Těžká hodina

Jiří Wolker

OBSAH:

TĚŢKÁ HODINA ...................................................................................... 5

BALADA O NENAROZENÉM DÍTĚTI ................................................. 7

SLEPÍ MUZIKANTI ................................................................................ 12

ČEPOBITÍ .................................................................................................. 13

TVÁŘ ZA SKLEM .................................................................................... 15

KÁZÁNÍ NA HOŘE ................................................................................ 17

OČI ............................................................................................................. 19

JARO .......................................................................................................... 21

BÁSEŇ MILOSTNÁ ................................................................................ 23

BALADA O SNU ..................................................................................... 24

SLOKY ....................................................................................................... 29

POHŘEB .................................................................................................... 31

MUŢ ........................................................................................................... 33

FOTOGRAFIE .......................................................................................... 35

DŮM V NOCI ........................................................................................... 37

SETKÁNÍ .................................................................................................. 39

MIROGOJ .................................................................................................. 41

NĚVĚRNÁ ................................................................................................ 42

ODJEZD .................................................................................................... 44

MILENCI ................................................................................................... 45

BALADA O OČÍCH TOPIČOVÝCH .................................................... 46

MOŘE ........................................................................................................ 50

4

TĚŽKÁ HODINA

Přišel jsem na svět,

abych si postavil ţivot

dle obrazu srdce svého.

Chlapecké srdce je písnička na začátku, plán pro zámek, který bys lidem jak milé dal k svátku, ale muţovo srdce jsou ruce a mozoly, které se krví svou do cihel probolí, aby tu stála alespoň skutečná hospoda u silnice, pro ušlé poutníky a pro poutnice.

Dnes je má těţká hodina.

Chlapecké srdce mi zemřelo a sám v rakvi je vynáším, a zemřelým trpě, trpím i tím,

které mi v prsou se roditi počíná.

Dnes je má těţká hodina;

jedno srdce jsem pohřbil a druhé ještě nemám, sesláblý úzkostí, sesláblý samotou marně se bráním studeným stěnám pokoje svého

uštěpačného.

Milenčin dopise, lampo, kniho kamarádova, věci zrozené z lásky, světla a víry, dnes při mně stůjte a třikrát mi věrnější buďte, kdyţ zůstal jsem na světě sirý, a modlete se,

aby mi narostlo srdce statečné a nesmlouvavé, a věřte dnes za mě, ţe tomu tak bude, a věřte dnes za mě, ţe postavím dle obrazu jeho

5

ţivot člověka spravedlivého.

Já muţné srdce ještě nemám,

sám v těţké své hodině;

a proto nevěřím.

6

BALADA O NENAROZENÉM DÍTĚTI Nejdřív se na sebe usmáli,

potom se do sebe zamilovali

u lucerny na nábřeţí,

kde voda běţí a běţí

a lidé stojí, jako by odrazem světel na ni byli.

Nakonec se spolu políbili.

Milenci jsou lidé bohatí,

pokladů mají, ţe jich nelze vypočítati: ruce, oči, prsa a ústa.

„Za město, má milá,

vede cestička bílá

a za městem hluboko v obilí

se zelené meze zrodily.

Tam poklady své spočítáme,

tam si je věrně odevzdáme,

aby nám neshořely

nebo neodletěly

jako ptáci

ohniváci.“

Za město šli a večer uţ byl,

o lásku nadarmo nikdo neprosil; i mladí se smějí milovat,

i chudí se smějí milovat,

z lásky se člověk narodil,

za město šli a večer uţ byl.

Zprvu se bránila,

zprvu se bála,

7

nakonec se ale přece odevzdala.

Proč bych mu tělo své nedala,

tělo své z krve a ţivota,

kdyţ jsem mu srdce uţ dala,

své srdce z krve a ţivota?

Láska je ţena a muţ,

láska je chleba a nůţ.

Rozřízl jsem tě, milá má,

krev teče mýma rukama

z pecnu bílého.

Kdyţ nohy domů se vracely,

daleko bylo od dveří k posteli, kdyţ noc hoří, peřiny nehřejí,

té noci na srdci se jí

dětská ústa narodila.

Té noci plakaly čtyři holé stěny, ţe těţko, těţko bude dát

hladovým ústům krajíc ukrojený.

Měsíc nad městem svítící

se třikrát naplnil a dvakrát has, kdyţ potřetí hasl nad černou ulicí, dětská ústa k srdci promluvila: Maminko milá,

já jsem láska,

která by se ráda narodila!

Kdyţ to slyšela,

k milému běţela.

Pokojík jeho byl smutný a studený jak těţká hlava mezi slabými rameny.

8

Kdyţ se to oba dověděli,

na pelest sedli.

Tiší byli, bledí byli,

k lásce a zabití sbírali síly.

„Dnes

naše srdce, milá má,

a ostatních srdcí tisíce

jsou jenom na půltu hospodské sklenice.

Stačí se zpíti zahořklým rtům.

Nalili krev jsme a vypili rum.

Statisíce lidí se milovalo,

ţádné dítě se nenarodilo z nich,

— ni naše se nesmí narodit.

To není hřích,

to je jen bída.“

Slunce uţ nesvítí,

hvězdy uţ nezáří,

odešli k lékaři,

milenci dva.

Tam nevede cesta bílá a měkká,

tam se jde po schodech z kamene a v čekárně se čeká,

dlouho a dlouho se čeká,

aţ dveře strašlivě zavřené

se otevrou pohledem ţlutým a kosým a řeknou: Prosím!

