že přerušuji pouť, kterou jsem podle tvé vůle měl déle vydržet. Svět je všudy stejný, všudy je stejně lopoty a práce, o d m ě n y a b l a h a ; ale k č e m u mi to? M n ě je j e n dobře, kdes ty, a před tvou tváří chci trpět a užívat. — A ty, milý otče nebeský, ty že bys mě zavrhl?

1. prosince

Viléme, člověk, o n ě m ž jsem ti psal, ten šťastný ne

šťastník, býval písařem u Lottčina otce, a nešťastná vá

šeň k ní, kterou živil, skrýval, projevil a p r o kterou byl v y h n á n ze služby, učinila ho šílencem. C h á p e j , člověče, p ř i těchto suchých slovech, j a k nesmyslně mě ta historie rozrušila, když mi ji Albert p r á v ě tak pokojně vypravoval, j a k ty ji snad nyní čteš.

4. prosince

Prosím tě — vidíš, po m n ě je veta — Nesnesu to d é l e !

Dnes j s e m seděl u n í ; seděl jsem, h r á l a na klavír všelijaké písničky, a s j a k ý m v ý r a z e m ! Panebože, s j a k ý m výr a z e m ! — Co chceš? — J e j í sestřička na m é m koleně strojila svou p a n e n k u . Slzy mi vstoupily do očí. Sklonil jsem se a můj pohled uvízl na jejím s n u b n í m prstenu. —

Plakal jsem. — A najednou z a h r á l a tu starou, nebesky sladkou melodii, tak najednou, a duší mi prolétla útěcha a v z p o m í n k a všeho, co bylo, všech d n ů , kdy jsem tu píseň slýchal, všech p o š m o u r n ý c h mezidobí, mrzutostí a z k l a m a n ý c h nadějí, a p a k — chodil j s e m po pokoji, srdce se mi t í m vším dusilo. „ P r o b o h a vás prosím,“

řekl jsem p r u d c e , „ p r o b o h a vás prosím, p ř e s t a ň t e ! “ Z a razila se a hleděla na m n e v ustrnutí. „ W e r t ř e ! “ řekla mi s úsměvem, a ten mi p r o b o d l duši, „ W e r t ř e ! , jste velmi n e m o c e n . M á t e o d p o r k svým z a m i l o v a n ý m pamlskům. J d ě t e ! Prosím vás, uklidněte se!“ O d t r h l jsem se od ní a — Panebože, vidíš m o u bídu, a ty ji skoncuješ!

6. prosince

J a k mě její zjev pronásleduje. Ať b d í m či spím, vyplňuje všechnu m o u duši. T a d y , když p ř i m h o u ř í m oči, tady, v mé hlavě, kde se sbíhají všechny nitky vnitřního zření, t a d y jsou její černé oči. T a d y ! N e d o v e d u ti to vyslovit. Zavřu-li oči, jsou tu, j a k o moře, j a k o propast spo

čívající p ř e d e m n o u a ve m n ě , a naplňují mé smysly, kolik jich m á m .

Co je člověk? N á d h e r n ý p o l o b ů h ! Není-li nejslabší právě t a m , kde je mu nejvíc potřebí sil? A když se vznáší na p e r u t í c h radosti a n e b o když se hroutí do b e z e d n a bolu, nebývá v obojím z a d r ž o v á n p r á v ě tehdy, p r á v ě tehdy p ř i v á d ě n zpět k t u p ě c h l a d n é m u vědomí, kdy si přál u t o n o u t v plnosti nekonečného?

8. prosince

Milý Viléme, j s e m v t a k o v é m stavu, v j a k é m byli asi nešťastníci, o nichž věřili, že jsou posedlí zlým d u c h e m .

N ě k d y mě to chytne, není to strach, ani žádost to n e n í !

J e t o n i t e r n á n e z n á m á zuřivost, která rozbíjí m o u h r u ď a škrtí h r d l o . Běda, b ě d a ! A p a k b l o u d í v á m příšernou nocí tohoto s m u t n é h o času.

V č e r a v noci mě to vyhnalo z d o m u . Navečer j s e m ještě slyšel, že řeka se rozvodnila a všechny potoky, že od Wahlheimu celé údolí je p o d v o d o u . V noci o j e d e n á c t é vyřítil j s e m se ven. Strašlivá p o d í v a n á ! Vidět, j a k se v měsíční záři řítí žíravé p r o u d y , přes pole a luka a pastviny a vše; a širé údolí v zuření vichru j e d i n é bouřlivé m o ř e ! A když měsíc zas vystoupil a stál n a d černými m r a č n y a p ř e d e m n o u p o v o d e ň v strašlivě n á d h e r n é m odlesku zněla a h ř m ě l a , tu mě zas zamrazilo a t o u h a mě zas pojala! Ach, s rozevřenou n á r u č í stál jsem n a d p r o pastí a dýchal j s e m d o l ů ! dolů — a ztrácel se v slasti.

P r o p a d n o u t se t a m , se všemi strázněmi, se všemi ú t r a p a mi, rozbouřit se a řítit se j a k o vlny! A n o h u o d p o u t a t od země nedovedls, nedovedls učinit konec veškeré t r ý z n i ! —

Mé h o d i n y ještě nedošly — cítím t o ! Ó, Viléme, j a k rád bych byl za to dal celé své lidství : s vichrem rozervat m r a č n a , podchytit p r o u d y ! A kdoví, nedostane-li se jedn o u vězni této slasti!

A j a k jsem teskně shlížel na místečko, kde jsem s ní odpočíval p o d vrbou n a j e d n é procházce z a p a r n é h o d n e ! Bylo také zaplaveno a vrbu j s e m sotva poznával.

A vy louky, pomyslil jsem si, a celá krajino kolem myslivny, j a k zpustošeny jsou asi naše besídky žíravým proud e m ! A paprsek, sluneční paprsek vzpomínky se v k r á d a l ke m n ě j a k o k zajatci sen o stádech, loukách a velkých důstojenstvích. Neskočil jsem. — Nespílám si za to, neboť m á m o d v a h y dost, abych dovedl zemřít. — M ě l jsem — A teď tu sedím j a k o babička, která sbírá dříví u cizích plotů a u cizích dveří prosí o boží dárek, aby si ulevila a své skomírající, bezútěšné bytí prodloužila ještě o chvilečku.

17. prosince

Co je t o , můj milý? S á m sebe se lekám. Není-li má láska k ní nejsvětější, nejčistší, nejbratrštější láskou? Pocítil jsem kdy t r e s t u h o d n é h o p ř á n í v své duši — nechci se dušovat — a konec konců — sny? Ó, j a k zdravě cítili lidé, když připisovali tak protikladné úsilí cizím mocn o s t e m ! T é t o noci, chvěji se to vyslovit, choval jsem ji v náručí, přitiskl jsem ji pevně na svou h r u ď a zlíbal jsem její láskou šeptající ústa tisícerými polibky. Mé oko se utápělo v opojení jejího oka. Bože, j s e m trestuhodný, že stále ještě cítím blaženství, že stále ještě si přivolávám zpět tu žhoucí radost s veškerou vroucností? Lotto, Lott o ! — Po m n ě je v e t a ! Smysly se mi m a t o u . Už po osm d n ů se n e d o v e d u v z p a m a t o v a t , mé oči jsou plny slz!

N e n í mi nikde d o b ř e a d o b ř e všude. N i c si nepřeji, po ničem n e t o u ž í m . Bylo by lépe, kdybych odešel.

( V Y D A V A T E L Č T E N Á Ř I )

Abych m o h l p o d a t historii posledních p o d i v u h o d ných d n ů našeho přítele, j s e m n u c e n přerušovat j e h o dopisy vypravováním, k n ě m u ž j s e m látku sebral z úst Lottiných, Albertových, sluhových, jakož i jiných svědků.

W e r t h e r o v a vášeň p o n e n á h l u podemlela m í r mezi Albertem a j e h o ženou. Miloval ji s klidnou věrností roz

šafného m u ž e a j e h o r o d i n n ý život se n a k o n e c víc a víc podřizoval j e h o zaměstnání. Nechtěl si sice p ř i z n a t změ-

nu, která tak ostře odlišila nynější stav od líbánek, ale vnitřně přece pociťoval jistou nevoli k W e r t h e r o v ý m pozornostem k Lottě, které mu ovšem nebyly j e n o m nedovoleným ztenčováním j e h o práv, nýbrž i n ě m o u výčitkou.

T í m se ještě zhoršila š p a t n á n á l a d a , kterou mu někdy způsobovalo j e h o vyčerpávající, omezující a c h a t r n ě o d m ě ň o v a n é povolání. A protože se i W e r t h e r svým s m u t n ý m postavením stal š p a t n ý m společníkem, stráviv tesknotou srdce ostatní síly svého d u c h a , svou čilost a d u -

chaplnost, nebylo divu, že n a k o n e c také nakazil L o t t u , která u p a d l a v jakousi trudnomyslnost; Albert si to vykládal j a k o rostoucí vášeň k jejímu ctiteli, kdežto Wert h e r j a k o hlubokou rozmrzelost n a d z m ě n ě n ý m chován í m manželovým. Nedůvěřivost, kterou se o b a přátelé navzájem hlídali, m ě l a vzápětí, že j e d e n d r u h é m u byli na obtíž, když byli spolu. Albert se vyhýbal pokoji své ženy, když byl W e r t h e r u ní, a ten, povšimnuv si toho, navštěvoval ji, po několika m a r n ý c h pokusech zříci se jí dočista, když její m u ž byl z a n e p r á z d n ě n povoláním.

Z toho vznikla n o v á nespokojenost, j e d e n na d r u h é h o nasazoval čím dál víc, až n a k o n e c Albert dosti suchými slovy Lottě řekl, aby aspoň kvůli lidem dala svému styku s W e r t h e r e m j i n o u tvářnost a aby omezila j e h o příliš hojné návštěvy.

Přibližně v touž d o b u se v duši u b o h é h o h o c h a vyhranilo r o z h o d n u t í opustit tento svět. Byla to odjakživa j e h o zamilovaná myšlenka, které se neustále oddával, zejména od d o b svého n á v r a t u k L o t t ě .

