Strakonický dudák

Josef Kajetán Tyl

DĚJSTVÍ PRVNÍ

VÝSTUP 1., prolog před oponou

Vystoupí Vocilka v nevalném obleku, který však střihem prozrazuje lepší časy (Vocilka mívá dlouhé vlasy, kníry a bradičku, na zádech malý vak, v ruce tlustou hůl), a zpívá:

Celý svět je jako koule,

těţko na něm stát jen nohama;

nechce-li mít člověk boule,

musí se ho chytat rukama.

Tu to klouţe,

tam se boří,

tu je louţe,

tam to hoří:

člověk má se jen co točit,

nechce-li si uši smočit.

Kdo však umí chytře hrát,

dovede tu pevně stát.

4

Vocilka rozhrne oponu příštího obrazu a zmizí.

Proměna

VÝSTUP 2.

Před hospodou ve vsi o pěkné hodince. Děti hledí oknem do šenkovny. Je právě po tanci, ozývá se ještě výskání, tleskání a dupání. Šavlička s motivem: „Generál Laudon jede skrz vesnici“ a Koděra z hospody.

ŠAVLIČKA: I aby do toho prachmilión granátů! Já vím také, co je kus legrace a zábavy, ale tohle vaše vyraţení s kozlíkem – to je mi milé jako březová mast našeho profousa.

KODĚRA: Aj, aj, milý chlapče, coţpak se stal z tebe poustevník?

Veselost je ta nejlepší apatyka, a tanec vojáka nezabije.

ŠAVLIČKA: I coţ je o tanec – mangari! Voják má podle toho podešve, nebýt jen při něm těch vašich zlořečených dud.

KODĚRA: A mordije jo, tak říkáš nebýt? I toť by pak bylo celé posvícení jako kaše bez omastku a perníku.

ŠAVLIČKA: Měli byste mít pořádnou tureckou kapelu – plnou kruchtu muzikantů, helikóny, křídlovky, pozouny –

KODĚRA: I, i, copak ti napadá. Aťsi jen jednají ty novomódní plechy po městech, aťsi! My tu drţíme na dudy; to je poctivá, staročeská muzika.

ŠAVLIČKA: Ţe by z ní myši utekly.

KODĚRA: Ó, já se při ní zmláda jaktěţiv dost vytrdloval.

ŠAVLIČKA: To věřím, protoţe jste jaktěţiv jiné intrády neslyšel; ale kdo byl na vojně –

KODĚRA: To věřím, ten zná muziku – aţ někdy záda brní.

5

VÝSTUP 3.

Z hospody vyjde několik chasníků, někteří jenom pro ochlazení, jiní s rosolkou a pivem, i zavdávají děvčatům. Kalafuna jde s houslemi v ruce.

Švanda s dudami. Předešlí.

KALAFUNA: Tak zase do kola, mládenci, dokud mi šmytec hupsá, zahrajeme vám něco od podlahy.

ŠAVLIČKA: Buď rád, skřípale, ţe tě nikdo neslyší.

KALAFUNA: Skřípale? Hehe! – Kdybych tě neznal, Šavličko, myslil bych, ţe mi chceš míchat ţlučí. Já jsem starý primárius.

ŠAVLIČKA: Ty? To si přijď k nám poslechnout primáriusa, kdyţ

přijede takhle nějaký z Babylónu – nebo odkudsi. Ten hraje, divţe si neutrhne ruce, a posluchači dostávají křeče.

KODĚRA: I hrome!

KALAFUNA: He, he – to by byla pěkná muzika!

ŠAVLIČKA: Teď se nesmí hrát – (napodobí hraní na housle) tidli dity, didlity – to by nabral! – teď to musí chodit: prásk, bum, šrum

– a zase: dlajdlajlaj, jako kdyţ se dva hubičkují – to padají tolary.

KODĚRA: Tolary?

ŠAVLIČKA: Teď se vydělají muzikou zlořečené peníze.

KALAFUNA: Ţe vydělají?

ŠAVLIČKA: Mangari, jako smetí! Tisíce.

KALAFUNA: To je mluvka.

ŠAVLIČKA: Tisíce, povídám, smete takový muzikant podle nejnovější noty za večer!

ŠVANDA: A nač takový člověk hraje?

6

ŠAVLIČKA: Nač? No – na ledaco.

ŠVANDA: Také na dudy?

ŠAVLIČKA: Na du … hahaha! To by ještě scházelo.