Lékař měl ruce z karbolu

a slova z ledu:

„Nemocné ţeny léčit nedovedu,

9

spravuji jenom zlámané věci.“

Bluzičku svlékl,

prsty jí na prsa bubnoval

smuteční pochod.

Ó ţeno,

slyšíš ten hlas,

co na prsou hořel ti?

Teď naposled zakřičel ještě.

Teď zhas.

On zatím stál,

u dveří, na prahu pokoje stál.

Však oči jej zradily a nestály s ním, křečovitě kráčely za její bolestí, za její bolestí, za vozem pohřebním, kola skřípěla, podzimní vítr vál.

Udělal jsem to já?

Já jsem to udělal.

„Podej mi, můj milý, ruku,

aţ půjdem po schodech dolů.

Uţ nejsem statečná a budu plakati, ţe z bohatství všeho

mně v kapse zbyla jen lahvička eumenolu, ţe jsem jen rána

mrtvýma rukama dítěte zobjímaná.

Já nejsem ţena,

já jsem hrob.

Dvě oči na mně stojí jak dvě svíčky, co na podzim hoří za dušičky,

a nikdo se nade mnou nemodlí.

I ţena chce svět lepší a jinačí 10

a ţena jen pláče, kdyţ ruce na to jí nestačí“

Večer

mnoho milenců smutných je,

ţe to, co ţít mohlo, neţije,

a mnozí ani smutní nejsou,

protoţe to nedovedou.

Slunce na zemi svítilo

a stromy zůstaly lysé,

lidé se na zemi milují

a láska nenarodí se.

Nenarodí se?

11

SLEPÍ MUZIKANTI Dva slepí muzikanti

chodili po zemi,

jeden měl harmoniku,

druhý šel s houslemi.

Na kamenných dvorečcích v městě, u plotků vesničky

dva chudí lidé hráli

veselé písničky.

Okna se otvírala

i lidé za nimi,

celý svět tolik zkrásněl,

ţe aţ zrak přecházel.

Zatím co slepí hráli

písničku veselou,

tak lidem narůstaly

nové a nové oči.

Čím pěkněji slepí hráli,

tím rostlo očí víc,

to aby z velké té krásy

se neztratilo nic.

Harmonika a housle,

dva slepí ţebráci

sto očí vyhráli lidem,

dostali po krejcaru.

12

ČEPOBITÍ

Trubači troubili čepobití

v kasárnách za městem,

já se svoji milou leţel jsem

na bílé posteli.

Na bílé posteli v pokoji,

dnes uţ nikdo se milovat nebojí, zatím co za oknem v černé ulici krvácí

zamilovaní vojáci,

do srdce střelení polnicí,

ranění příkazem táhlého čepobití.

Řek bys, ţe války tu není,

a přece je to volání k boji největší a kaţdodenní, kdyţ se musíš se svou láskou rozloučiti, vojáku,

ať kvete ti u mozolných prsů nebo ve zraku sluţek, šiček, holek z fabriky, milenek.

Na kasárenském dvoře

dva trubači stojí,

všechny muţe volají k boji

a já také muţem jsem.

Od tvých prsů a očí musím odejíti na rozkaz velkého čepobití.

Odešel jsem od tebe,

sladká milenko,

vracím se k tobě,

13

ţeno člověka.

Ty jiná jsi a já jsem jinačí,

zcela jinak se budeme milovati.

Podoben vojáku trubači

na ústa si tě poloţím jako kovovou polnici, z lásky a tónů vystavím do polí silnici běţící světem na všechny strany, aby vojáci, sluţky, mládenci a panny, všichni, kdo se rádi mají a jsou rozloučeni, po naší silnici mohli si naproti jíti dle srdce svého.

14

TVÁŘ ZA SKLEM

Kavárna „Bellevue“ je říše

stavěná z hudby, tepla a plyše, z oken má vysoké, průhledné hranice, které ji dělí od zmrzlé ulice.

Dnes jako jindy páni si za stoly sedli, důstojní páni a vznešené dámy

ústa si probodli úsměvy, kravaty drahokamy a v teple, hudbě a v plyši

noviny na oči posadili si,

aby přes tyto brejle z papíru viděli, ţe svět je veselý, protoţe sami jsou veselí v kavárně „Bellevue“.

Kdyţ tu tak seděli teple a ctihodně s rukama vyţehlenýma,

tu stalo se, stalo, — ne zcela náhodně, —

ţe na okna sklenného tenounkou hranici přitiskl tvář člověk, který stál v ulici, výrostek zpola a zpola muţ,

a pohledem ostrým a chladným jako nůţ

prořízl okno a vbod se v tu nádheru, v číše a valčík, v zrcadla pro milenky, v břicha a teplo, franky a peněţenky, a zůstali v nich trčeti čepelí, i kdyţ ty oči dvě zmizely.

Tenkrát se stoly staly

náhrobky mramorovými,

pohřbení šťastlivci se usmívali mrtvolně mezi nimi,

15

sklepnící v šatech smutečních z šedého kouře věnce nosili,

před okny ţila ulice, bída a sníh, za okny civěly mohyly

v kavárně „Bellevue“.

16

KÁZÁNÍ NA HOŘE

Já jsem řečník chorý,

ale ne mrtvý,

a toto jsou lesy a hory,

obec zelená,

na nebi sluncem stavěná,

aby v ní bydlel ţivot veselý

těch, kteří ve světě bídou zemřeli a po smrti ještě mrtví na něm prodlévají v podobě muţů a v podobě ţen

a na kamenných ryncích ostatky své prodávají pod světlem voskových luceren.