N e m ě l to však být ukvapený, zbrklý čin; chtěl podn i k n o u t tento krok p o k u d m o ž n á s nejlepším přesvědčen í m , s nejklidnější rozhodností.

J e h o pochyby, j e h o svár se sebou s a m ý m se obrážejí v lístečku, j e n ž je p r a v d ě p o d o b n ě z a č á t k e m dopisu Vilémovi, nalezeného bez d a t a v j e h o p a p í r e c h .

„ J e j í přítomnost, její osud a účast, kterou bere na m n ě , je ještě to jediné, co dovede v y m a č k a t slzy z m é h o sežehnutého mozku. Z v e d n o u t záclonu a podívat se za ní, to je vše! A proč otálím? — Protože nevíš, j a k to t a m za tím v y p a d á ? Protože se o d t a m t u d nevracíme? —

K u p o d i v u , náš d u c h je už j e d n o u takový, že t a m , kde nic určitého neví, tuší zmatek a nicotu.,,

Nedovedl z a p o m e n o u t na b l a m á ž , kterou si utržil na vyslanectví. Z m i ň o v a l se o tom zřídkakdy, ale když se tak stalo sebezahaleněji, bylo znát, že t í m má svou čest za p o c h r o u m a n o u navždy a že mu tento příběh naočko-val nepřekonatelný o d p o r ke všemu veřejnému povolání a působení. O d d a l se tedy cele p o d i v n é m u cítění a myšlení, j a k é j s m e poznali z j e h o dopisů, a vášni bez konce, jež v n ě m ovšem u d u p a l a poslední zbytek činorodé síly.

V ě č n á j e d n o t v á r n o s t styku s laskavým a m i l o v a n ý m stvořením, jehož klid narušoval, a křečovitý r o z m a c h jeho sil, bez účelu a bez naděje, veštvaly ho nakonec do strašlivého činu.

20. prosince

Děkuji ti za tvou lásku, Viléme, že ses tak chytl toho slova. A n o , m á š p r a v d u : bylo by mi lépe, kdybych ode

šel. N á v r h , který mi činíš, abych se k v á m navrátil, není mi zcela po c h u t i ; aspoň bych si r á d ještě p o p ř á l m a l o u zacházku, zejména proto, že teď stále b u d e m r á z a t u h á cesta. Těší mě také velice, že si přijedeš p r o m n e ; j e n ještě posečkej asi č t r n á c t d n í a vyčkej dalšího dopisu ode m n e . J e třeba, aby nic nebylo u t r ž e n o , p o k u d t o neuzrá-lo. A za č t r n á c t dní se t o h o někdy h o d n ě u d á . M a t c e , prosím, řekni, a b y se modlila za svého syna a že ji prosím za odpuštění všech těch mrzutostí, které jsem jí způsobil. T a k o v ý byl můj o s u d : z a r m u c o v a t ty, j i m ž jsem byl p o v i n o v á n radostí. S b o h e m , můj milý příteli! Žehnej ti B ů h nebeský. S b o h e m !

T é h o ž dne, byla to neděle p ř e d vánoci, přišel večer k L o t t ě . Byla s a m a . U p r a v o v a l a několik hraček, které chystala p r o své m a l é sourozence k ježíšku. Mluvil o radosti, j a k o u děti b u d o u mít, a o d o b á c h , kdy také j e h o neočekávané otevření dveří a za n i m i ustrojený stromek s voskovicemi, cukrovím a j a b l k y uváděly u vytržení.

„ D o s t a n e t e , “ řekla L o t t a , skrývajíc rozpaky p o d milým úsměvem, „ d o s t a n e t e také nadílku, budete-li h o d n ý ; voskovičku a ještě něco.“ — „A č e m u říkáte být hodn ý ? “ zvolal, „ j a k ý m á m být, jaký m o h u být, milá Lott o ? “ „ V e čtvrtek je Štědrý večer,“ řekla, „přijdou

k n á m děti s tatínkem, každičké dostane n a d ě l e n o ; pak přijdete i vy — ale ne d ř í v e ! “ — W e r t h e r se zarazil. —

„ P r o s í m vás o to,“ pokračovala, „nejde to jinak, prosím vás, záleží-li v á m na m é m klidu; nemůže, n e m ů ž e to tak déle z ů s t a t ! “ — Odvrátil od ní oči, přecházel po pokoji a m u m l a l polohlasem: „ N e m ů ž e to tak z ů s t a t ! “

Lotta, jež cítila hrůzu, do níž ho uvrhla její slova, snažila se všelijakými otázkami rozptýlit j e h o myšlenky, ale m a r n ě . „ N e , L o t t o , “ zvolal, „ u ž vás nikdy nenavštív í m ! “ — „ P r o č to,“ odvětila, „ W e r t ř e , můžete, ba m u síte nás zase navštívit, ale mírněte se. Ó, proč v á m bylo souzeno narodit se s tou prudkostí a nezdolnou vášní ke všemu, do čeho se j e d n o u zakousnete! Prosím vás,“ pokračovala a uchopila ho za ruku, „ m í r n ě t e se! Kolik radosti v á m m o h o u způsobit vaše vzdělání, vaše vlohy!

V z m u ž t e se a odvraťte svou smutnou věrnost od stvoření, které n e m ů ž e nic než vás litovat.“ —

Zaskřípal zuby a zasmušile se podíval na ni. Držela ho za r u k u : „ J e n o m na okamžik se vzpamatujte, W e r t ř e ! “

řekla. „ C o ž necítíte, že klamete sebe, že se úmyslně ni

číte? P r o č právě m n e ? W e r t ř e ! Právě m n e , která nále

žím j i n é m u ? Právě t u ! O b á v á m se, obávám, že je to j e n nemožnost mě dosáhnout, co způsobuje, že se v á m to p ř á n í tak zalíbilo.“

Vytáhl ruku z její ruky, dívaje se na ni s ustrnulým p o h l e d e m nevole. „ M o u d r é , n a d m í r u m o u d r é , “ zvolal,

„ j e snad Albert a u t o r e m té p o z n á m k y ? Politika, výborná politika!“ — „ J e nasnadě,“ odpověděla na to. „A že by o p r a v d u v široširém světě nebylo dívky, která by dovedla splnit p ř á n í vašeho srdce? P ř e m o z t e se, hledejte ji a p ř í s a h á m v á m , naleznete ji. D á v n o mě už leká kvůli v á m i kvůli n á m , j a k jste se od nějaké d o b y m o h l odsoudit k tak o m e z e n é m u životu. V z c h o p t e se! Cesta by vás rozptýlila! Jistě vás rozptýlí! Hledejte! Naleznete bytost h o d n o u veškeré vaší lásky. A p a k se vraťte a poz n á m e vespolek b l a h o p r a v é h o přátelství.“

„ T o byste m o h l a d á t vytisknout,“ řekl a ledově se zasmál „a doporučit k výchovným účelům. M i l á Lotto, j e n maličké poshovění, všechno se časem p o d d á . “ —

„ J e n to jediné, Wertře, nepřicházejte p ř e d Š t ě d r ý m ve

č e r e m . “

Chtěl odpovědět, v t o m vešel Albert. Dali si mrazivě d o b r ý večer a přecházeli rozpačitě vedle sebe, W e r t h e r

nakousl lhostejný rozhovor, který byl rychle u konce.

Albert rovněž, ptal se pak ženy po několika obstaráv-kách, a když slyšel, že to dosud není vyřízeno, zaryl si do ni špičatými slovy. Wertherovi to m o h l o srdce u t r h n o u t . Chtěl odejít, ale n e z m o h l se na to, a tak to prot á h l až do osmi: nevrlosti a nevole stále přibývalo, až prostřeli; W e r t h e r sebral klobouk a h ů l a Albert mu dal na cestu b e z v ý z n a m n o u zdvořilůstku: nechce-li povečeřet s n i m i .

Přišel d o m ů , vzal sluhovi, j e n ž mu chtěl posvítit, světlo z ruky a vešel s á m do svého pokoje. Plakal usedavě, mluvil rozčileně sám se sebou, procházel se p r u d c e po pokoji a vrhl se n a k o n e c v šatech na postel, kde ho nalezl sluha, j e n ž se kolem j e d e n á c t é odvážil vejít, aby se optal, má-li p á n o v i zout boty. Svolil a n a k á z a l sluhovi, a b y d r u h é h o d n e z r á n a nevstupoval, d o k u d ho nezavolá.

V pondělí r á n o , d n e d v a c á t é h o p r v é h o prosince, dal se do psaní následujícího dopisu Lottě, j e n ž po j e h o smrti byl nalezen zapečetěný na j e h o psacím stole a jí o d e v z d á n . Otisknu jej zde po odstavcích, j a k asi byl napsán.

J s e m r o z h o d n u t , Lotto, z e m ř u ! A to ti píši bez r o m a n tické přepjatosti a klidně, z r á n a t o h o d n e , kdy tě n a p o sledy u v i d í m . Až budeš toto číst, d r a h á , b u d o u už pod d r n e m ostatky neklidného nešťastníka, j e n ž v posledn í c h okamžicích svého života n e z n á větší slasti než zabývat se t e b o u . Prožil j s e m strašlivou n o c , ale přece také b l a h o d á r n o u ; o n a to byla, která m n e , kolísajícího, utvrdila v m é m r o z h o d n u t í : z e m ř u . K d y ž j s e m se včera od tebe odtrhl, v nejstrašnějším rozbouření smyslů, j a k se to všechno sesypalo na mé srdce, j a k na m n e v tvé blízkosti sáhl strašlivý chlad m é h o beznadějného, bezútěšné-ho b y t í ! Sotva j s e m se dopotácel do svého pokoje, vrhl jsem se bez sebe na kolena a — ó Bože, dopřáls mi poslední ú t ě c h y nejtrpčích slz. A tisíce z á m ě r ů , tisíce náp a d ů mi znělo v duši, až tu n a k o n e c stála, cele a neoblomně, poslední myšlenka, j e d i n á : z e m ř u ! — Ulehl jsem a z r á n a , když j s e m se klidně probudil, stojí tu ještě neotřesena, silná, j a k byla, v m é m srdci: z e m ř u ! — N e n í to zou-

falství, je to jistota, že jsem dotrpěl a že se pro tebe obětuji; ano, Lotto, proč bych to zamlčoval: j e d e n z nás tří musí pryč, a tím b u d u j á . Ó d r a h á , v t o m z t r h a n é m srdci se to vztekle plížilo — zabít tvého m u ž e ! — t e b e ! — seb e ! — Budiž t e d y ! K d y ž vystoupíš na h o r u za krásného letního večera, v z p o m e ň si na m n e , j a k jsem tolikrát přicházel ú d o l í m k vám, a pak pohlédni n a p r o t i na hřbitov, k m é m u h r o b u , j a k vítr v záři zapadajícího slunce běží vysokou travou. — Byl jsem klidný, když jsem začal, a nyní, když si všechno tak živě představuji, pláču j a k o dítě.