KODĚRA: Pročpak? Vţdyť je to kus poctivé muziky. Dudy pocházejí z časů –

ŠAVLIČKA: Krále Holce.

KODĚRA: I tuhle náš lid začíná uţ jaksi po jiné muzice uši nastrkovat; ale dokud jsem tady rychtářem já, musí se drţet na dudy. A ve městech? Myslím, ţe by si tam také jednou mohli uši namastit dudami! (Odejde.)

ŠAVLIČKA: Inu, dávaly se uţ koncerty na drnkačku, proč by to nešlo taky s dudami? Mangari! Ale musel by člověk něco umět – rozumíme?

KALAFUNA: I coţ je o to! Švanda to umí z fundamentu; dnes to arci vidět není, kdyţ mu láska tlačí na osrdí – he he! – a z toho má potom ten krátký dech.

ŠAVLIČKA: Pro holku bys věšel hlavu jako zmoklý kapoun? Škoda ţe neznáš nějakou onačejší muziku neţ ty dudy, mohl bys rovnou do světa a vydělávat peníze; potom bys neměl s láskou ţádných hořkostí. Peníze dokáţou, nač si jen pomyslíš. Kdo má cvoky, podepírá boky.

Peníze jsou pány světa,

dukát, to je pravý rek,

a co někdy stovka umí,

to by člověk sotva řek.

Bez peněz

7

se nechce ţít,

bez peněz

se utopit.

Bez peněz,

ach bez peněz,

ţiješ hůř neţli ten pes.

Jenom k nebeské armádě

aţ se budem jednou brát,

ano, jen v tom těţkém pádě

bez peněz to půjde snad.

Vrátí se do hospody, všechna chasa s ním; jen Kalafuna a Švanda zůstanou vpředu.

KALAFUNA (po chvilce): Jářku, Švando, máme tady civět pánubohu do oken? Pojď, snad cvrnkne někdo dvacetníkem.

ŠVANDA: Jdi jen sám – nemám dechu – mně je tuhle (sahá si na srdce), jako by mi chtěly všechny měchy prasknout. Neslyšel jsi, ţe má jiný za muziku tisíce?

KALAFUNA: Snad je potřebuje, přej mu je.

ŠVANDA: Já je potřebuji taky.

KALAFUNA: I jdi – my máme dost, hehe, kdyţ nedělá ţaludek bandurskou.

8

ŠVANDA: Ale já chci víc! Půl tolaru mi nestačí; za to nemohu Dorotce koupit ani šněrovačku.

KALAFUNA: A ty bys jí nejraději koupil hned také čepeček – však já do tebe vidím. Ale bez šněrovačky se můţete mít také rádi.

ŠVANDA: Můţete! Co mi pomůţe, kdyţ mi dá šenkýř na stůl plný dţbánek a já se ho nesmím dotknout? Dorotčin tatík, hajný Trnka, mi hrozí, ţe mi zpraţí zadek jako zajíci.

KALAFUNA: To jsou tak hloupé řeči tatíků, kdyţ hoch nemůţe hodit na stůl hned plný pytlík. Snad budu také takový mumloun, aţ mi ta moje kuřata dorostou.

ŠVANDA: Ale já vím, co udělám. Do toho kozlího měchýře uţ tady ani nefouknu; ale půjdu do světa a přinesu si tisíce!

KALAFUNA: He, he – kdyby to byly hniličky – proč ne?

ŠVANDA: Jen se posmívej! Půjdu a půjdu! Já měl uţ dávno táhnout sirky, nynčko to vidím. Kdyţ vydělá jiný člověk peníze drnkačkou, seţenu já dudama také něco – a kdyby to byl jenom jeden tisíc.

KALAFUNA: Tobě ty zpropadené tisíce zmatou ještě kolečka.

Podívej se na mne; já neměl ani zlámané grešle – he, he, kdyţ

jsem si namlouval svou slaďoučkou Kordulku – její máma na mne brala koště – , a přece jsem holku dostal. Jenom trpělivě, jenom nic násilím.

ŠVANDA: Já nemám takovou račí krev!

KALAFUNA: Ale já dostal svou sladkou Kordulku.

ŠVANDA: A těm našim švihákům v koţenkách dudy uţ také jaksi nevoní. Pryč tedy, hajdy do světa! Tam jsou tolary. Jen si tady hudlař a louskej bídu sám – já budu shánět tisíce!

