Torzo naděje

Já se tam vrátím

František Halas

OBSAH

Torzo naděje . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 6

Panychida za F. X. Šaldu . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 8

Deset ran egyptských . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 10

Mrtvý od Zborova . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 12

Praze . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 13

Zpěv úzkosti . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 15

Mobilizace . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 18

Voják . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 23

Dušičky 1938 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 24

Nezreziví… . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 25

Co uviděl . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 26

Mezi námi… . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 28

V táborech . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 29

Časy . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 30

Básník taje . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 30

Básník zraje . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32

Básník opadává . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 33

Básník přezimuje. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 34

Já se tam vrátím… . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 35

Torzo naděje

Své ženě

Panychida za F. X. Šaldu

Truchlivé masky snímali jsme dnům v nichž dlaně propálené ohněm poslání tak mrtvě ležely a čáru života

mrazivým prstem přerývala smrt

Tu leží Je dokonáno Veliký condottier žezla nikomu nepředav

s holí maršálskou

v pokoře vznešené odchází do tmy Duchovní říši podrobil on pro nás zmapoval ji dal i kázal zákon

chaosu hrnčíř kroužil okřín krásy i misku pro olej světla věčného Ručička vah poesie je neklidná

Už neusoudí Ty máš Ty smíš Ty musíš a veršem plným srázů nevyzná se z úzkostí vladařských i lidských Jeho mrtví naproti jdou mu na zápraží a v tom ránu několik známých hvězd uhlo z místa pod šlépějí jeho

a z rozhrnutých oblak sršel jas smíru

– 8 –

V hodinách posledních připravuje si smrt v tom dubnu bláznivém ve střídě dešťů s květy stín Pascalův stál stráží u lůžka a zrálo pokušení

„Voluntas esse“ Meč nevypadl vylomen jen byl Dokonal Veliký condottier

sám Dante v zásvětí jej provází a tváře bratrské se prolínají v lásce Šíp verše úzkostného kdysi vyslaný

„Můj Bože, k čemu Ti tak ubohého chromého kurýra“

doletěl a v samém středu boží hrudi tkví Milostí odpovědi hoří zapálen

– 9 –

Deset ran egyptských

„Krev, žáby, štěnice, mouchy, mor, vředy, krupobití, kobylky, tmy, pobití prvorozenců“

Po rukou mužů po čelech dětí po lůnech žen po celém světě teče krev

Nechť křičí básník bratr pěn

krvavé kapky rytmujte mu zpěv

Obludné žáby slov z úst novin vylézají ta slizkost otřásá

rosoly lží tůň víry v moci mají svět skryl se do masa

Štěnice mincí bídou nabobtnalé

na těle chudých nesčíslnost jich Jsou stromy svobody tou rzí tak opršalé štěnice zrady smrdí z listů knih Pod mračny much lidství rozvalené s mušinci odznaků

z jarmarku parád ječ neprodejných stene do kroku žoldáků

Jdou mory v purpuru jdou v zlaté kápi vnitřnosti padlých na štítě

šrapnely věsí šat dětí na okapy Vše pro dítě

– 10 –

Na knoflík vředů zapjata jsou těla za hadry hesel duše zahnívá

rosetou z vředů Evropo jsi celá ty zmije zrádlivá

Vraženo v kámen co se k nebi pjalo kroupami z ocele

a rány Kristu znova roztrhalo

úpění dětí stařen v kostele

Vlečku hladu táhnou sarančata

na hřbetech červů sunut pod hlínu poslední žebrák jehož duše jata znamením chleba vchází v hostinu Krouží tmy krouží jiskry nikde není a všechna srdce černá jsou

co hrůznější než tváře bez zardění před zemí španělskou

Pobití prvorozenci nám peklo připravují vrněním sladkým dali Bohu zrát

Jsem svědek Egyptské rány z Písma vypisuji všem zbabělým je přeje tisíckrát

– 11 –

Mrtvý od Zborova Tlí Hromádku kostí v celé nahé slávě po boji složil nad nějž nebylo

Třeštivost vlajek den oslav trhá dravě Ó trojbarevná slavná mohylo

Vojáku spíš a co se smrtí sis šeptal odvanul dávno nových vání čas

Rozvědčíku kdopak se tě zeptal

Je splněno co spalovalo vás

Zavalen jsi věnci a zasypán kvítím slyším tvůj nářek pod tou nádherou Ztichni Zborov jiný duní čepobitím tam chudí vlast pro sebe zaberou