K desáté zavolal W e r t h e r svého sluhu a při oblékání mu řekl: že za několik dní odcestuje, ať vyklepe šatstvo a ať všechno připraví k balení. Nařídil mu také, aby si všude vyžádal účty, aby se stavil p r o několik rozpůjče-ných knih a aby několika chuďasům, kterým t ý d n ě dával a l m u ž n u , vyplatil jejich příděl na dva měsíce n a p ř e d .

D a l si přinést jídlo do pokoje a po obědě si vyjel ven k správcovi; ale nezastihl ho d o m a . Procházel se zadum a n ě po z a h r a d ě a zdálo se, že chce ještě n a k o n e c na sebe n a k u p i t všechen smutek vzpomínek.

Maličké ho nenechaly d l o u h o na pokoji, pronásledovaly a obskakovaly ho, vyprávěly m u : že až b u d e zítra a zase zítra a ještě j e d e n den, p a k že si půjdou k Lottě p r o ježíška; a vypravovaly mu o učiněných zázracích, které si jejich dětská obrazotvornost slibovala.

„ Z í t r a ! “ zvolal, „a zase zítra a ještě j e d e n d e n ! “ A políbil je všechny z celého srdce a chtěl je opustit, když nejmenší ještě prohlásil, že mu něco zašpitá do ouška.

Prozradil m u , že starší bratři napsali velká novoroční přání, takhle veliká, p r o tatínka, p r o Lottu, p r o Alberta a také j e d n o p r o p a n a W e r t h e r a . Na Nový rok je prý odevzdají.

T o h o p ř e m o h l o . D a l k a ž d é m u něco, sedl n a koně, pozdravoval tatínka a se slzami v očích odejel.

K p á t é přišel d o m ů , poručil služebné, aby zatopila a o h e ň udržovala až do noci. Sluhovi nařídil, aby knihy a p r á d l o uložil dole do kufru a zašil šatstvo. Pak napsal p r a v d ě p o d o b n ě tento odstavec svého posledního dopisu L o t t ě :

Ty mě nečekáš. Myslíš si, že tě uposlechnu a že tě nenavštívím před Štědrým večerem. Ó L o t t o ! Ještě dnes, a n e b o nikdy už. O Š t ě d r é m večeru budeš držet v ruce tento list a budeš se chvít a budeš jej smáčet svými drah ý m i slzami. C h c i ! M u s í m ! Ó, j a k jsem r á d , že jsem r o z h o d n u t .

O p ů l sedmé šel do Albertova bytu a nalezl L o t t u sam o t n o u . N á r a m n ě se ulekla j e h o návštěvy. Řekla m u ž i m i m o c h o d e m , že W e r t h e r už nepřijde před Š t ě d r ý m ve

čerem. Albert si dal brzy n a t o osedlat koně, rozloučil se s ní a řekl, že si zajede k úředníkovi v sousedství, s nímž prý má nějaké řízení. A vypravil se, nedbaje nečasu.

Lotta, která věděla, že tuto záležitost už dlouho odsunoval a že se na noc nevrátí d o m ů , pochopila p o h ř í c h u až příliš dobře, co značí tato p a n t o m i m a , a u p ř í m n ě ji to bolelo. Seděla v své samotě, srdce se jí oblomilo, viděla minulost, uvědomila si svou cenu a svou lásku k muži, jenž nyní místo slibovaného štěstí počínal být křížem jej í h o života. V z p o m n ě l a si na W e r t h e r a . Horšila se na něho, a nenávidět ho přece nedovedla. Byl tu jakýsi tajemný rys, p r o který si ho oblíbila od samého začátku jejich styků. A nyní, po tak dlouhé době, po tolika společně prožitých okamžicích byl ovšem dojem z n ě h o ne-vyhladitelný. Její stísněné srdce si konečně ulevilo v slzách a přešlo p a k do tiché melancholie, v níž se čím dál hlouběji ztrácela. Ale j a k jí zabušilo srdce, když uslyšela, že W e r t h e r stoupá po schodech n a h o r u a že se venku po ní táže. Bylo pozdě, n e m o h l a se již d á t zapřít a přem o h l a své rozpaky j e n zpola, když vstoupil do pokoje.

„Nedostál jste slovu!“ zvolala mu vstříc. „ N i c jsem neslíbil,“ byla j e h o odpověď. „ T a k jste měl aspoň splnit m o u prosbu, prosbu o klid nás o b o u . “

Z a t í m c o tak mluvila, n a p a d l o ji, že pozve k sobě některé ze svých přítelkyň. Ať jsou svědky jejího rozhovoru s W e r t h e r e m ; a on je večer musí doprovodit d o m ů , tak

že se ho z b u d e v pravý čas. Vracel jí nějaké k n i h y : tázala se po některých jiných a snažila se, aby se rozhovor, než přijde některá přítelkyně, omezoval na všeobecnosti.

V t o m se vrátilo děvče a vyřizovalo, že obě přítelkyně

prosí za p r o m i n u t í , jedna prý má protivnou návštěvu z příbuzenstva, d r u h é se nechce oblékat a vyjít do té psoty.

N a d tím se na několik m i n u t zamyslila, až se pocit její neviny h r d ě v ní vzbouřil. Vzdorovala Albertovým v r t o c h ů m a čistota jejího srdce jí d a l a takovou jistotu, že nezavolala děvče, j a k p ů v o d n ě zamýšlela, k sobě do pokoje, nýbrž, přehravši na klavíru několik m e n u e t ů , aby se v z p a m a t o v a l a a utišila zmatek svého srdce, usedla klidně vedle W e r t h e r a na pohovku.

„ N e m á t e u sebe nic ke čtení?“ p t a l a se. O d p o v ě d ě l , že n e . „ T a m v mé zásuvce,“ začala, „leží váš překlad některých zpěvů z Ossiana, ještě jsem je nečetla. Doufala j s e m p o ř á d , že mi je přečtete vy, ale teď už b ů h v í j a k d l o u h o nejste vůbec k n i č e m u . “ U s m á l se a došel p r o písně, zamrazilo ho, když je vzal do ruky a oči měl plné slz, když do nich nahlédl. Usedl a četl:

„ H v ě z d o zšeřelé noci, krásná se třpytíš na z á p a d ě .

Zářící hlavu z m r a č n a pozvedáš, statná se neseš n a d kopcem. Po čem tvé oko slídí na stepi? Bouřlivé vichry ulehly. Bystřina hučí v dáli. Š u m n é vlny hrají kol vzdálených skal. Bzukot večerních mušek rojí se plání. N a č shlížíš, krásné světlo? Ale ty se usmíváš a jdeš, radostné vlnky lemují tvou tvář a smáčejí líbezné vlasy. S b o h e m , paprsku k l i d u ! Zjev se, n á d h e r n é světlo Ossianovy d u š e !

A světlo se zjevuje ve své síle. V i d í m své zesnulé d r u h y , na hoře L o r a se scházejí, j a k za d n ů , které už zašly. —

Fingal přichází, p o d o b e n m l ž n é m u sloupu. A j e h o bo-hatýři s n í m . A pohleď, b a r d o v é z p ě v u ! Ulline, v šedin á c h starče! statečný R y n o ! Alpine, líbezný p ě v č e ! A ty, M i n o n o , ztišeně lkající! — J a k z m ě n ě n i jste, přátelé moji, od slavného kvasu na S e l m ě ! kdy jsme se ucházeli o čest pěvce, j a k o větérkové j a r a , kteří střídavě dují, ohýbajíce tiše ševelivou trávu hor.

Tu vystoupila M i n o n a v celé své kráse, zrak sklopený k zemi a plačíc. Těžce jí vlály vlasy na n á r a z e c h větru, j e n ž od hory přicházel. — Šero se sneslo do duší h r d i n , když pozvedla líbezný hlas; častokrát viděla Salgarův h r o b , často c h m u r n é sídlo bělostné K o l m y .

K o l m a opuštěná na hoře, K o l m a líbezně volá. Salgar slíbil, že přijde. Ale pevněji svírá ji noc. Slyšte K o l m u , j a k zpívá, s a m a a s a m a na k o p c i !

(KOLMA)

Je noc. J s e m sama. Na kopci, ztracená v bouři. Vichry na h o r á c h vyjí, bystřina hučí se skal!

Chýše n e m á m , která by mě před deštěm ochraňovala, sama jsem, ztracena v bouři hor.

Vystup, měsíci, z m l h ! Zjevte se, hvězdy n o c i ! Paprsku, buď kdo buď, k místu m n e veď, kde můj milý odpo

čívá, zmožený l o v e m ! Tětivu luku povolil a psi ho hlídají, čenichajíce! M n ě však je seděti zde, s a m o t n é na skále zarostlého p r o u d u . H u č í b o u ř e a p r o u d , neslyším hlasu svého miláčka.

Proč otálí můj Salgar? Z a p o m n ě l , co mi slíbil? —

T a d y je skála, tady strom, t a d y hučící p r o u d . Řekl jsi, s nocí že přijdeš. K a m , ach, zbloudil můj Salgar? S tebou j s e m chtěla p r c h n o u t a opustit otce i bratra, ty z p u p né.