(Odejde)

KALAFUNA (jde za ním): Jakpak sám, kdyţ mám svoji drahou 9

Kordulku? (Volá za ním): A počkej, zejtra máme ještě sousedskou! – Je pryč, chudinka, kvůli ţenské – a pryč!

VÝSTUP 4.

Kordula z protější strany, s ní Honzík, Frantík a Kačenka. Kalafuna.

KORDULA: Ouha! – muţi, Kalafuno! Co je to?

KALAFUNA: Ah, ty jsi tady, moje slepičko – a hned s celou kukaní?

DĚTI (se okolo něho shrnou a ohmatávají mu kapsy): Tatínku, máte koláče?

HONZÍK: Já bych rád nějaký makový.

FRANTÍK: A já hodnou měchuru.

KALAFUNA: Já také, mladý Kalafuno, já také, jen co je vyndají z pece; maminka trochu pozdě zadělala.

KORDULA: Jen dělej při naší nouzi ještě hlouposti. Co zde zevluješ? Není ţivé duše v hospodě?

KALAFUNA: Oh – jako nabito.

KORDULA: Tak? – a ty tady chytáš hejly, místo abys seděl u cimbálu a chytal dvougrošáky?

KALAFUNA: Hehe – hrdličko, my ţádný cimbál nemáme – leda kdybys tam přišla ty – to by byl cimbálek!

KORDULA: Ţe ty nemáš ani ruky ani kapsy, kde by krejcar uváznul!

KALAFUNA: Ale dušičko!

KORDULA: To víš dobře, jak jsem na to posvícení čekala!

KALAFUNA: Já také, dušičko. Čtrnáct dní jsem si šetřil ţízeň.

KORDULA: Já potřebuji na zimu sukni, Kačenka střevíce, Honzík 10

kazajku –

KALAFUNA: He, he.

KORDULA: Kdybys za něco stál, pořídíš si alespoň teplé rukavice –

KALAFUNA: He, he.

KORDULA: Ale to ty ne! – Jenom abych já se dřela, abych já se o všecky krky starala, vstávajíc lehajíc abych myslila, co strčím dnes do hrnce!

KALAFUNA: He, he.

KORDULA: Ale to musí být jináč, to ti povídám!

DĚTI: Maminka se zlobí! (Schovávají se za otce.) KALAFUNA: (se jen pořád svým dobrosrdečným způsobem směje).

KORDULA: (hledí na něho a neví, co má říci).

KALAFUNA: Stará! (Natahuje po ní krk a špulí ústa.) KORDULA: Teď se podívejme na toho blázna! (Sotva se zdrží smíchu.) Já tady káţu –

KALAFUNA: Dnes je posvícení, dnes se nekáţe! Pojď sem a dej mi hubičku, he, he.

KORDULA: Dej radši dětem koláč.

KALAFUNA: Dám, dám, slepičko. Půjdeme do hospody, potom po chalupách – to bude koláčů plná ošatka. Ale teď se neškareď

– a pojď, dej si zahrát – he, he, však on tě někdo provede! Jsi ještě jako lusk.

KORDULA: To je potom pojednání s muţem! Raději do vody skočit, neţli se vdávat.

KALAFUNA: Arci, arci – ale ţádná to neřekne před vdavkami, kaţdá teprve deset let potom – kdyţ se nabaţí. Ó, vy ţenské safraportské. (Vede ji přitom do hospody – děti se hrnou za nimi.) 11

Proměna – Křižovatka u hájovny VÝSTUP 5.

Švanda, potom Dorotka.

ŠVANDA (přicházeje, pozorně se ohlíží): Jistě je doma – starý ji k muzice nepustí – a sám bude v lese. (Klepá na okno ve stavení hajného.) Dorotko!

DOROTKA (ve stavení): Kdo je to?

ŠVANDA: Já. – Pojď trochu ven!

DOROTKA (vycházejíc): Kdopak je ten já? – Ach, jsi to ty? Kdepak ses tady vzal? Já myslím, ţe sedíš v hospodě – a na mne ani nevzdechneš.

ŠVANDA: I dej mi pokoj! Já utekl z hospody, protoţe ti musím něco říci.

DOROTKA: Jen aby to bylo něco veselého. Mně se dnes zdálo o růţích a to znamená mnoho pláče. Copak je to?

ŠVANDA: Já vím, co udělám, aby se tvůj tatík na mne nesatonil.

DOROTKA: Copak je to?

ŠVANDA: Aby mi dovolil za tebou chodit.

DOROTKA: Copak to uděláš?

ŠVANDA: Já vím, jak dostanu peníze!