Ten, kdo je ţivý,

ví, ţe svět musí být spravedlivý.

Neplačte, vrazi a opilé nevěstky, ţe město vás ţivé na věky pochová, nesakrujte, vojáci z krve a olova, ţe kasárna o lásku neprosí.

Neboť:

kaţdý má někde srdce, i kdyţ s sebou je nenosí.

Proto ty nejsi

voják,

nevěstka,

vrah, —

proto jsi smrk,

jedle

a modřín

a vy všichni bezejmenní chudáci z dědin a předměstí jste na horách les, který roste do štěstí, do štěstí čistého, tak jako zde kvete v jehličí, hvězdy a jahody zakleté.

17

Bratři,

uţ skoro na nebe vzatí,

moţná z vás budou svatí,

na nebe vstoupíte po oblacích

a zapomenete mrtvých z údolí.

Svaté nic nebolí.

Raděj se svatými nestaňte,

raděj tu s námi zůstaňte,

silnicí dolů sestupte, rozejděte se po celé zemi, z vyhaslých očí vyrazte pryskyřnatými haluzemi, svět pro sebe dobuďte v jednom vítězném šiku vánočních stromků a dubových bojovníků.

Hurrá!

Mrtví na ulicích oţivnou,

muziky ve vsi zahrají,

na cestách rozkvete kamení,

my sami budem si vráceni.

18

OČI

(Malíři O. Lasákovi)

Nejširší moře lidské oči jsou,

celý svět na sobě unesou,

celý svět v tisíci lodích po jejich hladině pluje: hvězdy, květiny, ptáci, města, fabriky, lidé, všechno, co bylo, všechno, co tu je, všechno, co přijde.

Viděl jsem věci šťastné a líbezné, jeţ pro vzdušnost nikdy neztroskotaly.

Viděl jsem hvězdy a květiny, viděl jsem ptáky, kdyţ před zimou do krajin jiţních přelétali, to byly lodě nákladů lehkých, štíhlého boku a labutí šíje, jeţ do očí šťastně vţdy veplují a šťastně přeplují je, to bylas i ty, milenko s bílým plachtovím, přišlas a odešlas, — viděl jsem tě a uţ tě neuvidím.

Však znám také věci těţké a nejtěţší, jeţ marně vypluly na cestu k ráji, znám nemocnice a předměstí, lidi, které bůh netěší, znám koráby z olova, které vţdy ztroskotají.

Znám lodníka, který se nesměje, vraky, vězně a galeje,

jeţ tíhou svých břemen se rozpraskly v půli a do očí vpluly mi, aby v nich utonuly.

Nejhlubší moře lidské oči jsou, dnem svým aţ k srdci dosáhnou.

Co v očích ztroskotá, k srdci se propadne, 19

do srdce zaroste a srdce ovládne, aby v něm hluboko kotvilo

v jiné a strašlivé kráse,

jeţ ze všech krás světa nejsilnější je, protoţe nelaská,

ale nabije

všechny tvé smysly nesmělé

střelami ohně a ocele.

20

JARO

První květiny jarní v ulicích rozkvetou, první květiny jarní v očích dívek jsou a oči ty modré, černé a kovové

jsou z daleka hbití a větrní poslové, aby jsi věděl, ţe za městem,

za tvýma rukama sevřenýma

leţí veliká zem

a taje.

Dnes jako včera by bylo, kdybys šel sám, ulice, bláto, sněhových mraků rám, ale náhle, ty ţelezná drůzo mezi kameny, jsi čímsi v srdci i v hlavě vlaze zmámený, pod kyticí pohledů jako bys rozkvétal, oblázku holý, čím krásnější dívka jde okolo,

tím více to bolí.

V podzemních hospodách zahráli: Jaro je tady!

na horách daleko roztává sníh,

sto krásných těl řeklo ti, ţe jsi dnes mladý, do rukou chtěl bys vzít kaţdičké z nich, s nekrasším utéci na konec světa do jizby nalité teplem jak pupen rašící, zapomnět na všechnu bídu v černé ulici a polibky, jeţ oblak měly by krajku a pěnu, si trhat ty oči a rty a ňadra a ţenu.

Zatím však stojíš a stojíš

s míznatou touhou kol rozřízlých úst, krev do ran ti roste, ţe musí růst, a náhle stromem jsi s rameny roztaţenými, 21

přísným a černým stromem, co stojí uprostřed zimy, a pod ledy, které tím jarem neroztávají, ucítíš polární smutek rodných svých krají, do kterých zarůstáš kořeny.

O plakát tančírny opřený

octneš se v předměstských činţácích, v závěji vychladlých jizeb sta uvidíš srdcí a na nich odvěký sníh.

Tu poznáš,

ţe v tento led a v tyto skály

se slunce březnové ni v červnu nepropálí, a z rukou, z haluzí v nebe se deroucích, střeseš ten podzimní lístek, kterým jsi před chvílí zjih, ztvrdneš, — zpřísníš, — zledovíš pro jiné jaro jiného milování,

jeţ čeká teprv své vybojování,

neb jeho květiny mírné a veselé vyrostou na hrotech mečů,

na stvolech z ocele.

Jaro nebeské, vím,

letos jsi jenom podobenstvím,

jako jsi bylo a budeš vţdy,

kdyţ v člověku pokvete svět.

Na rohu ulice,

na ostří štěstí a běd

poznal jsem nejhlubší znamení tvá, ó jaro roku

1922.

22

BÁSEŇ MILOSTNÁ

Řeklas mi, ţe jenom v očích tvých je celý svět, ţe pro mě není nic, co leţí mimo ně.