D á v n o jsou naše rody nepřáteli, ale my nejsme znepřáteleni, Salgare, slyš!

O d m l č se na chvilku, vichře, na chvilku j e n se odmlč, p r o u d e , aby můj hlas údolím se nesl, aby můj poutník mě uslyšel. Salgare! K o l m a tě volá. T a d y je strom, tady skála. Salgare, miláčku, t a d y jsem, t a d y !

Proč nepřicházíš, můj milý?

Pohleď, měsíc se zjevuje. Ř e k a se v údolí třpytí. Skály stoupají k vrcholku, šedivé skály. J e h o však nevidím na hřebenech. Smečka, bouřící p ř e d ním, nehlásá j e h o příchod. T a d y m u s í m sedět, a s a m a .

Ale kdo je to, kdo t a m dole na pláni leží? M ů j milý?

M ů j b r a t r ? — Ó, p r o m l u v t e slovíčko, p ř á t e l é ! — N e odpovídají. J a k je mi ú z k o : — Ach, jsou mrtvi. M e č e j i m zrudly bojem. Ó bratře, b r a t ř e ! Proč zabils mi m é h o Salgara? Ó Salgare, proč zabils mi m é h o b r a t r a ? O b a tak zdrávi jste byli! Ó, krásný byls v zástupu p o d kopcem, on strašlivý v bitvě. O d p o v ě z t e m i ! Slyšte, slyšte můj hlas, milení moji! Ale běda, jsou n ě m i . Na věky n ě m i .

J a k hlína vychladlá je jejich hruď.

Ó, ze skal, z vrcholu zvichřené hory promluvte, duchové m r t v ý c h ! P r o m l u v t e ! Nestrnu h r ů z o u ! K a m jste si odešli odpočinout? V které horské sluji vás n a j d u ? —

Neslyším hlásku v šumění větru, odpověď neslyším za-vátou v bouři.

Sedím tu zbědovaná. A v slzách na jitro čekám. K o -

pejte hrob, vy přátelé mrtvých, ale nezahazujte ho dříve, než přijdu. Můj život mi mizí j a k o sen, j a k o bych tu zůstala sama. T a d y chci přebývat se svými přáteli, při p r o u d u zvučné skály. Až přijde noc a vichr se přižene plání, v bouři stát b u d e můj d u c h a naříkat b u d e n a d skonem milených přátel. Myslivec v houšti mě uslyší, bát se b u d e hlasu a b u d e jej milovat, neboť sladký b u d e můj hlas, až n a d přáteli zalkám — ach, o b a mi byli tak d r a z í !

To byl tvůj zpěv, ó M i n o n o , T o r m a n o v a něžně z r u m ě -

něná dcero. N a d K o l m o u jsme plakali a t e m n o bylo n á m v duši. — Ullin s varytem vystoupil a zpíval, co zpíval Alpin. — Alpinův hlas byl líbezný, R y n o v a duše p l a m e n n ý p r o u d . Ale už odpočívali v u z o u n k é m d o m ě a hlasy dozněly v Selmě. — Kdysi Ullin z lovu se vrátil, ještě než rekové padli. Slyšel, j a k zpívali o závod. Jejich píseň byla něžná, ale s m u t n á . Naříkali n a d smrtí M o r a -

ra, prvního z h r d i n . J e h o duše byla jako duše Fingalova.

J e h o meč j a k o Oskarův meč. — Ale p a d l a j e h o otec za-naříkal a oči sestřiny byly plny slz. M i n o n a měla oči plné slz, skvělého M o r a r a sestra. Ustoupila před Ullino-vým zpěvem j a k o na z á p a d ě luna, jež předvídá bouři a déšť a skrývá krásnou svou hlavu do m r a č n a . — U d e

řil jsem s Ullinem do strun k žalostné písni.

( R Y N O )

P ř e h n a l se vichr a déšť. Zjasněné p o l e d n e ! M r a k y se rozestupují. Spěchajíc slunce ozařuje pahorek. T a k r u d ě plyne v údolí řeka z hor. Sladký je, proude, tvůj šum, ale sladší je hlas, který slyším. Alpinův je to hlas, n a d m r t v ý m naříkající. J e h o hlava je sehnuta stářím, zrudlé je oko plné slz. Alpine, n á d h e r n ý pěvče, proč jsi tak sám na mlčící hoře, proč kvílíš, j a k zakvílí vichr v lese, j a k vlna n a vzdáleném b ř e h u ?

( A L P I N )

Své slzy, R y n o , prolévám m r t v ý m , pro obyvatele h r o bů zní můj hlas. Štíhlý jsi na kopci, krásný mezi syny pláně. Ale p a d n e š j a k o M o r a r , a na tvou m o h y l u usedne

tesknící. Pahorky na tebe z a p o m e n o u , v síni ležet b u d e tvůj luk a nikdo ho n e b u d e n a p í n a t .

Rychlý byls, M o r a r e , j a k o srnec na horách, strašlivý j a k o o h e ň na nebi za noci, vichrný byl tvůj hněv. V boji tvůj meč j a k o blýskavice n a d plání. Tvůj hlas byl podoben bystřině po dešti, p o d o b e n h r o m u zeza hor. M n o h o jich p a d l o rukou tvou, p l a m e n e m h n ě v u strávených.

Ale když ses navracel z boje, j a k m í r n é bylo tvé čelo!

J a k o slunce po bouři byla tvá tvář, j a k o měsíc zamlklé noci. K l i d n á byla tvá hruď, j a k o jezero, když ulehlo bouření vichrů. Těsný je n y n í tvůj byt, t e m n é tvé bydlo.

T ř e m i kroky z m ě ř í m tvůj h r o b , ó ty, jenž bývals tak velký! Čtvero b a l v a n ů omšelých hlav, toť j e d i n á p a m á t ka na tebe. S t r o m bez listí, d l o u h é traviny, ve větru ševelící, ukazují lovci h r o b m o c n é h o M o r a r a . M a t k y nemáš, aby tě oplakávala, děvčete n e m á š se slzami lásky.

M r t v a je, která tě zrodila. M r t v a je dcera M o r g l a n o v a .

Ale kdo je to o holi? Čí je to hlava, věkem bílá, čí oko, zrudlé p l á č e m ? Tvůj otec je to, ó M o r a r e ! Otec, jenž neměl už syna, k r o m t e b e ! Slyšel o tvé slávě v boji; slyšel o rozprášených o d p ů r c í c h . Slyšel tvůj věhlas, M o r a r e ! Ach, a o tvé r á n ě neslyšel? Zaplač, M o r a r ů v otče, z a p l a č ! Ale tvůj syn tě neuslyší. H l u b o k ý spánek mrtvých, nízká poduška z p r a c h u . Nezaslechne tvého hlasu, nep r o b u d í se voláním. Ó, kdy se v h r o b ě rozbřeskne r á n o , které by velelo spícímu: vzbuď se!

S b o h e m buď, nejšlechetnější z lidí, dobyvateli v poli.

Ale už nikdy tě pole neuzří, nikdy se šerý les už neroz-hoří leskem tvé oceli. S y n a jsi nezůstavil, ale zpěv tvé j m é n o zachová. Budoucí časy o tobě uslyší, uslyší o p a d lém M o r a r o v i .

Hlasitě se rozezvučela tesknota h r d i n ů , nejhlasitěji A r m i n ů v rozryvný vzdech. P ř i p o m í n á mu to synovu s m r t : P a d l za d n ů svého mládí. K a r m o r seděl poblíže hrdiny, kníže h l a h o l n é h o G a l m a l u . P r o č vzlyká A r m i n ?

řekl, k č e m u tu pláč? Což nezní píseň a zpěv, aby duše roztála a okřála? Je j a k o n ě ž n á m l h a , jež stoupajíc z jezera, sprchává do údolí a kvetoucí kvítí svlažuje; ale slunce zas přichází, silné slunce, a m l h y se ztratily. P r o č tolik běduješ, A r m i n e , p a n e G o r m y , v l n a m i smáčené?

Běduji! A n o , běduji, a věru že m a l á není příčina mého žalu. — K a r m o r e , nikdy jsi syna neztratil, nikdy jsi kvetoucí dcery n e p o z b y l ! Kolgar statečný žije a žije

Armira, nejkrásnější všech dívčin. Rozkvétají ratolesti tvého d o m u , ó K a r m o r e , ale A r m i n je poslední svého rodu. T e m n é je tvé lože, ó D a u r o , dusný tvůj spánek v h r o b ě . K d y se probudíš se svými zpěvy, se svým lah o d n ý m hlasem, kdy? V z h ů r u , větrové jeseně, v z h ů r u !

Z a b u ř t e ztemnělou p l á n í ! Bystřiny, z u ř t e ! Zavyjte, vichrové v temeni d u b ů ! Z t r h a n ý m i m r a č n y procházej, ukazuj měsíci zsinalou t v á ř ! Strašlivou noc mi p ř i p o m e ň , kdy zahynuly mé děti, kdy A r i n d a l m o h u t n ý p a d l , D a u -

ra, miláček, odešla.

D a u r o , m á dcero, krásná bylas, krásná j a k l u n a n a d h o r a m i furskými, bílá j a k padlý sníh, sladká j a k o vánek.

Arindale, byl silný tvůj luk, rychlý tvůj oštěp v poli, j a k o m l h a n a d vlnou byl tvůj zrak, p l a m e n n ý m m r a č n e m v bouři tvůj štít. A r m a r , válečník slavný, přišel a o D a u -

ru se ucházel. Neodolala. V štěstí doufali ti, kdož jí přáli.

Zanevřel h n ě v e m E r a t h , O d g a l ů v syn, neboť j e h o b r a t r A r m a r e m zabit ležel. Přišel, převlečen za n á m o ř n í k a .