DOROTKA: Ty?

ŠVANDA: Mnoho peněz!

DOROTKA: Mnoho?

ŠVANDA: Dnes se mi zajiskřilo v mozku a chytlo to jako v plném 12

troudníku. Dorotko, za několik neděl budeme svoji!

DOROTKA: Za několik neděl? I ty jemináčku – ach, ty můj zlatý Švando z Blatí! Mne to uţ beztoho všecko mrzí; tatínek pořád hubuje, a já na tebe nemohu zapomenout; budu na tebe myslit snad ještě v černém hrobě. – A jak to dokáţeš?

ŠVANDA: Rychle mne obejmi, Dorotko, a uhlídáš ten důkaz.

VÝSTUP 6.

Trnka s ručnicí na rameně. Předešlí.

TRNKA: Tchoř je v komoře! – I prach do luňáka, půjdete-li pak od sebe? Nedáte si pokoje ani o boţím poledni? Kolikráte ti mám říkat, ty parohatý dudáku, abys mi za holkou nelezl?

Budeš tak dlouho dělat, aţ ti vsolím do lýtek hrst broků.

ŠVANDA: Nechte si povědět, strýčku Trnků –

DOROTKA: Ano, tatínku, nechte si povědět; jak to teď vypadá –

TRNKA: Ticho! Já bych si z toho nic nedělal, ţe ani otce ani matky nemáš –

ŠVANDA: No, snad jsem nespadl z dubu jako ţalud?

TRNKA: Nu tedy, ţe ani otce ani matky neznáš. Já bych nedbal na lidské řeči, jen kdybys měl do čeho kousat. Kdybys byl aspoň pacholkem u koní, a třeba jen tím pastýřem, jako býval tvůj nevlastní otec, abys měl krajíc jistého chleba –

DOROTKA: Ale počkejte, tatínku …

TRNKA: Mlčíš mi! Já vím, co chceš – přimlouvat se, domlouvat se, známe se, ty jsi chtivá straka – hr! hr!, jen abys ho uţ měla.

Ale co potom? Pískat kudlu.

ŠVANDA (hezky hlasitě): Však není tak zle, pane Trnko! A kdybyste 13

věděl –

TRNKA: Já vím aţ dost!

DOROTKA: Nic nevíte, tatínku! Švanda dostane peníze.

ŠVANDA: Tisíce – aha! Teď byste rád věděl, kam sýkora nosem sedá.

DOROTKA: Slyšíte, tatínku? A za dvě neděle máme svatbu. Já dostanu novou sukni, viď, a novou šněrovačku –

TRNKA: Ale ty poblázněná pěnkavo! Kdepak by vzal ten chudák peníze? Rodičů nemá, přátel nemá, vydělat si je neumí –

ŠVANDA: Kdoţ to ví? – a jen abyste o tom věděl – já jdu do světa!

DOROTKA: Do světa? Švando, co ti napadá? Jakpak bude potom za osm dní svatba? Svět je bůhvíjak veliký – toť se do té doby nevrátíš?

ŠVANDA: Tedy musíš trochu čekat; já si také dám srdce na zámek.

TRNKA: Ale copak chceš, ty janku, ve světě? Vţdyť jsi jaktěţiv nebyl dál neţli v Strakonicích?

DOROTKA: Ano, co tam chceš?

ŠVANDA: Vydělávat peníze!

TRNKA: Jakpak?

ŠVANDA: No – dudami.

TRNKA: Du … hahahaha!

ŠVANDA: Co se smějete? Teď se vydělává nejvíce peněz muzikou.

TRNKA: I ty pomámený strakapoune! Jsi tak hloupý, nebo se tak stavíš? (Opravdově.) Teď se vydělávají peníze tuhletím (ukáže na čelo) a tuhletím (ukáže ruce) – ale dudy? Máš mě snad za blázna? Můţeš jít – i ano, ale po hospodách, kde ti budou házel po krejcaru – a jinde se ti vysmějou. Jdi si, jdi, ale do 14

mého revíru mi nepáchni, dokud nebudeš mít na stole dva plné talíře – a kdyby to bylo třebas v ovčáckém baráku!

DOROTKA: Tatínku! Ach milý Švando, nech ten svět být světem a zůstaň doma; já radši ještě počkám, aţ se ti něco nahodí –

TRNKA (prudce s posměchem): I nech ho, ať si jde; však on zase brzy přileze a bude sbírat hlady suché šípčí!