V tvých očích kvetou bílé jabloně, oblaka plují,

ptáci zpívají a poletují.

Já ti věřím

a nevěřím.

S velikou bolestí oči tvé na kusy rozlamuji, aby mě poznovu obrostly řetězem duhovým.

Pověz mi, má milá,

— kdyţ celý svět oko tvé objímá, —

proč jsi dopustila,

ţe dělník dnes ráno s lešení spadl a před mýma očima

se zabil?

23

BALADA O SNU

J. Seifertovi

V špinavé ulici na předměstí

bydlel mládenec jménem Jan.

Měl dobré srdce, slabé pěsti

a modrou pracovní zástěru.

Městem se brouzdal k večeru

a ve světel barevném kolotoči

mu narůstaly bolavé oči,

jeţ všechno skutečně viděly

a do srdce krutě křičely:

Tady jsou paláce, — tady podkroví, tady jsou sytí, — tady hladoví, jedni jsou otroci, — druzí diktátoři a všichni jsou choří.

Svět je jak srdce kulatý

a je-li do půle rozťatý,

— umírá.

Po městě chodil smutný Jan,

ze všech stran očima dobýván,

touţil a trpěl a přece chtěl ţít, svět na váţkách spravedlivých vyváţit, neboť člověk na svět přišel a proto tu je, aby se stával tím, co země potřebuje.

Nechť je jí pokrmem, — jestli hladem sténá, nechť je jí hladem, — je-li přesycena.

Po městě bloudil,

v ulicích chodil,

24

hvězdy mu nepomáhaly.

Vrátil se domů. V světnici nízké okno a tři lidé spali.

Na houni uleh' bludný Jan

a oči zející do dvou ran

tiše se zavíraly,

tiše se zajizvovaly.

Sotva se víčka zavřela

nad dvěma modrými ranami,

srdce jak semeno zalité slzami

rozrostlo se mu po těle

v krajiny šťastné a veselé.

Neviděl paláců, neviděl podkroví, zmizeli ţebráci nuzní a hladoví, po světě bez bídy, bez chamtivosti chodili lidé chlapecky prostí,

stateční jak montéři, moudří jak inţenýři, co stavějí mosty z básní a tónů a hlavně z ţelezobetonu,

aby spojili se zemí zem

a srdce se srdcem.

Jan rozpřáhl ruce;

velkou láskou jat

chtěl vše to jak svou milou ohmatat, však běda, běda!

— oči — rány nezhojené náhle roztrhly se, zřel jizbu, jeţ je jitrem bledá, činţáků střechy lysé,

skutečnost dvěma hřebíky se v srdce probila mu, a poznal, ţe vše byl jen sen

z bídy, slaboty, klamů.

25

Sirény rozkaz zahoukly,

Jan utáhl si pás,

šel včera a šel předevčírem

a dneska půjde zas.

Dnes ulicí však nejde sám,

sen krásný naň se věší,

bylo-li včera těţké vše,

dnes je to ještě těţší.

V předměstské ulici bydlela téţ

dívka jménem Marie.

Na šicím stroji kaţdého dne

deset košil ušije.

S Janem kdysi setkala se,

kdyţ večer v město pad,

Jan ji objal teple v pase

a povídal, ţe má ji rád.

Pak častěji spolu chodívali

a o lásku se dělívali.

Toho večera sešli se zas.

Jan hlavu měl svěšenu,

propadlý hlas.

„Dnes v noci, Marie, zdálo se mi, ţe ţíti lze lépe na naší zemi.

Však s ránem jsem poznal, ţe to byl sen, a snem tím jsem k smrti nemocen, neb přes den jak líbezné strašidlo kráčí přede mnou ţelezným nábřeţím, ulicí kamennou a stane-li, průsvitný, uprostřed náměstí, skrze něj vidím tisíce neřestí, neřestí, které tím strašněj své boláky odkryly, 26

ţe poznal jsem krajiny, ve kterých nebyly.

Ti, kterým slunce nesvítí,

sny slunečné musí zabíti —

sic zemrou na ně sami.

Pověz mi, má milá,

jak bys sen zabila?"

„Dokud jsem tě, Jene, neznala,

téţ hrozné sny jsem mívala.

Můj sen

však muţi milenci byl podoben.

Ţe celý den jsem samotinká byla, toţ noc mě v jeho náruč poloţila, ne za odměnu, ale z trestu spíš.

Chceš-li ţít, ze snu vţdy se probudíš.

A já se probouzela

do čtyř chudých, holých stěn,

abych si řekla krutě ošálená:

to nebyl muţ, — to byl jen sen.

Však od těch dob, co jsme se poznali, sny tyto se mi zdáti přestaly.

Tím, ţe jsi řek mi: má milá!

sny ty jsem v sobě navţdy zabila."

Poslouchal mládenec jménem Jan, pochopil muţ to jménem Jan,

obtěţkal ruce a řekl jen:

„Zabiji sen."

Z fabrik a podkroví dělníci jdou, tvrdost ţivotů jejich jim padla do rukou, ti všichni krásné sny měli a tíhu jich poznali, dnes jeřábem zvednou je a vytešou do skály, to lidé jsou z masa a kostí, tvoření světa dědicové věční, 27

co krásné sny zabijí tím, ţe je uskuteční, nemají dobré srdce jen, ale téţ dobré pěsti, protoţe po světě jdou, ve světě vrou a na světě staví své štěstí.

Z fabrik a podkroví dělníci jdou, mezi nimi Jan a Marie,

svatí drţí v rukou lilie,

muţi kladiva a meče;

kdyţ velké sny se zabíjejí,

mnoho krve teče.