L e p ý byl na v l n á c h j e h o člun. Bílé kadeře v ě k e m ; klidna zvážněla tvář. Dívko nejlíbeznější, řekl, krásná dceruško A r m i n o v a ! Při skále t a m , o p o d á l v moři, k d e na stromě červený plod se skví, t a m A r m a r čeká na D a u r u . Přicházím, abych m u lásku provázel v l n a m i m o ř e .

D a u r a j d e za n í m a po A r m a r u volá. Ale nic jí neodpovídalo než ozvěna skály. A r m a r e , miláčku, miláčku, p r o č mě tak strašíš? Slyš mě, A r n a t h ů v synu, slyš! D a u r a t ě volá! D a u r a !

E r a t h , zrádce, se smíchem k b ř e h u jí p r c h a l . Pozvedla hlas a volala otce a b r a t r a . A r i n d a l e ! A r m i n e ! Což nikdo není, kdo z a c h r á n í D a u r u ?

Její hlas přes m o ř e přišel. Arindal, syn m ů j , sestoupil s kopce, hrozivý s kořistí lovu. Šípy mu po boku řinčely.

L u k nesl v ruce. Pět šedočerných fen běželo s n í m . E r a t h a troufalého viděl na b ř e h u , j a l ho a přivázal k d u b u .

Pevně ovinul j e h o boky. S t o n e m naplnil větry.

A r i n d a l na m o ř e vyjel v člunu, aby D a u r u k pobřeží odvezl. A r m a r přišel; rozlícen vystřelil šedivě okřídlený šíp. Zazněl a hluboko zajel do tvého srdce, Arindale, můj s y n u ! Místo E r a t h a , zrádce, zhynul jsi ty. Loď doplula k skále. P o d ní se zhroutil a u m ř e l . J a k zabědo-valas, ó D a u r o , když u tvých n o h o u proudila krev tvého b r a t r a .

Vlny roztříští člun. A r m a r se do m o ř e vrhá, aby D a u -

ru zachránil, a n e b o zhynul. S p a h o r k u p r u d k ý vichr do vln v p a d : tonul a nevyplaval.

Avšak na skále, o niž se lámaly vlny, slyšel jsem dceřino lkání. M n o h o a hlasitě křičela. Ale otec ji nezachránil. Celou noc jsem na b ř e h u prostál, viděl jsem ji v chab é m záblesku luny, po celou n o c j s e m slyšel její křik.

A vichr řval a ostrými šlehy do boku hory bil déšť. Zeslábl její hlas, než přišlo r á n o . Z m í r a l a j a k o večerní vánek v travinách skal. Zemřela, bídou zdrcena, a A r m i n a s a m o t n é h o zůstavila. Ta t a m je má síla v boji, ta t a m má chlouba mezi dívkami všemi.

K d y ž horské vichry přicházejí, když severák n a d z v e d á vlny, na břehu sedávám v r a c h o t u vln a h l e d í m k strašlivé skále. Často, když měsíc z a p a d á , vidím d u c h y svých dětí. Průsvitné, v truchlivé svornosti, kráčejí spolu.“

P r o u d slz, vytrysklý z Lottčiných očí a uvolňující úzkost jejího srdce, zastavil W e r t h e r ů v zpěv. O d m r š t i l papír, uchopil její ruku a usedavě se rozplakal. L o t t a se opřela o d r u h o u a skrývala oči v kapesníku: byli strašlivě rozrušeni. Cítili vlastní bídu v osudu hrdin, cítili ji družně a jejich slzy je spojily. W e r t h e r o v y rty a oči žhnuly na Lottčině paži. M r á z jí zalomcoval. Chtěla utéci.

Ale bol a soucit na ni dolehly j a k o olovo. Těžce oddychovala a chtěla se v z p a m a t o v a t . Prosila ho, vzlykajíc, aby pokračoval, prosila mocně, jako nebe. W e r t h e r se třásl.

Srdce mu p u k a l o . Zdvihl rukopis a z l o m e n ý m hlasem četl:

„ P r o č mě budíš, v á n k u j a r a ? Laškuješ a říkáš: krůpějí nebes tě orosím. Ale blízek je čas m é h o u v a d n u t í , blízek vichr, který mé listy serve. Z í t r a přijde poutník, přijde, kdo mě viděl v mé kráse — po širém poli mě hledat bude j e h o zrak, a už m n e nenalezne.“

Celá tíha těchto slov dolehla na nešťastníka. V r h l se Lottě k n o h á m , zoufale uchopil její ruce, tlačil si je do očí a přitiskl je k čelu. A zdálo se, j a k o by jí duší prolétla p ř e d t u c h a j e h o strašlivého z á m ě r u . Smysly ji přecházely, tiskla mu ruce, přitiskla je k p r s ů m , tesknotou rozru

šena sklonila se k n ě m u a jejich hořící tváře se dotkly.

Svět se pod nimi p r o p a d a l : ovíjel ji pažemi, přitiskl ji k h r u d i a pokrýval zuřivými polibky její vibrující rty, které chtěly promluvit. „ W e r t ř e ! “ zvolala přiškrceným hlasem a odvrátila se. „ W e r t ř e ! “ a c h a b o u rukou od-

strkovala j e h o hruď. „ W e r t ř e ! “ zvolala zmužilým t ó n e m ušlechtilého srdce. Neodolal, pustil ji z objetí a j a k o pom i n u t ý se jí vrhl k n o h á m . T r h l a sebou a v úzkostném z m a t e n í , třesouc se mezi láskou a h n ě v e m , řekla: „ T o bylo n a p o s l e d y ! W e r t ř e ! Už mě n e u v i d í t e ! “ A s pohled e m nejsytější lásky na u b o ž á k a o d b ě h l a do d r u h é h o pokoje a z a m k l a za sebou. W e r t h e r za ní n a p ř á h l ruce, ale netroufal si ji zadržet. Ležel na zemi, hlava na pohovce. T a k setrval déle než půl hodiny, až ho š r a m o t p r o b u d i l . Byla to služka, která přišla prostřít. P o b í h a l po pokoji, a když zase osaměl, přistoupil ke dveřím pokojíčku a tiše volal: „ L o t t o ! L o t t o ! j e d i n é slůvko, j e n sboh e m ! “ Mlčela, čekal — a žadonil — a čekal. P a k se odtrhl ode dveří a zvolal: „ B u ď sbohem, L o t t o ! Na věky s b o h e m ! "

Přišel k městské b r á n ě . Stráže ho znaly a pustily ho mlčky. Sněžilo a dštilo. T e p r v k j e d e n á c t é zase zabušil.

K d y ž se W e r t h e r vrátil d o m ů , všiml si sluha, že mu chybí klobouk. Netroufal si nic říci a svlékl h o ; všechno bylo p r o m o k l é . K l o b o u k později našli na skále, svažující se do údolí, a je nepochopitelné, j a k ji v takové t e m n é , sychr a v é noci slezl, aniž se zřítil.

U l e h l a d l o u h o spal. K d y ž mu sluha příštího r á n a na zavolání přinesl kávu, viděl, že píše. N a p s a l v dopisu L o t t ě t e n t o odstavec:

Naposledy, naposledy o t v í r á m oči. N e u v i d í už slunc e : kalný, m l h a v ý d e n j e zakrývá. T r u c h l i tedy, p ř í r o d o !

Tvůj syn, tvůj přítel, tvůj milenec se blíží svému konci.

Lotto, je to pocit, který n e m á sobě r o v n é h o (a přece je nejpodobnější m l ž n é m u snění), řekneš-li si: to je poslední jitro. Poslední! Lotto, n e m á m dost sil, abych pochopil slovo: poslední! Což tu nestojím ve vší síle, a zítra b u d u bezvládně n a t a ž e n n a zemi. Z e m ř í t ! C o j e to? P o hleď, sníme, když m l u v í m e o smrti. Viděl jsem leckoho u m í r a t , ale tak omezený je člověk, že ani nedovede pochopit začátek konce svého bytí. T e ď ještě svůj. t v ů j ! T v ů j !

Ó m i l o v a n á ! A po chvilce — odloučeni, rozvedeni —

snad na věky. — N e , Lotto, ne — j a k m o h u z h y n o u t já, j a k t y ! Vždyť j s m e ! — Z h y n o u t ! — Co je to? Zase jen slovo! P r á z d n ý zvuk, jenž mi nic neříká. — M r t e v , Lott o ! Z a k o p á n do c h l a d n é země, tak těsně, tak t e m n ě ! —

M ě l j s e m přítelkyni, ta mi byla vším, když j s e m byl n e -

zkušený mladíček. U m ř e l a . Šel j s e m za její rakví a stál j s e m n a d jejím h r o b e m . J a k spouštěli t r u h l u a vrzavá l a n a s ní sjela dolů a zase se vrátila n a h o r u , a j a k první l o p a t a hlíny se skutálela dolů a s c h r á n a p o d d o p a d e m úzkostně z a d u n ě l a a d u n ě l a t e m n ě a temněji, až byla všecka p o k r y t a ! — Zhroutil j s e m se u h r o b u — Byl j s e m dojat, otřesen, přestrašen, rozerván v nejvnitřnější duši, ale nevěděl jsem, co se se m n o u děje — co se se m n o u b u d e dít — Z e m ř í t ! H r o b ! N e r o z u m í m t ě m slov ů m !

O d p u s ť mi, odpusť! V č e r a ! K é ž to byl poslední okamžik m é h o života! A n d ě l e ! Poprvé, p o p r v é zcela bez p o c h y b nejvnitřnějším n i t r e m mi prochvěla t a t o slast: o n a m ě miluje! Miluje m ě . N a m ý c h r t e c h ještě ž h n e svatý oheň, j e n ž proudil z tvých, n o v á vroucí slast vešla d o m é h o srdce. O d p u s ť mi, odpusť!

A c h , věděl jsem, že mě miluješ, věděl j s e m to h n e d po prvních oduševnělých pohledech, po p r v n í m stisku ruky.

A přece, když jsem tě zas opustil, když jsem viděl Alberta po t v é m boku, tu j s e m si opět zoufal v h o r e č n ý c h p o c h y b á c h .