– 12 –

Praze

Malověrní Čas kostižerný

jí jenom krásu dal

a z polí stenných křik iluminoval kamenné texty portálů a zdí

Tak bude vždy

Malověrní

Tak bude vždy

Za vraty našich řek

zní tvrdá kopyta

za vraty našich řek

kopyty rozryta

je zem

a strašní jezdci Zjevení

mávají praporem

Je lehké listí vavřínů

a těžký padlých stín

Já vím Já vím

Jenom ne strach Jen žádný strach takovou fugu nezahrál sám Sebastian Bach co my tu zahrajem

až přijde čas až přijde čas

Kůň bronzový kůň Václavův

se včera v noci třás

a kníže kopí potěžkal

– 13 –

Myslete na chorál Malověrní

Myslete na chorál

– 14 –

Zpěv úzkosti Kolikrát verši můj

kolikrát klopýtals

v bolesti lásce žalu mém

soukromém

kolikrát verši můj

kolikrát tancovals

Teď krokem zbrojným

verši můj

pochoduj

Pěšáckým rytmem zněte slova

úzkostí šikovaná

Té úzkosti dvanácté

Zvoní zvoní zrady zvon zrady zvon Čí ruce ho rozhoupaly

Francie sladká hrdý Albion

a my jsme je milovali

Viděl jsem slzy v očích žen

Viděl jsem pěstě zaťaté

Počkejte málo málo jen

však vy nás poznáte

Ty vládkyně moří všemocná

to moře slzí naše je

ovoce hněvu rychle zrá

už řinčí kotva naděje

– 15 –

Zvoní zvoní zrady zvon zrady zvon Čí ruce ho rozhoupaly

Francie sladká hrdý Albion

a my jsme je milovali

Ty Francie sladká Francie

kde je tvá čapka Marianno

Slunečný štít tvůj prasklý je

a hanbou čpí tvé ano

Je noc a v krytech zákopů

tep krve země zní

za tebe světe za tu Evropu

stydí se voják poslední

Zvoní zvoní zrady zvon zrady zvon Čí ruce ho rozhoupaly

Francie sladká hrdý Albion

a my jsme je milovali

Pole naše křičí Zrada

Lesy naše hučí Hanba

Řeky naše šumí Zrada

Hory naše bouří Hanba

Ticho teď ticho Stoupá Hlas

Ó duše lidu jak koktalas

Geni Genie země naší

na na křídlech tvých

je plno plno slzí

Geni Genie země naší

– 16 –

v hodinách zlých meč tvůj ať zvoní brzy

– 17 –

Mobilizace

Klenotem erbovním

mé země

zůstane ta noc

Proč přišla po ní rána s hrudí pelikána Tamta noc

Noc z dvojic torza dělající

Noc s vlasem výbuchů a střel

Noc nesmrtelnost lidu snící

Noc s klouby letadel a děl

Tamta noc

Noc vědma těžkých vidění

Noc meč v lůžka položený

Noc z prachu vrhů míření

Ó noci marných vytržení

Proč přišla pak ta rána s hrudí pelikána Špalírem zbledlých hvězd

černé kufříky Ach ano

a každé okno s mrazným květem ženy z dětských čel a ruček navrstvené ráno těžký roj hlasů vírou zavěšený

nad špalír zbledlých hvězd

– 18 –

O chvilku malé slzy se zdržel mužů chvat

Jen slza maličkých jimž do světa nic není mluvila pro návrat

Špalírem zbledlých hvězd

černé kufříky Ach ano

a každá žena savý vír starostí

vtahující vzlyk a vše co oplakáno Jen tiše tiše ten malý už zas spí pod špalírem zbledlých hvězd