Musí se zabít,

musí se ţít,

ruce jsou zbraně,

srdce štít!

28

SLOKY

Sníh padá na město, na město zšeřelé, v tvém oku roztává se v louţe popele a z věţí hodiny jak panny zrazené padají v náměstí, v jezero kamenné.

Jdeš tudy prvně sám se srdcem churavým, a proto se ti zdá, ţe trpíš světem vším, a zatím jsi to ty, jen ty a zčásti jen, jenţ hořem soukromým jsi kdesi poraněn.

Staň u zdí nádraţí a poslyš vlaků hvizd, jeţ vezou do světa lásku a nenávist, a do všech usedni a slavnou silou hnán se z místa bolesti rozjedeš do všech stran po světě širokém, jenţ nezná modřin tvých, zápase v závratích a ranách propastných.

Své srdce přemoz tu, neb nejsi srdce jen, tím, čím chceš vítězit, — sám nebuď poraţen a přemoz bolest svou a nepřeţvykuj ji, bys stále v boji byl a nikdy po boji.

Pak sníh, jenţ na město se snáší zšeřelé, jen bílým obkladem ti bude na čele a z věţí hodiny se s ptáky rozletí.

29

Neb bolest přemoci je víc neţ trpěti.

30

POHŘEB

Aneţka Skládalová

po dlouhé nemoci vydechla naposled v pondělí 15. srpna ve věku 69 let a dnes je středa.

Šest svící hoří a varhan hudba setmělá vodí náš smutek kříţovou cestou kolem kostela.

Za kostelem jsou pole a silnice a na nich stromy rostou, od rakve k nim si cestu můţeme vykoupit jedině modlitbou prostou:

buď vůle tvá.

Po dlouhé silnici

černý průvod kráčí,

zde nejvíce líto je ţivých, kteří po mrtvé pláčí, zde nebe se do očí přelomilo a mrtvou v nich přikrylo, příliš malý jsi, pohřební voze, zlacená mohylo, příliš prázdná jsi, rakvi,

neboť mrtvá z tebe vystupuje,

na stuhách pohřebních věnců znovu oţivuje, na bílých stuhách s ţivými jmény vlá do všech světových stran:

Jiří, Karel, Jaroslav, Věra, Dagmar, Zora, Radovan, vnoučata.

Okolo topolů za městem

jde cesta ke hřbitovu.

Obilí uţ je do sýpek sveţeno

a my je dnes sváţíme znovu.

Z tohoto světa nic se neztratilo a nic se neztratí.

31

Sveţené zrno v chléb se obrátí.

Kdyţ pohřeb k hřbitovu přichází, nejstarší vnuk říká si:

Tři sta dní krvavých, babičko, srdce tvé protrpělo, kdyţ po kapkách z tvého těla odcházelo, dej, ať nezmírám jako ty na posteli v propadlé světnici, chci zemřít jak voják s bodlem a ručnicí, do srdce raněný granátem.

Neboť jdu do boje,

babičko moje,

pro slávu světa tohoto.

Neslaď řeč, kněţe, blaţenou duší, rájem a anděly, nebe je kusem této země s obyčejnými lidmi, nezpívejte, zpěváci, nad hrobem chorál do smutku zšeřelý, zpívejte raděj, jak zahradníci

při setí zpívají.

Pláči-li, nepláči pro mrtvé. Není jich.

Trpím-li, — trpím pro bolest ţivých.

Jen rakev pochováváme,

jen jméno pochováváme

po srdcích spravedlivých.

Hřbitove, hřbitove,

zahrado zelená,

do tebe sejou se

nejdraţší semena,

aby rostla.

32

MUŽ

Uprostřed noci

vichřice do jeho srdce vpadla,

dřív neţ moh napřáhnout ramena zvadlá, srdce mu z kořenů vyvracet počala -

a srdce to dubové, srdce to vysoké se sedmdesáti čtyřmi roky - sedmdesáti čtyřmi haluzemi se na tělo zvrátilo a tělo padlo k zemi.

Uprostřed noci

posetý hvězdami ran, sám v noc se měně uţ, na podlaze bezmocně leţel a přece ještě muţ, nezavzdych, nezakřik, nezavolal, aby se vnoučata, co vedle v jizbě spala, neprobudila a nepolekala.

Nepadne naráz dub vichřicí,

nepadne naráz srdce mrtvicí.

Ráno jej našli, na postel poloţili a tak jsme se naposled sešli, dědečku můj milý.

Tenkrát tvé oči přesmutné, tvé oči odlétající z daleka na mě volaly a chtěly cosi říci, tenkrát jsem poznal nejvíce, ţe slova tohoto světa jsou příliš těţká pro ptáka, jenţ nad oblaka vzlétá, a přec jsem tiskl ruku tvou a toho jsem si přál, by z ruky mé do ruky tvé se ţivot přeléval; té krve, jíţ mám dostatek, chtěl dát jsem ze svých ţil, aby ses na loţi posadil a ke mně promluvil.

Ale tvé ruce pokorné jak kříţek polámaný, jeţ nikdy si slouţit nedaly, slouţíce na vše strany, nevzaly krve mé a já v té hodině pochopil, kdo ţivot opouští, ţe dát jej můţe jedině.

33

Má ruka brala tu, tvá dávala a z ní jak jiskry elektrické sršely tvé síly poslední.

V pokoji nad městem, v otevřené truhli dnes leţí stařeček v svátečních šatech ztuhlý, kytkami dětí a vnuků ověnčen.