V z p o m í n á š si na květiny, kterés mi poslala, kdyžs mi t e n k r á t v té proklaté společnosti n e m o h l a a n i slůvka říci, a n i ruky p o d a t ! Celou noc j s e m p ř e d n i m i proklečel a byly mi pečetí tvé lásky. Ale ach, tyto dojmy přešly, tak j a k o z duše věřícího p o n e n á h l u mizí pocit boží milostí, která mu sytou n á p l n í svatě zjevenými z n a m e n í m i byla udělena.

V š e c h n o to je pomíjející — ale a n i věčnost neuhasí žhavý život, j e h o ž j s e m se včera n a p i l z tvých r t ů , j e h o ž j s e m pln. O n a m ě miluje! T a t o r u k a j i objímala, tyto rty se třásly na jejích, t a t o ústa blábolila na jejích ústech.

J e m á . J s i m á ! A n o , L o t t o , n a věky!

A to, že je Albert tvůj m u ž ? M u ž ? — Na t o m t o světě snad — A na t o m t o světě je to hřích, že tě miluji, že bych tě chtěl vyrvat z j e h o objetí a s t r h n o u t do svého.

H ř í c h ? D o b r á . Z t r e s t á m se za n ě j ; ve vší nebeské slasti j s e m ho o c h u t n a l , t o h o hříchu, vsál jsem sílu a lék všeho života d o srdce, o d o n é chvíle jsi m á ! M á , L o t t o ! J d u n a p ř e d ! J d u k svému otci, k t v é m u otci, t o m u si postě

žuji; a on mě utěší, než přijdeš; a já ti poletím vstříc a u c h o p í m t ě ; a zůstanu s tebou p ř e d tváří N e k o n e č n é h o ve v ě č n é m objetí.

Nesním, n e t á p á m v d o h a d e c h ! Blízko h r o b u se mi rozbřesklo. Budeme, shledáme se! T v o u m a t k u u v i d í m e !

Já ji uvidím, naleznu ji a ze všeho se jí vyzpovídám.

T v o u m a t k u ! T v o u p o d o b u !

K j e d e n á c t é ptal se W e r t h e r sluhy, vrátil-li se Albert d o m ů . S l u h a řekl: a n o , viděl prý, j a k t a m odváděli j e h o koně. N a t o m u d á p á n otevřenou cedulku, n a níž stálo:

„Nepůjčil byste mi laskavě k cestě, na kterou se chyst á m , své pistole? Žijte b l a z e ! “

U b o h á p a n í m á l o spala poslední noc. Její krev se h o rečně bouřila a tisíceré pocity drásaly jí srdce. Proti své vůli cítila hluboko v prsou žár W e r t h e r o v a objetí a zároveň se jí d n y její prosté nevinnosti, bezstarostné důvěry v sebe jevily dvojnásob krásné. Už n a p ř e d se b á l a pohledů svého m u ž e a j e h o polomrzutých, polosměšných otázek, až se doví o Wertherově návštěvě; nikdy se ne-přetvařovala, nikdy nezalhala, a n y n í poprvé nebylo zbytí. O d p o r a rozpaky, j a k ý c h při t o m zakoušela, vinu v jejích očích ještě zvětšovaly. A přece nedovedla ani zanevřít na p ů v o d c e toho všeho, ani si slíbit, že ho už nikdy neuvidí. Plakala do r á n a , až u p a d l a do m d l o b n é h o spánku. Sotva se p r o b r a l a a oblékla, vrátil se její m u ž , jehož přítomnost jí poprvé byla naprosto nesnesitelná.

A protože se bála, že objeví, j a k á je nevyspalá, u p l a k a n á a p ř e p a d l á , stala se ještě zmatenější a přivítala ho zuřiv ý m objetím, které bylo spíše výrazem úleku a lítosti než p r u d k é radosti. A p r á v ě t í m vzbudila Albertovu pozornost; ptal se jí zcela suše, rozlomiv několik balíků a dopisů, nepřihodilo-li se j i n a k nic a nebyl-li tu nikdo.

O d p o v ě d ě l a mu zajíkavě, že W e r t h e r tu včera hodinku pobyl. —

„ T e n ví, kdy přijít!“ řekl a odešel do svého pokoje.

L o t t a čtvrt h o d i n y zůstala sama. Přítomnost m u ž e , kterého milovala a ctila, zapůsobila na ni n o v ý m d o j m e m .

R o z p o m n ě l a se na všechnu j e h o d o b r o t u , šlechetnost a lásku a kárala se, že se mu tak h a n e b n ě odvděčila.

N e z n á m ý pocit ji pudil, aby šla za n í m . Sebrala svou práci, jak činívala, odešla do j e h o pokoje a tázala se, ne-potřebuje-li nic. O d p o v ě d ě l : „ N i c ! “ a stoupl si k pultu, aby psal; L o t t a usedla k ruční práci. H o d i n u tak pro-

stáli a proseděli vedle sebe; když Albert konečně několikrát prošel pokojem a L o t t a ho oslovila, aniž si toho valně všímal, ba když si zase stoupl k pultu, zmocnila se jí tesknota, která byla tím trapnější, že ji chtěla skrýt a spolykat slzy.

Příchod W e r t h e r o v a h o c h a ji uvedl do největších rozpaků. O d e v z d a l cedulku Albertovi, j e n ž se docela chladně obrátil k p a n í a řekl: „ D e j mu ty pistole!“

„ Ž e mu přeji šťastnou cestu,“ řekl hochovi. To do ní udeřilo j a k o h r o m . Vrávoravě vstala. Nevěděla, co se s ní děje. P o m a l u popošla k stěně, třesouc se je sňala, oprášila je a váhala, a byla by ještě otálela dlouho, kdyby ji Albert tázavým p o h l e d e m : „ T a k co j e ? “ nebyl pobídl. D a l a sluhovi neblahou z b r a ň a nevypravila ze sebe půl slůvka, a když byl z d o m u , složila svou práci a nevýslovně sklíčena odešla do svého pokoje. Srdce jí prorokovalo h r ů z u n a d h r ů z u . H n e d se chtěla svému muži v r h n o u t k n o h á m , všechno mu zjevit, příběh včerejšího večera, svou vinu a své obavy. H n e d zase nevěděla, j a k by to dopadlo, a už dokonce n e m o h l a doufat, že by přemluvila m u ž e k tomu, aby došel k Wertherovi. Prostřelo se. D o b r á přítelkyně, která se přišla j e n o m na něco přep t a t a kterou L o t t a už nepustila, měla tu zásluhu, že hovor p ř i stole byl snesitelný: nutili se do řeči, mluvilo se, vypravovalo se, zapomínali.

H o c h přišel s pistolemi k Wertherovi, j e n ž je nadšeně popadl, když zvěděl, že mu je dala Lotta. Poručil si chléb a víno, poslal h o c h a k obědu, usedl a psal: Prošly t v ý m a r u k a m a , oprášilas je, l í b á m je tisíckrát, ty ses j i c h dotkla. A ty, d u c h u na nebi, přeješ mému zám ě r u ! A ty, Lotto, mi podáváš nástroj, ty, z jejíchž rukou j s e m toužil přijmout smrt a od níž ji nyní přijímám.

Ó, vyptával j s e m se svého chlapce, chvěla ses, kdyžs mu je podávala, ale sbohem jsi neřekla. — Běda, b ě d a ! —

Neřekla jsi s b o h e m ! — Že bys na m n e zanevřela pro ten okamžik, j e n ž mě navždy připoutal k tobě? Lotto, ani tisíciletí nezahladí j e h o stopu. A já to cítím, n e m ů

žeš mít nenávist k t o m u , k d o p r o tebe tolik hoří.

Po jídle nařídil chlapci, aby dočista všechno zabalil; roztrhal m n o h o p a p í r u ; odešel a vyrovnal ještě d r o b n é

dluhy. Vrátil se d o m ů a zase odešel. Vyšel před b r á n u , nedbaje deště, do hraběcí z a h r a d y , pustil se hlouběji do kraje, vrátil se s večerem a psal:

Viléme, viděl jsem naposled pole a les a nebesa. T a k é ty buď s b o h e m ! M i l á m a m i n k o , odpusťte m i ! U t ě š ji, Viléme. Bůh v á m žehnej. Mé věci jsou vesměs v p o ř á d ku. S b o h e m ! S h l e d á m e se, a radostněji.

Š p a t n ě j s e m se ti odvděčil, Alberte, ale ty mi odpustíš.

Porušil jsem m í r tvého d o m u , nasil jsem nedůvěry mezi vás. Buď sbohem, u d ě l á m všemu konec, kéž b y c h v á m svou smrtí vykoupil štěstí! Alberte, A l b e r t e ! U č i ň ji šťastnou! A tak r u k a P á n ě budiž n a d t e b o u !

H r a b a l se t o h o večera ještě m n o h o ve svých papírech, m n o h o jich roztrhal a hodil do k a m e n . Zapečetil několik balíčků s adresou na Viléma. Obsahovaly d r o b n é články a úryvkovité myšlenky: leccos z toho j s e m viděl.

O desáté dal přiložit do k a m e n a přinést d ž b á n e k v í n a ; p a k poslal sluhu spat (jeho k o m o r a stejně j a k o ložnice d o m á c í c h byla právě n a o p a č n é m konci d o m u ) . Chlapec ulehl v šatech, aby časně z r á n a byl při r u c e ; neboť p á n m u řekl, ž e poštovní koně b u d o u p ř e d d o m e m p ř e d šestou.

Po jedenácté

Všechno je tak tiché kolem m n e . A má duše tak klidná.

Děkuji ti, Bože, jenž t ě m t o posledním o k a m ž i k ů m dáváš tolik vroucnosti a síly.