Slunce vycházelo z vojáků

Děti si hrály

Byla velká tma

a v té tmě byl klíč

na koho to slovo padne

ten musí jít pryč

Tatínek je pryč

Jak se cpali do vagonů

Jak se cpali u prohlídky

Jak se cpali první být

Srdce času neklidné

jeden rytmus mělo

Zoufání Doufání

Doufání Zoufání

– 19 –

a pak oněmělo

srdce času neklidné

Jak se cpali pro helmice

Jak se cpali pro munici

jak se cpali pro pušky

Složené roucho kamenné

je prapor v pozoru

přilbice bradou stržené

K poctě zbraň praporu

Přísežná slova očistná

vyráží proti všem

kdo nevzkřik je ten nepozná

čím je mu zem ta jeho zem

A pak to přišlo

Havrani táhli dál Havrani táhli dál Zbité zvíře hledající kout

tak táhla vojska ucouvnout

a klela pažbami

vším v ruce klela

Z vagonů déšť smýval sliby

a vojska oněměla

Slunce zapadalo do vojáků

Jizvy zákopů tak zemi bolely

až křičel lid

– 20 –

Šly dny a odcházela sláva Jen vztek a vztek nám tváře rozleptává Kde Lethe je tvůj brod

Už nejde o zákop Už nejde o zákop Tolik věcí ztratilo svá jména

ta jména blouznivá a zaškrcená

Kde Západe tvůj svod

Viď jen po zákop Jen po zákop

Ty světe před potopou

své arše plachty’s vzal

ale lví stopou lví stopou

můj lid jde dál

a z jeho helem útočných

žebrácká miska nebude

to jenom ztěžka si teď vzdych

Vy Kalibáni

A z probodených jeho snů

krev horkou crčící

do zpěvu naděje ne do žalmů

srážejí básníci

Básníci vaší naděje chudí

Jste tvrdé země mé

klenotem erbovním

ne neznevážím vás

já jménem přídavným

Vy chudí země mé

– 21 –

„Dost v zemi železa na dobré meče, i v krvi železo — jen dál, jen dál!“

Hle žezlo veršů

které básník odkázal

Naději vaší Naději mé

– 22 –

Voják

Panáčkující zajíc do slechů

růžový vítr nabíral

kraj zdrcen byl a bez dechu

a voják stál

Zbytečný voják na stráni

kterou si říjen rozstýlal

trhalo nebe krákání

a voják stál

Koroptev v brázdě spala již

černý mrak vodu sál

šli utečenci kam šli nepovíš

a voják stál

Zbytečný voják v krajině

kterou mu kdosi bral

děti se ptaly po vině

a voják stál

Poslední skřivan srkal jas

jas který nesmráká

každý z vás každý z nás

polituj toho vojáka

– 23 –

Dušičky 1938

Šedivá vosí hnízda opuštěná

jsou na hranicích kryty

Bodláky trčí kde bodla vyražena Smrt z tváře řeže hlínoryty

Pomezím táhlým bloudí plno stínů to padlí stezku hledají

v ztracenou sladkou domovinu

Jsou Dušičky Ta Krásná na hroby rozsívá semínka svíček

tu setbu zemřelých to zrní siroby Jak malá dítka cizí údům svým

se v lesích mrtví potácejí

s přischlé již krve vyznamenáním Teď se zastavili Kriste co to pijí ztuhlá ústa se tak zkřivila

Zeměžluč hořkou z našich Kalvarií Zvedá se vítr výhružně z dálky duje a zháší hřbitov domova zbylý cíl Kdo nebožtíkům oči zase zatlačuje Stín pušku zved a zalícil