Přes mrtvolu se dívám oknem ven.

Mrtvý byl Jiří, — já jsem Jiří téţ, mrtvý byl muţem, — budu muţem téţ?

Aţ věčná vichřice na srdce nalehne mi, vyvrátí srdce mé, přibije mě jím k zemi, zda sílu zachovám, kterou mi mrtvý dal, bych zemřel jako on, do noci nevolal, do noci nesmírné, záhadné a prosté, v níţ stařec umírá a děcko ve snu roste?

34

FOTOGRAFIE

U Topiče ve výkladní skříni

mezi knihami a obrazy

visí fotografie.

Kniha je z papíru, i kdyţ nejkrasší ţivot sní v ní, obraz je z plátna, kdyţ nejlépe ţivot zobrazí, ale kaţdá tato fotografie

strašlivě skutečným ţivotem ţije: Hlad v Rusku! Hlad v Rusku!

Gubernie hřbitovů stavěné z ledu a zimy, hromady mrtvolek dětí s břichy nafouklými, zvrácená ústa, ruce zaťaté v kleště, ti, kteří hladem zemřeli, — ti, kteří zemrou ještě, a nejsmutnější všech, jeţ zovou lidojedy, kteří však přece jsou jen kříţek mezi ledy, jen kříţek zoufalý, ţijící mohyly, jeţ v rakvích ţaludků své bratry pohřbily.

To nejsou fotografie za výkladním sklem, to rukou tisíce, tisíce

přes celou Evropu se natáhlo aţ sem do syté praţské ulice,

aby pod prsty bídy a ţalu

dvojnásob vynikla krvavá tlama kapitálu.

Soudruzi, kteří kol skříně té

do práce se ubíráte,

soudruzi, kteří v srdci svém

hladem svých bratrů umíráte,

vryjte ty obrazy bídy a zmaru

v porcelán talířů restaurací a barů, 35

na zátky šampaňských, do lístků jídelních vlepte ty fotografie!

Aby ten kaţdý, kdo hoduje dnes tu a pije, na kaţdém talíři, na kaţdé sklenici narazit musel na mrtvoly křičící: Lidojede! Lidojede!

36

DŮM V NOCI

Uprostřed noci stojí dům,

šedesát oken propadlo snům,

šedesát oken, jen jedno ne,

okénko v podkroví vsazené,

za ním dva milenci sedí,

ruce si tisknou, v oči si hledí, veliká světla rozţíhají.

Tenkráte za okny ostatními,

co ze tmy a zimy jdou do tmy a zimy, lidé to uviděli.

Rozbitá těla nechali na posteli, tichounce vstali

a na cestu se dali.

Zádušní uhlíř z podsklepí

a domovnice,

švadlenka, která hektickým ruměncem prošívá bledá svá líce,

úředník smutný, jenţ v zimě ztratil svou ţenu, opilec z prvního patra, šest dětí ze suterénu, dělníci z Ringhoferovky, olejem pomazáni, ţeny s vyschlými prsy, bezdětná paní, všechny ty partaje bídy a kamení, všichni ti mrtví a ranění

v zástupu bledém tajíce dech,

stoupají vzhůru po schodech

a po černé chodbě vzdušně jdou

jak tichý měsíc nad vodou.

Pět poschodí přešli,

37

v podkroví staví, přes dveře zamčené,

přes proudy dřevěné

v bílých vorech se plaví.

V podkrovní jizbě u cíle jsou,

v jizbě, co haluzí světelnou

do noci prudce vyráţí.

Ţe bylo jim u srdce těţko a zima, do těl milenců vstupují s rukama sepjatýma, do bílých těl, do bílých kaplí

k velikonoční oběti.

Milenci padnou si v objetí.

On horoucně zašeptá: Jak jsme tu sami!

Ona rozevře klín,

a po jeho ramenech bloudíc rukama holýma, poznává, ţe nad svět větší je tělo, jeţ objímá, a říká: Jsme sami,

sami, — sami —

a je nás tak mnoho!

38

SETKÁNÍ

Má čistá milá,

třpytivá hvězdo nad jezerem,

noc je dnes těţká dokola kolem

jak mlýnský kámen na hrdle holém a já jsem se propadl sem

aţ na dno ulice, kde v červených lucernách plane podmořský maják pro lodě ztroskotané: vinárna Finále.

První nevěstka přišla,

kávu mi přinesla,

druhá nevěstka přišla,

vlas mi pohladila,

třetí nevěstka mě políbila

a na tebe, má milá, podobná byla.

Tvůj obraz hluboko pod vodou viděl jsem, třpytivá hvězdo nad jezerem,

tvé oči, tvé ruce a řas tvých lem, tos byla ty, jen prostoupená šerem, ale kdyţ ústa jsi otevřela,

to nebyl pták, co slétl z nich, byl to proud boláků hnisavých,

co v těle uţ neměly místa.

Člověče, ţeno,

má milenko čistá,

tvá podoba bolí a hrozně se ptá: Kdo ví, zda ţivot svůj ţijeme sami, kdo ví, zda hvězda nad hlubinami z bahenních kořenů nevykvétá?

39

Na tebe myslím,

jeţ úsměv svůj ţiješ,

na tu se dívám,

jeţ ţije tvůj pláč.

Nevěstku líbám,

nechápe zač,

vţdyť neví, ţe za tebe musí tu trpěti.

Ó, zda jsem měl dosti horoucí objetí pro tuto ţenu, má milá,

jeţ pro tvoje štěstí, pro naše štěstí své štěstí utopila?