ŠVANDA: Třeba suché, tvrdé trnky, hajnej Trnko!

TRNKA: I ty rozčepejřený tetřeve!

ŠVANDA (vjede do něho furiantství): A jakorát, ţe půjdu – a kdybych měl ty peníze vyţebrat!

DOROTKA: Ale Švandičko!

ŠVANDA: Mlč! – Nic si z toho nedělej. Ţeť mi to také leţí na prsou jako mlýnský kámen, kdyţ musím od tebe –

DOROTKA: Já tě nepustím!

ŠVANDA: Neplač – já něco umím a ty tisíce přinesu. To se pak podíváme, co bude mít tvůj tatík proti mně. Jiţ teď by mohl olíznout po takovém zeťovi všech deset – uţ kvůli tobě, ţe se máme tak rádi – ale coţpak on ví, co to je. Celý den chodí okolo pařezů, a ještě sám zpařezovatí! (Rozčileně odejde.) TRNKA (chce za ním): I ty prachmiliónský –

DOROTKA (ho zastavuje): Tatínku, mějte pováţení – on to tak zle nemyslí – vţdyť ho znáte. Jazyk má hned na kolečku, ale je to …

TRNKA: Ticho – a domů!

DOROTKA: Však já uţ jdu. (Pláče.) Teď teprve vidím, ţe nevíte, co to je, kdyţ má jeden druhého rád – vy jste to nejspíš nikdy nezkusil, anebo jiţ tak hrozně dávno, ţe se na to ani nepamatujete. Ale to vám povídám, tatínku – já si nemohu 15

pomoci – pustíte-li mi Švandu do světa, lehnu si a bude po mně – anebo poběhnu za ním. (Odejde.)

TRNKA: I ty nezdár… ne, ne, tatíku, zlobit se nesmíš. Jak jsi ji vychoval, tak ji máš – co na srdci, to na jazyku, tak ţádné hněvy. Vţdyť víš dobře, co jí chybí, a býval jsi také takový, třeba jsi to nechtěl nýnčko ukázat. Měj si ho ráda, jestli ti srdce jinak nedá. Budeme tak dlouho na moudrého hrát, dokud nějakou hloupost nevyvedeme. (Odejde do stavení.) (Pauza, nástup hudby.)

ŠVANDA (se vrací): Jářku, pantáto, nic ve zlém – Dorotko – jsou pryč. To bude těţké smiřování. – A já? Mně je, jako by se o mne dva duchové tahali: jeden šeptá, abych šel – druhý, abych nechodil; jeden slibuje zlaté hory, druhý prázdnou mošnu. (Sedne si pod strom.) Co mám dělat? – zase do hospody? – já bych radši celý měch roztrhal… anebo do světa? – jen kdybych věděl, ţe dovedu zahrát, aby se to lidem líbilo! (Podepře se pololeže o loket a dá hlavu na dlaň.) Tady to arci jde – ale jak to půjde jinde? (Z dáli je slyšet dvanáct hodin bít.) Uţ poledne. – A ve mně je hotová půlnoc –

před očima se mi to mihá – hlava mi jde kolem a přece – ten boţí svět, to je krása. (Rozezní se plně píseň domoviny a zrání.) Proměna – poledne v polích u lesa.

VÝSTUP 7.

Švanda. Později lesní panny a Rosava.

ŠVANDA: Ach, teď je mi volno – teď je tu krásně. (Usne.) LESNÍ PANNY (vytančí v kruhu mezi břízami): 16

Je v půli den,

pospěšme ven

nasbírat slunce

do zlatých plen.

Svou čaromoc

aţ prostře noc,

na bílé kapradí

rozlijem slunce moc.

Volání z dálky, které se stále přibližuje: Polednice! Ptačí zpěv a hudba zmlkne. Lesní panny se zastaví v tanci. Vystoupí polednice Rosava.

ROSAVA:

Šťastnější sestry mé,

ztracená sestra,

zakletá sestra

z vašeho kruhu,

srdéčka moje,

o pomoc prosí,

aby své dítě

17

z úkladů a sítě

lidských nehod vyvedla.

BĚLENA: S člověkem syna máš!

LESNÍ PANNA: To ţe je syn tvůj?

ROSAVA:

Ano, můj synek,

pro něhoţ mě panovnice

nad pannami

temných lesů netrpěla více

v říši své – ta bláhová!

Myslí snad, ţe srdce ţeny

proti bolu této změny

nezná ţádné utěšení?

Já to přísné vyhoštění

ráda nesu – vţdyť mám syna!