– 24 –

Nezreziví…

Na štítě Čech den zabitý

hory a lesy mlčí vzadu

Věrná noci Trůne záštity

Pomsti tu zradu

Oč krvavější bylo listí

oč sirnatější zapadání

Kov zbraní drnčel nenávistí

při odkládání

Nezreziví nezlomí se

olej slibů ocel kryje

a v černém tichu už zas dní se

pod maskou mužů z tragédie

– 25 –

Co uviděl

Za úplatek slova

k vám přejít chtěl jsem stíny

klínovým písmem větví

zima psala vzkaz

a smutkem zhavranělé rýmy

vzlétaly těžce za mrtvými

Pozouny soudu zněte

mlč šalbo mandolinád

závratnost tmy mě hněte

a otrhaná zem

Pod jakým praporem se bít

Svobody vítr nechce

svobody vítr nechce

už žádný rozvichřit

Zas všechna moje slova

ten vítr stíhají

má malomocná slova

s křídloma nadějí

Verš otočil se co verš uviděl

verš můj ta žena Lotova

že umlkl a oněměl

zkameněl doslova

– 26 –

Co uviděl

Zástupy spravedlivých

které Bůh neslyšel

– 27 –

Mezi námi…

Na stopce zakazovaného jména

plod zraje dál a bez červů je

a žal i radost bezejmenná

v nás věrná slova vybavuje

Šedivější než kaluž v dešti

jsou týdny a to jaro vpředu

rtuť luny klesá nečas věští

kdo potřebuje nápovědu

Je dosud mrazno a přece kvete

trs citoslovců mezi námi

a to co ještě nenazvete

má dávnou slávu pod hvězdami

– 28 –

V táborech

V táborech utečenců

zima je a bída

v táborech utečenců

je sám žal

rodička tichá synka hlídá

hladem se rozplakal

Nic není ženě po nicotě

nic není ženě do zmaru

přejede dlaní po životě

Zas bude všecko po staru

V táboře utečenců

narodil se synek

v táboře utečenců

vlaje prapor z plínek

zástava věčná trpícího lidu

ať vlaje dál a přes tu všechnu bídu

– 29 –

Časy

Básník taje

Na žerď jara korouhev chvály

na svatbu země zablácen pospíchám nenechám kosům aby to vyzpívali Těch dostaveníček Na lístcích vzkazují je stromy zvědavý vítr rozlepí dřív než doručí mi přepsaný vzkaz tím jemnem obzorů a zalepí zas křídly vlaštovčími Křišťálky nebes jak cupujete vzduch Krapká a kapká do náruživé země schlípnělá vláha vrkáním holubic krev černou krajku paličkuje ve mně Končino violino Končino otčiny

Hřbitůvky kaštanů až jaro vysvítíte palcátky plodů připomeňte nám Je nedobojován vy stromy hejtmanské Čím hněvivíte Na nahém rameni luny kormoutí se čas

– 30 –

Nenechte zpívat vzkříšení jen drozda vábím i rosničku Zpívej Ať Bože zazpívá kdo víry více má nechť chudším ji hned rozdá Jak rychle opadává sláva pyšných dnů

– 31 –

Básník zraje Na žerď léta korouhev chvály

když hřebec poledne na zemi vyskočí početím vonějí ty které vdechovaly ozon cukání a svádí zpod očí

Déšť béře rusalky a počínají vody sad nabízí se plodem stydlavým

Vítr les učí hned slabiky hned rody skládají báseň až jim závidím

Crčí cvrkot cvrčků crčí do šírání popelem stydnou žáry soumraků

klid hladké noci nemá ani zdání jaké je prázdno v prstech vojáků Do snění dívek lehýnce zní kov

proč bylas luno na nás zlobivá

Už dost mám šminky povětrných slov a žvanců útěchy jež kdekdo poplivá Záložka v knize boží řeka mrtvě plyne vyšívá černá svatá znaménka víry v tmách ten čas v nás syčí jak oheň na hladině Polnice zívá v prázdných kasárnách

– 32 –

Básník opadává Na žerď podzimu korouhev chvály Jiní v tvém jíní září mé nechť sní Polykám pochod co jsme zpívávali Křídlatá semena padají do sítin Rozrůstá se můj hřbitov Políčko kamarádů Přetahují mne za vlasy černých dnů skleněným houštím deště táhnu tady vzadu Strašáci v polích v těch polích kde jsem stál Střílejí ohně jdou střelci jak prach voní Kam vzpínáš se Co řičíš Kam běžíš má krátká minulosti Můj odsedlaný koni Ani tu podkovu pro štěstí jsi tady nenechal Ó stíny z minula krahujec zase klová Žít bez bytosti Z čeho si vůni uděláš skrčená fialko škrceného slova

Básník opadává Básník jde po ptaní A stále s prázdnou Nikde neklaní se ptá nejen včerejšek ptá nejen to co měl Jde s hlavou Múzy na děravé míse Však osm sester Múz se po něm ohlíží

– 33 –

Básník přezimuje Na žerď zimy korouhev chvály

Dorůsti k darování Dozlátnout v dozrání Jen těžké dny na cestu jsme si vzali Jdou mrazy ve zbrani Jen ty jsou ve zbrani Krákají vrány králky lesních stínů Vrány se vracejí sražený dým měst zní zrádný krákor od Sněžky ku Děvínu a chochol skřeků havran věrozvěst Svět na slabinách pot a stydne hřbitovem Špehýrkou dějin dívá se k nám příští Kdo kňourá zbaběle hned čert ho vem květ tříska sluneční vzejde i v mrchovišti Co to jenom ve mně potichoučku klíčí Co to jenom zpívá v takých časech psích Kdo to jenom ve mně na naději líčí Kdopak si to ze mne ve mně dělá smích Ubývá hodin dnů dnů na krajíčku pláč Na ranečku hlíny básník přezimuje Má sen Letí čas letí zlatý paroháč a všeho málo mu je a všeho málo mu je