40

MIROGOJ

Na záhřebském hřbitově, na Mirogoji z očí se sloupla mi jiţní sladká zem, na záhřebském hřbitově tisíce kříţů stojí, ty jediné v očích svých udrţel jsem, ty kříţe dřevěné, tak stejné, tak stejné, jak stejná je smrt vojáků zabitých v boji.

Zdřevěnělé ruce, spoutané v zápěstí, mě dovedly urvat a daleko unésti, s armádou podzemní světem jsem mašíroval.

Do hrobů politých vápnem, nad nimiţ jména zvadla a zůstala jenom těla ve válce světové padlá, hluboko, hluboko jsem se propadal, a kaţdý mrtvý se přitiskl ke mně jako hlas úpěnlivý a kaţdý mrtvý se ptal:

Pověz mi, ţivý,

proč jsem umíral?

Kořeny v květech mohou slunce uchopit, mrtvý v ţivém se doví, proč pad, pro krále, vlasti, pro vše je moţno se bít, ne pro všechno lze však umírat.

Ó mrtví z Rus, Němec, Čech a Francie, v dlaně mé kladete dědictví hrobu a krve, modlím se nad ním, ať v pěstích mých oţije, ať na chléb a na víno vzkvétá,

a otázku vaši těţkou a slavnou jak zvon co moţno nejvýše v hrudi své zavěšuji, z rozkazu boţího ţivý s ţivými ţít budu ji, ţivou otázku vaši, — ó mrtví ze všech front světa!

41

NĚVĚRNÁ

Černé oči měla,

mladé srdce měla,

věrnost mu slíbila

dřív, neţ odejela.

Na mořském pobřeţí

vlna s vlnou běţí,

ale věrná milá

samotinká leţí.

Ve vzpomínkách dojdeš,

nedojdeš však celá,

není láska z očí,

ale také z těla.

Po mořském pobřeţí

bledá ţena chodí,

osmahlý námořník

přijel v bílé lodi.

Z ţeleza ruce měl,

z ţeleza kotvy měl,

zakotvil tenkráte,

kdyţ na ni pohleděl.

Dvě noci plakala,

dvě noci klečela,

třetí noc sýčka

u oken slyšela.

Letěl a zasykal,

42

jí zrovna nad srdcem a v tom srdci zemřel

ten, kdo byl dříve v něm.

Zemřel i s věrností,

kterou si od ní vzal.

Čtvrtou noc námořník

na jejích ňadrech spal.

Na dvou bílých vlnách,

na věčném příboji,

nechtěj však ani ty

snít v míru a pokoji,

neb srdce to nepatří

ni tobě, můj neznámý,

srdce ţen nebe je

se všemi hvězdami,

a patří-li někomu

na věky, na věky,

— toţ patří noci.

43

ODJEZD

Krajina okolo nádraţí

kaţdý vlak do dálky odváţí

a proto ta krajina v očích svých chová bludný ţal cizince bez domova.

Z vysoké stanice ve skalách nad přístavem odjedu také a proto smuten jsem.

Moţná, ţe na dně kufříčku

moře mám schováno v lastuře,

moţná, ţe v růţích dvou červených lásku mám schovanou nahoře,

kdybych však v tento čas je uchopiti chtěl, toţ bych je nespatřil, toţ bych je nenašel.

Bakarské nádraţí,

vlak ještě nepřijel, — noc mě uţ odváţí v černých svých vagónech, jimiţ hvězdy v pochod tlukou.

Nelíbej, milenko, toho, kdo tu uţ není!

Ve chvílích loučení jsme dávno rozloučeni a ten, kdo sbohem dává, — nedosahuje rukou.

44

MILENCI

Na jiţních domcích, na domcích z kamene jsme viděli věnečky květin růst, hlavu jsi sloţila tak blízko vedle mne, ústa máš blízko, tak blízko mých úst.

Měsíční paprsek dnes příliš velký je, by naším objetím moh proplést svůj vlas, však celý svět bez mezí dnes dosti malý je, aby moh leţeti uprostřed nás.

Na srdci milenců řve fabrik siréna, do tiché noci polnice zní,

kdyţ ruka má za tebou odchází, milená, sta věcí hranatých tiskne se k ní.

Sta věcí hranatých z krve a kamení, sta bludných balvanů, v něţ zaklet je květ.

Věříš, ţe pěst má je ve věnce promění?

Počkáš, — aţ s tebou obejmu svět?

45

BALADA O OČÍCH TOPIČOVÝCH

Utichly továrny, utichly ulice, usnuly hvězdy okolo měsíce

a z města celého v pozdní ty hodiny nezavřel očí svých jenom dům jediný, očí svých ohnivých, co do tmy křičí, ţe za nimi uprostřed strojů, pák, kotlů a ţelezných tyčí dělníků deset své svaly ţelezem propletlo, aby se ruce a oči jim změnily ve světlo.

„Antoníne, topiči elektrárenský, do kotle přiloţ!“

Antonín dnes jak před lety dvaceti pěti ţeleznou lopatou otvírá pec,

plameny rudé ztad syčí a letí,

ohnivá výheň a mládenec.

Antonín rukama, jeţ nad oheň ztuhly, přikládá plnou lopatu uhlí,

a ţe jenom z člověka světlo se rodí, tak za uhlím vţdycky kus očí svých hodí a oči ty jasné a modré jak květiny v praméncích drátů nad městem plují, v kavárnách, v divadlech, nejraděj nad stolem rodiny v radostná světla se rozsvěcují.

„Soudruzi, dělníci elektrárenští, divnou ţenu vám mám.