Kdyţ je šťasten, mizí utrpení,

které na mne uvalila vina.

BĚLENA: Spanilý to mládenec!

ROSAVA:

18

Ano, jako poupě boţí,

leţelo mé dítě v nuzném loţi,

chudým jsem je svěřit musela!

A přec rostlo, smavé jako kvítí,

vídala jsem je, však políbiti –

ne, to matka nikdy nesměla,

to v mé kletbě bylo nejkrutější. –

Dnes je velký muţ. A sám má rád

děvče, které nechtějí mu dát,

ţe je chlapec z chudých nejnuznější.

BĚLENA: Jaké ţe má nyní přání?

ROSAVA:

Rád by dostal svoji milou;

ale otec vede jinou:

ţe je ţenich tuze chudý,

ţe nemá nic neţ své dudy.

Tu chce, chlapec ubohý,

skočit na nohy,

běţet do světa a získat zlato,

19

aby dostal dívku za to.

Dovede to, kdyţ mu z lásky dáte

vzácný dar, jejţ samy jenom máte.

BĚLENA: Jakou chceš pomoc od lesních panen?

ROSAVA:

Vdechněte mu v jeho dudy

svoje sladké zpěvy,

ať tou hudbou jeho všudy,

kamkoli jen vkročí,

ztichnou smutek, bolest, hněvy,

radostná ať slza jiskří z očí,

ať se na něj kaţdé srdce směje –

však i zlaté odplaty mu přeje.

BĚLENA:

Srdečná prosba,

splněná prosba.

Do jeho dud vloţme

zpěvů svých kouzla:

dudy však budou jak on sám,

20

plné dobra i zla.

Ztratí svou moc, kdyţ on jim přestane věřit, jejich zpěv sám v sobě nepozná.

Lesní panny vztáhnou ruce, jako by Švandovy dudy žehnaly.

LESNÍ PANNY:

Zni z českých dud, hudbo mých zpěvů,

kdykoli mládenec ten zahraje!

Zni smutným srdcím pro úlevu,

veselým jak zpěvné šalmaje.

BĚLENA:

Sladce budou jeho dudy hrát,

pokud sám je bude milovat.

Kdyby však v samolibé pýše

chtěl sebe sama stavět výše

nad nástroj, jehoţ nástrojem je sám,

tu naše kouzlo pomine,

a syn tvůj snad i zahyne.

Úder jedné hodiny, pohyb Lesních panen k odchodu.

21

BĚLENA:

Poledne míjí,

vraťme se zpátky,

za dne nám dán je

k vládě čas krátký.

LESNÍ PANNY:

Skryjme se opět v lesnatém stínu,

nám přeje doba večerních stínů.

ROSAVA: Děkuji, sestřičky, za lásku k synu …

Zmizí.

VÝSTUP 8.

Kalafuna, Švanda spící.

KALAFUNA (trochu bojácně se ohlíží, nežli Švandu zhlédne): Ať neumím kalamajku zavrznout, kdyţ jsem si to nepomyslil!

To bývá jeho místečko – ale já jsem rád, kdyţ sem nemusím, zvláště o polednách. Neříkají tu darmo ,,u začarovaného kamene“. Hajný chlapíka vylil – he, he, a chlapec tu nejspíš prolil několik zamilovaných slziček. Teď spí! – Co mu to napadá? – a heká, jako by ho tlačila můra – místo aby on tlačil dudy. He, Švando! – Švando!

ŠVANDA (vyskočí): Co je to? Kdo je to?

KALAFUNA: Já jsem to. Vezmi oči do hrsti.

22

ŠVANDA: A kam se poděli ti andělé?

KALAFUNA: Tady? Leda tohle roští – nebo nějaká polednice: ty zde mívají svoje rejdy.

ŠVANDA: Polednice? Viděl jsi uţ nějakou?

KALAFUNA: Já ne, ale matka mé báby říkávala, ţe její prabába jedenkráte jednu potkala a ţe –

ŠVANDA: A copak jsou vlastně ty polednice?

KALAFUNA: To jsou jako invalidky lesních panen. Kdyţ prý se nějaká lesní panna zamiluje do člověka, ta jejich královna ji vyţene a udělá z ní bludnou polednici, a z těch polednic se po čase stanou divé ţeny. Ale teď pojď!

ŠVANDA: Kam?

KALAFUNA: No, kam – hrát!

ŠVANDA: Já? Hrát? Já mám teď jiné hraní v hlavě. Půjdu do světa!