– 34 –

Já se tam vrátím…

Až jednou na velikém sněmu ptačím v čase mezi skřivánkem a sovou bude jednohlasně přištěbetáno jaro, já se tam vrátím!

Zatím vábím a chytám na vějičky slov pěknost toho všeho tam u nás, ať se chytí, co se chytí. Ty můj kraji, ty mé bezpečí, ty má zatvrzelosti, ty má věčnosti. Tvá hlína, mnuta v prstech, voní po zetlelých vlasech dávno pohřbených tkalcovských dědů a báb a je přísadou mé krve. Ty můj kraji! Jsi tam, kde Vysočina nabírá dech a pole skládají slib chudoby. Potulné jaro kličkuje dlouho rozestlanou ornicí, sněhy i dešti a ospalé barvy se vy-čkávavě protahují. Země koktá a kucká, ale jednoho dne přece jen vykukující kukačka zjistí, že vše je připraveno, bezpečno, a to už všichni ptáci se rozlétnou s mírou melodií v zobáčcích a začnou stehovat obžurky hnízd. Roztržky kořenů a rozmi-lovanost větvoví bude bez konce! Z pučnic vyhlédne paroží a z bodličí první houba, kolínko usínající Zimuly. Pomněnky budou okouzlovat rybky a stydlivě říkat: „My jsme žabí ko-rálky!“ Šedivé hrudky zamrskají ocásky a ulétnou. Na pedály strání stoupne ráno, lesy smírně a vznešeně zahučí a pak kde-co i s tím posledním chcípáčkem bude zpívat svítáníčko. Mí-sečky víček, zneklidněné tíhou světla, rozkmitá pomrkávání dětí do zubatého slunce, z otloukaného proutku vynutí kluci písničku a bosorky šlahouny ostruží a malení připíchnou k zemi jarní bídu sedmikrásky. Ocilky jarniček rozkřesají rosu. „Já jsem Podvečírka!“ „Těší mě!“ „Dovolte, moje jméno je Chlebíček!“ „Jsem Třeslice!“ Kdepak jen jsou křtitelničky těchto jmen? Jedno pro srdce a druhé pro svět. Slyšeli jste to?

Já ano! Tiše! Ještě něco! Klubání kuřátek je slyšet až sem, až sem do té hromady kamení. Tráva pláče, tráva někde u nás pláče za pozdvihování rána. Já se tam vrátím, já se tam vrátím!

– 36 –

Až budou vyhřáty všecky pelíšky vytlačené koleny dětí a hlavami dívek, já se tam vrátím. Síla jasů bude lisovat okvětí a voňavá mlha zacloní oči zářivosti. Tehdy stromy už moudře vyváží koruny pro tolik a tolik hnízd a pro tolik a tolik plodů.

Tam k té hrušce v širém poli rozběhne se celý kraj a pověsí si na ni plášť své chudoby. Zdaleka uvidíte, zdaleka už, jak zpupně i rozverně se zmítá ve větru. A to už lípy budou po-bzukovat chorál, houstnout bude hadí mléko pryžců a kdejaká hluchavka se nacpe sladkostí pro ty nejmenší cucalky a lízalky, jimž už lezou zvědavě prsty ze střevíců a za jazykem povy-strčeným se sbíhají sliny. Divizny vyhrnou zlato země a svízel, to mateřské znamínko našeho kraje, přitiskne se ke všemu, co najde. Ale nejkrásnější je přece jen Slzička. Obrušuje mi srdce do samé něhy. Hřivnatý červenec v hodině hadí rozežhaví květ a pole vyhřeznou dusnem. Země se odkryje, až je jí vidět kam-si… Strčit nos do hoblovaček a ústa do mateřídoušky! Víte, že u nás rozumíme ptačí řeči? Musíte ale umět poslouchat, abyste můj kraj nepoplašili a aby vás nevyhodil. To není jen tak! Už čížek bude varovat: Ci-zí, ci-zí! a pěnkava zanadává: Rr-ošťák, rr-ošťák! Tajemství umět se zalichotit mým polím a lesům vám však nevypovím. Copak si myslíte, že skokani čistí prameny pro každého? Mít dětské srdce, to je to, dětské srdce! Pak uslyšíte! Pod střevličím nebem hlídají stráň zmije, tváří se při tom jako nekonečnost sama. Majko, majko, dej mi masti na bolesti! Já se tam vrátím, já se tam vrátím!