Kdyţ se jí do očí podívám,

pláče a říká, ţe člověk jsem prokletý, ţe oči mám jiné, neţ jsem měl před lety.

Kdyţ prý šla se mnou k oltáři,

46

jako dva pecny velké a krásné byly, teď prý jak v talířku prázdném mi na tváři po nich jen drobinky dvě zbyly.“

Smějí se soudruzi, Antonín s nimi a uprostřed noci s hvězdami elektrickými na svoje ţeny si vzpomenou na chvíli, které tak často si dětinsky myslily, ţe muţ na svět přišel, aby jim patřil.

A Antonín zas jak před lety dvaceti pěti, jen těţší lopatou otvírá pec.

Těţko je ţeně vţdy porozuměti,

má jinou pravdu a pravdivou přec.

Antonín očí květ v uhlené kusy

přikládá, neví snad o tom, spíš musí, neboť muţ vţdycky očima širokýma se rozjet chce nad zemí a mít ji mezi nima a jako slunce a měsíc s obou stran paprsky lásky a úrody vjíţdět do jejích bran.

V tu chvíli Antonín, topič mozolnatý, poznal těch dvacet pět roků u pece, u lopaty, v nichţ oči mu krájel plamenný nůţ, a poznav, ţe stačí to muţi, by zemřel jak muţ, zakřičel nesmírně nad nocí, nad světem vším:

„Soudruzi, dělníci elektrárenští, slepý jsem, — nevidím!“

Sběhli se soudruzi,

přestrašení celí,

dvěma nocemi

domů jej odváděli.

Na prahu jedné noci

47

ţena s děckem sténá, na prahu dlouhé noci

nebesa otevřená.

„Antoníne,

muţi můj jediný,

proč tak se mi vracíš,

v tyto hodiny?

Proč jsi se miloval

s tou holkou proklatou,

s milenkou ţeleznou,

ohněm a lopatou?

Proč muţ tu na světě

vţdycky dvě lásky má,

proč jednu zabíjí

a na druhou umírá?“

Neslyší slepec, — do tmy se propadá a tma jej objímá a tma jej opřádá, raněné srdce uţ z hrudi mu odchází hledat si ve světě jinačí obvazy, však nad černou slepotou veselá lampa visí, to není veselá lampa, — to jsou oči čísi, to oči jsou tvoje, jeţ celému světu se daly, aby tak nejjasněj viděly a nikdy neumíraly, to jsi ty, topiči, vyrostlý nad těla zmučených střepy, který se na sebe díváš, ač sám leţíš slepý.

Dělník je smrtelný,

práce je ţivá,

Antonín umírá,

ţárovka zpívá:

Ţeno má, — ţeno má,

48

neplač!

49

MOŘE

Na břehu ostrova Krku, na břehu z kamení moře jsem hledal celých šest smutných dní a moře jsem nenašel, — viděl jsem ptáka jen, co zvlněnou perutí odlétal celý den, by zvečera na měsíc sedl a z něho znavený písničkou stříbrnou pad mezi pobřeţní kameny, písničkou mámivou, jeţ namlouvala mi, ţe pták ten moře je s modrými vlnami, ţe stačí po světě jak po lučině jít, ţe abys uviděl, se stačí zrakem zpít.

Na břehu okna hotelu tiše se otvírala, za kaţdým oknem bledá dívka stála a kaţdá dívka ta, jeţ vprostřed noci snila, své moře stvořila, aby je utopila do chorých očí svých, jimţ v sklené báni hvězd svět není chlebem uţ, ţe lahví s lékem jest.

Ty oči viděl jsem, ta moře viděl jsem a přece zůstal jsem slepcem a cizincem.

Nestačí mlha pěn a ze snů příboje, já chtěl jsem poznat víc, chtěl znát jsem to, co je, to moře skutečné, jeţ se mnou i beze mne bije v skalnaté útesy hor a břehy Dalmácie.

Na břehu ostrova Krku, na břehu z kamení moře jsem hledal celých šest smutných dní a moře jsem nenašel, neboť svět cudný je a rukám rozměklým tělo své ukryje do kulis barevných, do rakve malované, zatím co na místech světějších z mrtvých svých vstane.

50

Teprv dne sedmého, kdy nad městem zvon zněl, já opilec z vlastních svých očí jsem se vypotácel, ne uţ co lázeňský host, — jak dělník v neděli jsem městem se potloukal sdílný a veselý.

A proto večer v hospodě u mola

skutečné moře jsem uzřel kol dokola, kdyţ přes stoly dubové hleděl jsem do tváří vám, námořníci, barkaři a rybáři, vám, bratři uzlatých pěstí, co v trikotu roztrhaném nosíte bouře a pohody a celou tu zem, vám, dělníci věční, sluncem propálení, kteří tu stavíte moře a jste z něho vystavěni!

Zahrej, chraplavý aristone, ptáku mi nad jiné milý, zde tančí všechna moře s pěti světadíly a nejšťastnější já, jenţ do srdce tance všech byl přijat jsem, mozoly obrůstám jako strom ovocem, jsem námořník, barkař a rybář, jsem dělník z přístavu, v tisíci lodicích proplouvám moře a ještě je proplavu, ne jedněma, tisíci rukama moře se zmocňuji, ne jedněma, tisíci rukama moře buduji.

Zahrej, chraplavý aristone, ptáku mi nad jiné milý, svět jsou jen ti, kteří jej ţiví, by z něho ţivi byli, moře jsme my, dělníci zvlněných svalů, cizí i zdejší, my, skutečnost jediná, skutečnost nejskutečnější!

51