KALAFUNA: Ale, hochu, dej si pokoj. Podívej se na mne. Já nevystrčil jaktěţiv hlavu dál, neţ, abych tak řekl, za panské stodoly, a co mi chybí? Zdráv jsem, ţenu mám –

ŠVANDA: To je to! – Ale já ji nemám a s holýma rukama ji nedostanu. A pro peníze musím do světa. Tam je vydělám.

KALAFUNA: Vyděláš? Ale co proděláš? Svět je okluzký!

ŠVANDA: Tisíce! Mně se o nich zdálo.

KALAFUNA: Tak? Nu jen kdyţ se ti o nich zdálo – he, he! To je trefa. Zůstaň doma!

ŠVANDA: Já ti byl jako v pěkném velkém zámku, a tam bylo plno pánů a paní a všechno ve zlatě – a ti chtěli, abych jim hrál.

KALAFUNA: He, he! Kdyby to byli naši v koţenkách, to bych se nedivil.

23

ŠVANDA: Na začátku jsem nevěděl, mám-li se opováţit –

KALAFUNA: Aby se ti nevysmáli.

ŠVANDA: Ale potom si dodám kuráţe, vezmu kozlíka do ruky –

(dělá vše, jak vypravuje).

KALAFUNA: A páni si zacpávali uši.

ŠVANDA: Myslím si: skoč oko nebo zub – fouknu do měchu a začnu hrát. (Hraje polku.)

KALAFUNA: A paničky utíkaly, jako by do nich střelil – he, he! U

nás – (pozoruje podivnou hru) by to arci prošlo; ale páni mají –

jiné lahůdky – u nich to jde: es tralalala. Ale Švando (Kalafuna se postupně roztančí podle Švandových dud) dej pokoj – tacet –

dělej pauzu! (Pláče pohnutím, zpívá a přiznává podle Švandovy melodie.)

ŠVANDA (přestane hrát): Copak ti je?

KALAFUNA (stírá slzu): Který duch ti to sedl do měchu? Švando, chlapče! To zrovna chytá za srdce!

ŠVANDA: To mi povídali ti páni také – a sypali mi potom tolary.

Sám nevím, je to v těch dudách, nebo v mém smutném muzikantském svědomí?

KALAFUNA: Nech tolary ve snu a drţ se pravdy! Pojď a zahrej ve vsi! Ti budou koukat na našeho Švandu.

ŠVANDA: Teď uţ ne, kamaráde. Já jdu do světa, jak jsem,s holýma rukama –

KALAFUNA: Švandičko, nedělej mi to!

ŠVANDA: Tak dlouho se krčí malý vrabec v hnízdě, aţ přece vyletí a potom hejchuchu! Celý svět je jeho, všude klove, všude zobe, všude se třepetá. Já se budu nynčko také třepetat. (Za scénou Dorotčino blížící se volání: Švando!) Tady, Dorotko!

24

(Vzdychne.) Ale Dorotka?

KALAFUNA: Vidíš, příleţitost dělá zloděje. Pamatuj, ţe bys tu nechal Dorotku!

ŠVANDA: Ale nic! Musí na mne věrně čekat. Já si budu také hledět jen tisíců. – Uţ jde, schovme se jí!

VÝSTUP 9.

Dorotka, předešlí.

DOROTKA: Švando, kde jsi? – Ne, já od Švandy neupustím –

nevím sice proč … Ale nemohu! Mně se zdá, ţe by mi bez něho denní světlo scházelo – ţe bych bez něho ani dýchat nemohla.

ŠVANDA, KALAFUNA: Hups! udělal vtom vlk.

ŠVANDA: Ty o vlku …

DOROTKA: A vlk tady!

ŠVANDA: Dorotko, tak já se s tebou loučím.

DOROTKA: Kampak?

ŠVANDA: Uţ jináč není, Dorotko. Do světa.

DOROTKA: Propánaboha! Ale Švando. Co ti to vlezlo do hlavy?

ŠVANDA: Vyplač se, budeme plakat třeba dueto, ale pomoci ti nemohu. Takhle to tady uţ nevydrţím.

DOROTKA: A já to nevydrţím zas takhle.

ŠVANDA: Musíš, Dorotko.

DOROTKA: Mně pukne srdce!

KALAFUNA: Stáhněte si, milá Dorotko, hodně šněrovačku. Já myslím, ţe ho neudrţíme.