Přistupuji k oknu, má d r a h á , a vidím, vidím ještě bouřlivě plynoucími m r a č n y několik hvězd věčného neb e ! N e , n e s p a d n e t e ! V ě č n ý d u c h vás nese na svém srdci, tak j a k o m n e . Viděl jsem oj Velkého vozu, svého zamilovaného souhvězdí. K d y ž jsem v noci od tebe odcházel a vystupoval z vrat, stával p r á v ě n a p r o t i m n ě . J a k opoj e n ě j s e m často n a ň hleděl! Kolikrát jsem jej z v e d n u t í m ruky učinil z n a m e n í m , ba svatým m e z n í k e m p ř í t o m n é h o

blaženství, a j e š t ě . . . . Ó Lotto, co by mi tebe nepřip o m í n a l o ? Což nejsi kolem m n e a nepřivlastnil jsem si hladově j a k o dítě všelijaké maličkosti, jichž ses dotkla, ty svatá?

Milá silueto! Odkazuju ji zase tobě a prosím tě, abys ji ctila. Tisíc, tisíc polibků jsem jí vtiskl, tisíckrát jí zamával na pozdrav, když jsem vycházel a n e b o se vracel.

Lístečkem jsem poprosil tvého otce, aby ochránil m o u mrtvolu. Na hřbitově jsou dvě lípy, vzadu v r o h u směrem k p o l í m ; t a m chci odpočívat. M ů ž e to udělat a p r o přítele to udělá. Popros ho také. N e m o h u chtít na zbožných křesťanech, aby svá těla uložili vedle u b o h é h o nešťastníka. Ach, přál bych si, abyste mě pohřbili u cesty a n e b o v p o u š t ě n é m údolí, aby kněz a levita, křižujíce se, minuli výmluvný k á m e n a j e n o m s a m a r i t á n uronil slzu.

Zde, L o t t o ! Bez hrůzy c h á p u se studeného, strašného kalichu, z něhož se napiji smrtelného opojení. Tys mi jej p o d a l a a neotálím. Vše, vše — tak jsou n a p l n ě n y všechny naděje a všechna p ř á n í m é h o života! T a k chladně, tak n e o b l o m n ě zabušit do železné b r á n y s m r t i !

Kéž by se mi bylo dostalo t o h o štěstí, abych u m ř e l p r o tebe, Lotto, abych se směl obětovat p r o tebe. Statečně, radostně bych umíral, kdybych m o h l znovu vybudovat klid a krásu tvého života; ale ach, j e n několika m á l o h r d i n ů m je d á n o prolévat krev p r o ty, které milují, a vlastní smrtí nový, stonásobný život roznítit přátel ů m .

V těchto šatech, Lotto, chci být p o h ř b e n . Ty ses jich dotkla, tys je posvětila. T é ž o to jsem tvého otce p o p r o sil. Má duše se vznáší n a d rakví. Ať mě, prosím, nešacu-j í ! T a t o bledě červená stuha, kterous měla na ň a d r e c h , když jsem tě poprvé našel mezi tvými d ě t m i ! Ó, poceluj je tisíckrát a vypravuj j i m osud jejich nešťastného přítele. Miláčkové, hemží se kolem m n e . Ach, j a k jsem se k tobě p ř i m k n u l ! J a k jsem se tě nedovedl spustit od prvého o k a m ž i k u ! T a t o stuha budiž p o h ř b e n a se m n o u . D a -

las mi ji k n a r o z e n i n á m ! J a k j s e m to všecko h l t a l ! —

Ach, netušil jsem, že mě cesta povede s e m ! — — Utiš se, prosím, utiš se! —

J s o u n a b i t y — odbíjí d v a n á c t á ! — Budiž tedy —

L o t t o ! Lotto, s b o h e m ! S b o h e m !

Soused viděl záblesk a slyšel r á n u ; když se však nic nehýbalo, nedbal toho.

Z r á n a o šesté vstoupí sluha se světlem a vidí svého pána na zemi a pistoli a krev. Volá ho, zalomcuje j í m : ž á d n á odpověď; už j e n chroptí. Běží p r o lékaře a k Albertovi. L o t t a slyší zařinčení zvonku, m r á z ji celou roztřese. V z b u d í muže, vstanou; sluha vzlykaje a koktaje ze sebe vypraví zprávu. L o t t a se v m d l o b á c h zhroutí p ř e d Albertem.

K d y ž doktor přišel k nešťastníkovi, viděl, že mu na zemi už není p o m o c i : T e p ještě bil, ale ú d y byly vesměs o c h r n u t y . N a d p r a v ý m okem se střelil do čela; mozek vyhřezl. Pustili mu ještě p r o všechno žilou: krev tekla a dosud dýchal.

Z krve na opěradle usoudili, že to provedl sedě u psacího stolu. Pak se svezl dolů a křečovitě sebou smýkal kolem židle. Ležel směrem k oknu, naprosto bezvládně na znaku, dokonale oděn, obut, v m o d r é m fraku se žlut o u vestou.

D ů m , sousedství, ba celé město bylo vzhůru. Albert vstoupil. Uložili W e r t h e r a na postel, ovázali mu čelo.

J e h o tvář už byla mrtvolná. Ú d e m n e p o h n u l . Plíce ještě strašlivě chroptěly, h n e d slabě, h n e d silněji: čekali konec.

V í n a byla u p i t a j e d i n á sklenka. Na p u l t u ležela rozevřena „ E m i l i e G a l o t t i o v á “ .

O Albertově hrůze, o Lottině bídě raději pomlčím.

Lottin otec přicválal, jakmile uslyšel, co se stalo. Zulí-bal umírajícího; hořce plakal. J e h o nejstarší synové při

šli brzy po n ě m pěšky. Klesli p ř e d postelí s výrazem nesmírného hoře, líbali ho na ruce a na ústa. A nejstarší, kterého vždy měl nejvíc r á d , přisál se mu ke r t ů m , až skonal, a chlapce násilím odtrhli. U m ř e l v pravé poled n e . Přítomnost správcova a j e h o opatření zabránily shluku. V noci, k jedenácté, dal ho pohřbít na místě, které si vyvolil. O t e c a synové šli za m r t v ý m . Albert k t o m u n e m ě l sil. Báli se o Lottin život. Řemeslníci ho nesli. Za rakví nebylo kněze.

D O S L O V

R O M Á N O V Á P R V O T I N A K T E R Á Z N A M E N A L A E P O C H U

Zážitku, pod jehož dojmem mladičký Johann Wolfgang Goethe napsal prozaickou prvotinu Utrpení mladého Werthera, předcházelo trojí milostné dobrodružství. První prožil patnáctiletý jinoch v rodném Frankfurtu; z blouznivého zbož

ňování rázem vystřízlivěl, když se venkovská krasavice Marketka, na pokyn přísné patricijské vrchnosti z města vykázaná, obhájila tím, že mu byla pouhou sestrou. Na studiích v Lipsku vzplanul prudkou vášní k svůdné dceři vinárníka, Katce Schönkopfové; po dvou letech jí pak, churavý na těle i na duši, uprchl. Za pobytu ve Štrasburku rovněž útěkem bez rozloučení ukončil milostnou selanku, kterou prožíval s půvabnou dcerou sesenheimského pastora, Bedřiškou Brionovou.

Ve Wetzlaru, kde Goethe po právnických studiích formálně praktikoval u říšského kamerálního soudu, zamiloval se beznadějně do snoubenky přítele J. Ch. Kestnera Charlotty Buffové. Když pak milostný vztah, užuž vzájemný, přerušil a Wetzlar opustil, krátce se dvořil Maximilianě La Rocheové a dvoření v pokračoval i po jejím sňatku s italským kupcem Brentanem. Hrdinky obou těchto platonických milostných epizod mu splynuly v jedinou postavu Lotty, Goethův šťastný sok Kestner propůjčil zas své rysy ušlechtile nudnému Albertovi. Podnět k tragickému závěru Utrpení poskytla Goethovi sebevražda, kterou z nešťastné lásky spáchal jeho a Kestnerův přítel K. W. Jerusalem.

Tiskem vyšel románek Utrpení mladého Werthera, po rousseau-ovsku a richardsonovsku složený v dopisech a v deníkových záznamech, r. 1774, pouhá dvě léta po Goethově odchodu z Wetzlaru. Téhož roku začal reformátorský pedagog J. H.

Campe vydávat své pedantsky didaktické přepracování De-foeovy dobrodružné knihy pod názvem Mladší Robinson, aby

tak čelil „ohavné morové nákaze sentimentalismu“; utěšoval se bláhově, že řádění tohoto „duševního moru“ už ochabuje. Ve skutečnosti teprve Wertherem sentimentalismus v Německu vyvrcholil.

Filosofické základy sentimentalismu, tj. přesvědčení o blahovůli, vrozené člověku, položili ve Francii Montesquieu, Rousseau, Diderot, v Anglii Shaftesbury, Locke, Hutcheson.

Vzápětí se vyrojili hojní pěstitelé ušlechtilého, zjemnělého, k pudům a vzruchům obráceného směřování v literatuře; z nich zejména Goldsmithovi a Sternovi byl Goethe podle Eckermannova svědectví „neskonale zavázán“. Z Lockovy myšlenky, že pravdivý obraz vnějšího světa tkví v lidském vědomí a nevědomí, ne ve vnějším světě samém, vyvozovali sentimentalisté, že všechno myšlení i konání je podřízeno subjektu; obrazný život byl jim, žákům Rousseauovým, víc než skutečnost; ve stopách Diderotových snažili se duševním vzletem překonávat proměnlivost a neurčitost jevů.

K těmto myšlenkovým fermentům přistoupila obecná touha po svobodě, bořící dosavadní řád, touha po nevyzkoušených a neprobádaných vzrušeních, jaká se zmocňuje společnosti v předvečer tušených revolučních pohrom. Ve stati o Montesquieuovi přirovnává tuto touhu Paul Valéry (Va

rieté , II) k féerickému ohni, ženoucímu se po povrchu země, zatím nerozhořenému v požár, bizarně ozařujícímu rej příkazů a zásad, přičemž přicházejí vniveč mravy a odkazy a v dým se obracejí tajemství i poklady, veškerá úcta mizí a v šíleném žáru života a smrti měknou všechny okovy. Vyvrcholení sentimentalismu ve "Wertherovi spadá časově do období „kvasu a víru“, které kultem revolty, rozvrácenosti, ti-tanismu ohlašuje první, radikální vlnu romantismu.