Až má nevěsta blesků zvážní podzimem a žluva protáhne žlutý křik sadem, já se tam vrátím. Otevře se kniha dešťů a zá-pisy října s iniciálou psího vína budou tiše předčítat nohaté stromy. Copatá vodstva prořidnou, ale sem tam si přichytí kořeny pramínek a uculikují si kalužinku, kam spadne drobek nebe modrého jak rozpuštěné oči dětí. Dolíky, zbylé po loktech noci, vyplní ohně pasáčků. (Až budou moje ruce vychládat,

– 37 –

dejte mi, honem mi dejte třeba i tu nejmenší a na uhel spá-lenou bramboru odtud, já se zahřeju, já se jistě zahřeju na tu velkou mrazivou cestu!) U barokních oltářů mračen pokleká šeření a kdejaká zvonička jako nezkušený ministrant klinká, kdy se jí zachce. Budu chodit v laskání padajícího listoví a má dávná známost s Noculou a Klekánicí se obnoví. Moje Mrtvé, roztálé v nicotě, svolají paličky bedel. V dušičkových světlech přijdou blíž, zastaví se čas a po celou krátkost sluneční ob-chůzky nebude on než součtem všech vzlyků a smíchů mého rodu, a i jeho slávou. A aj, kotník luny, té české noci sladké, zabělá se na stříbrném bělidle humen. Archa domova až po okraj naplněna bude vším světem a já vypluji za tichého od-dychování stájí a stodol. Kdybych celý svět zvroubil a zbrousil, jenom sem se vrátím, jenom sem.

Až už jen ten starý držgrešle dub bude chrastit svými měďáky, zatím co ostatní listnáči bědně stanou v holém odrání, já se tam vrátím. Sednu si k ohni, z jehož kužele bude černá hodinka soukat teplo a všelijaké povídačky. Pst, pst – zasyčí uhlík a ztratím se sám sobě v kočičím tichu. Doma, doma, doma! To je ono, to je to slovo jako ten nádherný „špalek“, kupovaný na poutích, slovo, které hodinu vydrží sládnout pod ponebím. Vzpomenu si na sestru vránu, bratříčka chocholou-še, i na ostatní čtyrnožky a hopsáčky, polituji, že nejsou blíž, ba možná i nějaké to kázání bych svedl a ten žvanec taky by se pro nás, pro všecky sehnal. Budem se i škádlit: Umouněný uhelníčku

zamouněný mlynáříčku

říká o vás pěnice

že jste hloupí velice

Nebo spustíme kolovrátek zase jinak. Třeba:

– 38 –

Mandelíku modrou dýku dáme strace do šatníku

Najdi si ji stehlíčku

nerozbij si hlavičku

Běžet, běžet a vydovádět se s nimi, vyválet se jako štěně ve sněhu po prvé uviděném. Ale svět stárne a strach položen je mezi tam ty a mne. Ale až se tam vrátím navždycky, ne-přestanu, dokud se neskamarádím i s tím sýčkem, který mne vyzve: Půjď, půjď! Naposled! Proto se tam vrátím, proto se tam vrátím!

Už aby bylo po tom pekelcování místy, kam nepatřím. Ať svítí světla milovaných chalup, ne jako bóje v dálce, ale bet-lemsky radostně a vytrvale. Všechny cesty vedou do Kunštátu, do Zboňku a do Rozseče. Hranečníky zarazilo dětství. Toho skřípání kol na cestách křižujících se v mém srdci! Ať si jen země letí do prázdna, ať si jen letí, jen když zbude jistota jednoho místa, místa posledního, místa jen pro hrob. Chci ho mít tam, jen tam u nás. Kdyby mi jen oči pro pláč zbyly, já se tam vrátím, já se tam i poslepu vrátím.

– 39 –