Ohlas, s jakým se Werther napoprvé setkal (v přepracovaném definitivním vydání vyšel pak r. 1787), vyvolal nejen módu á la Werther v oblékání a oblibu wertherovských motivů v uměleckém řemesle, ale také psychózu sebevražd mladých lidí, jakou z odstupu téměř dvou století stěží pochopíme.

Goethe sám se později k Utrpení mladého Werthera, tomuto

„stvoření, které po způsobu pelikána živil krví vlastního srdce“, nerad vracel, protože se podle Eckermannova svědectví bál znovu procházet city patologického stavu, z něhož kniha vznikla. Už v desítiřádkové básni napsané po vyjití románu vyzývá čtenáře, aby se zachoval mužně a Werthera nenásledoval, jen tak že zachrání jeho památku od hanby. V druhé, delší básni z pozdější doby, nadepsané Wertherovi a postavené

do čela veršové Trilogie vášně, oslovuje Wertherův „mnoho-želený stín“ jako svého dvojníka: básník sám tady zaslal, Wertherovi bylo souzeno odejít, ale tím, že odešel dřív než básník, o mnoho nepřišel.

O očistném a osvobodivém smyslu svého fiktivně svéživoto-pisného románku napsal Goethe ve vzpomínkách z mého života: ,.Mně bylo úlevou i osvícením, že jsem skutečnost proměnil v poezii, moji přátelé se však mylně domnívali, že musí poezii proměnit ve skutečnost, román znovu přehrát a rozhodně se zastřelit; co se zprvu událo jen mezi několika, odehrávalo se pak v širokém publiku, a knížka, která mně prospěla, byla prohlašována za zhoubnou.“ Ještě jinak formuloval obranu Werthera: „Pokusil jsem se osobně od této choroby osvobodit. Při vyjití nevyvolal Werther, jak se mu vytýkalo, nemoc, horečku, nýbrž odkryl chorobu, dávno v mnohých myslích utajenou.“

Tuto myšlenku rozvádí anglický goethovec Roy Pascal (Design and Truth in Autobiography). Podle něho autor svéživo-topisného románu zasazuje postavy do krajních situací, v nichž se mohou nejlépe rozvinout jejich potenciální možnosti; tím se postavy stávají intenzivnější, činnější, lepší nebo horší než ve skutečném životě.

O smyslu konkrétní totality každého velkého duchovního činu hovoří ve své vídeňské přednášce k Joyceovu výročí r.

1936 Hermann Broch (James Joyce und die Gegenwart) : „Zvláštní konstelací osudu k tomu vyvolený nebo odsouzený má za úkol stát se ohniskem anonymních sil epochy a jako učiněný duch časuje v sobě soustředit, uspořádat jejich chaos a zapřáh-nout je do služby vlastního díla.“

Že se Goethovi ve Wertherovi podařilo chaos anonymních sil své epochy soustředit a uspořádat a proměnit v čin, o tom svědčí nejen spontánní čtenářský ohlas, ale také dalekosáhlý vliv, jaký měla jeho diagnóza „utajené choroby“ na vznik mnoha děl, z nichž některá patří k mrtvému inventáři literární historie, některá však nás dosud jímají svou poetičností.

Wertherovstvím jsou poznamenáni romantičtí hrdinové francouzské, italské, ruské i anglické literatury, wertherovský je Sénancourtův Obermann, Chateaubriandův René, Foscolův Jacopo Ortis, Constantův Adolphe, Puškinův Evžen Oně-gin, L e r m o n t o v ů v Hrdina naší doby, Byronův Childe Harold, vzdálené wertherovské echo zaznívá ještě z rousseauovské Sylvie od Gérarda de Nerval.

Závěrem ještě slovo o překladateli Utrpení mladého Werthera.

Hned na tomto prvním goethovském úkolu, který mu uložil otcovský učitel Otokar Fischer, osvědčil Erik A. Saudek své nevšední vlohy. Jeho překlad se po čtyřiceti letech s nepatrnými úpravami čte stejně dobře jako při svém vzniku. Jak se mi zdá, svědčí to o zvládnutí předlohy v míře přímo ideální, jaká bývá dopřána jen tomu, kdo je způsobem myšlení svého autora hluboce zaujat až dojakéhosi ztotožnění sním. Na dotvrzení toho budiž mi dovoleno citovat jedno místo ze Saudkova dopisu, datovaného 1. 4. 1932 a původně otištěného v doslovu k jeho souboru kratších básnických překladů Labuť a růže:

„S Goethem je nám společné generační i individuelní východisko: Werther (či, chceš-li: Faust v prvotní podobě). Jeho životní úkol: Překlenout bolestný rozpor života (bez pomoci daného formálního řádu); rozřešit znova otázku všech otázek: Jak zůstanu na živu, ač nejsem tupec? A co je víc: jak vydolovat ze života čin a dílo: Krásu? Goethe rozřešil tento úkol za sebe i za svou generaci (pročež i za každou jinou wertherovskou) nikoli odpovědí lineární, nýbrž básnicky: Protrpěv svůj rozpor až do dna má sílu učinit jej samou tektonickou podstatou obrozu, jenž osvobozuje, jenž očišťuje toioutón tón p a t h é m a t ó n (od tolikerých strastí), jenž autoru i nám dobývá lidské svrchovaností, jenž bolestný rozpor života (aniž jej překlenuje, aniž jej neguje) přenáší do roviny hudební, abstraktní, povýšené nad všechnu skutečnou či zdánlivou nahodilost pozemského, do roviny čiré, absolutní formy.“

ALOYS S K O U M A L

J O H A N N W O L F G A N G G O E T H E s e narodil

28.8. 1740 ve Frankfurtu n. M. (otec učený právník, snaživý, chladný, pedantský, matka vlídná, vyrovnaná, veselá), vystudoval práva v Lipsku (1765—68) a ve Štrasburku (1770—71), krátce praktikoval u říšského kamerálního soudu ve Wetzlaru (1772), vstoupil do vévodských služeb ve Výmaru (1775), kde až do smrti působil jako tajný rada, ministr, ředitel divadla, knihoven a vědeckých ústavů, teoretický i praktický pracovník v přírodních vědách, hojné cestoval po Německu, Švýcarsku, několikrát byl v západních Čechách, dvakrát v Itálii (poprvé tam po tajném odjezdu z Karlových Var pobyl v 1. 1786—88, podruhé se na jaře r. 1790 dostal jen do Benátek), stýkal se s významnými osobnostmi domácími i cizími, také s našimi obrozenskými vědci a básníky, v 1. 1794—

1805 ho poutalo plodná přátelství s Friedrichem Schillerem, z hojných milostných poměrů výrazně do jeho tvorby zasáhly ženské postavy: Katka Schönkopfová, Bedřiska Brionová, Charlotta Buffová, Lilii Shönemannová, Charlotta von Stein, Christiana Vulpiu-sová (matka jeho dětí, kterou si posléze vzal), Bettina Brentanová, Minna Herzliebová, Marianna von Willemer, na sklonku života pak mladičká Ulrika von Lewetzow z českých Třebivlic. J a k o olym-psky vyrovnaný patriarcha literatury zemřel ve Výmaru 22. 3.

1832. Po anakreontských prvotinách lipských začal psát původní lyriku ve Štrasburku, době „kvasu a víru“ splatil daň Utrpením mladého Werthera, dramaty vzpoury G ö tz z Berlichingen, Clavigo, Stella, i

hojnými fragmenty, mezi nimi Urfaustem. Do apollinsky klidného období, poznamenaného stykem s klasickou i renesanční Itálií, patří d r a m a t a Ifigenie v Tauridě, Torquato Tasso, Egmont, Pandora, Korintská

nevěsta, dvoudílný Faust, práce šedesáti let. Kromě lyrických sbírek napsal hexametrový epos Heřman a Dorota, pod Schillerovým vlivem Balady, z cest vytěžil Římské elegie i Benátské epigramy, M i n n a ho inspirovala k Sonetům, Marianna k Západovýchodnímu dívánu, Ulrika k Trilogii vášně a k Mariánskolázeňské elegii. V próze zanechal dvoudílný bildungsromán z hereckého života Viléma Mastera léta

učednická a Viléma Meistera léta tovaryšská, román manželství Spříznění volbou, řadu novel, cestopis Italská cesta a vzpomínky Z mého

života s podtitulem: báseň a pravda. Goethe byl činný jako historik umění, literární a divadelní kritik, redaktor a překladatel; ve studiích o metamorfóze rostlin a živočichů předjal Darwina.

Z hojných svědectví nejcennější jsou Rozhovory s Goethem od jeho oddaného sekretáře J. P. Eckermanna.

Bibliografie. Balady. Přel. O t . Fischer. P . , MF 1958. — Básně. Západo-

východní díván. Př. Ot. Fischer. R, S N K L U 1955, — Faust. 1. — 2.

Př. Ot. Fischer. P . , S N K L U 1957. Italská cesta. 1 . - 2. Př. K. Arn-stein a B. Plecháčová. P., Borový 1930. — "Láskyplné písně. Př. K.

Bednář a K. Čechák. R, Čs 1955, S N K L H U 1953. - Utrpení mladého Werthera. Spříznění volbou. Př. E. A. Saudek. R, S N K L U 1965. —

Viléma Meistera léta učednická. 1.—2. Př. V . J i r á t a E. A. Saudek. P., S N K L H U 1958. — Viléma Meistera léta tovaryšská aneb Odříkání.

Př. K. Jiroudková. R, S N K L U 1961. - Výbor z díla. 1. Faust.

2. Básně. Egmont. Ifigenie v Tauridě. Prométheus. Pandořin návrat. Procitnutí Epimenidovo. Z literárních statí. P., Svoboda 1949.

- Z mého života. 1.-4. Př. J. Kamenář. R, Borový 1 9 3 1 - 3 2 . -

J. P. Eckermann: Rozhovory s Goethem. Př. K. Jiroudková. P., S N K L U 1955.

A. S.