25

ŠVANDA: Za tři neděle bude po všem. To jsem zase doma, v kapse budu mít tisíce a budeme strojit svatbu.

DOROTKA: A co kdyţ nic nevyděláš?

ŠVANDA: Trhat se o mne budou, to mi věř. Nynčko teprva vím, co umím!

DOROTKA: A co si já tady zatím počnu – na to se neptáš? Budu-li se trápit a souţit, na to nemyslíš? Kdybys měl jen polovičku lásky jako já, ani se odtud nehneš.

ŠVANDA: To bych tomu dal! To bych mohl za tebou chodit, aţ by na mně vyrostl mech – a ty bys celá zplesnivěla. Já mám lásky, ţe nevím kam s ní – a proto jdu do světa.

DOROTKA: Ach milý Kalafuno, pomyslete –

KALAFUNA (ve velkém rozčilení): Chce uletět, viďte, a snad ho, věřte mi to, nechte, pusťte ho, tady je pro něj svět malý.

DOROTKA: Jak to?

KALAFUNA: Já posud ani nevěděl, co v tom chlapci vězí! Čáry –

učiněné čáry – svět se poblázní, aţ ho uslyší. Nemějte starosti, Dorotko. Za čtyři neděle ho tady máte s tisíci.

Kdybych já na svoje skřipky uměl, co on na ten měch –

prásknu do bot, jak mám ţenu a několik capartů na krku.

ŠVANDA: Měj se tedy dobře, Dorotko!

DOROTKA: Ne –já tě nepustím!

KALAFUNA: No, no – dejte si po hubičce – zaplačte si – já vám k tomu třeba zahraju.

ŠVANDA: Za čtyři neděle jsem zase tady.

DOROTKA: Ale najisto! Snad bys mohl nějakou slevit.

ŠVANDA: No – vţdyť uvidíme. Teď neplač; měj se dobře a chystej se zatím na katechismus! ( Polibek, Švanda rychleodchází.) 26

DOROTKA: Švando! Počkej!

KALAFUNA (přistoupí k ní): Panenko, potěšte se!

DOROTKA: Ó, já nešťastná! (Vrhne se mu na prsa.) VÝSTUP 10.

Kordula s dětmi. Kalafuna. Dorotka.

KORDULA: Kalafuno! (Spráskne ruce.) FRANTÍK: I hlele! Tatínek!

KALAFUNA: Tu máš, čerte, karabáč! Teď bude stará vrčet.

KORDULA: A tohle se mi líbí! Místo aby si hleděl výdělku, slízá se tady za boţího dne s osobou – já se zalknu!

KAČENKA: Maminka má trhání!

KALAFUNA: Panno Dorotko – vzpamatujte se!

DOROTKA: (ustoupí a v pláči usedne).

KORDULA: A vy, nešťastná osobo, kam jste dala stud před bohem a lidmi?

KALAFUNA: Stará!

KORDULA: Kam jste dala oči?

KALAFUNA: Stará!

KORDULA: Ţe se ostouzíte s takovým kostrounem!

KALAFUNA (se rozkřikne): Stará, teď toho mám dost! Já primárius –

kápo – paní Kordulo! Já tohle dobré děvče těšil – protoţe je sirotek.

HONZÍK: Tatínek má kuráţ.

KORDULA: Sirotek?

27

KALAFUNA: Ano, sirotek lásky! Právě jí upláchl ţenich do světa.

KORDULA: Arci, proto si strhne holka hlavu! Za to by měla nebi děkovat!

KALAFUNA: Oh, jen se nedělej! Však ty jsi také jednou natahovala moldánky, kdyţ mě chtěla strakonická banda s sebou na cesty. Víš ještě?

KORDULA: To se ti něco zdálo! A k čemu ty daremné řeči? Pojď do hospody; lidé chtějí ještě tancovat.

KALAFUNA: I ať si tedy nějakou zavýskají. Já bych musil při tom hluku ţíně rozedřít. – Potěšte se, Dorotko! Máte-li náturu jako moje Kordula, bude vám do večera zas dobře. (Odchází se svými.)

DOROTKA (sama): Dobře? – Ach, arci, vţdyť musí být dobře – a kdybych celý den za ním hleděla, přece nic nevyhledím.

(Zajde směrem, jímž odešel Švanda. – Den se kloní k večeru a krajina se pomalu naplňuje červánky. Hudba.) VÝSTUP 11.

Rosava, později Lesana, Dorotka. Rosava se objeví v růžovém keři a volá směrem k vycházejícímu měsíci.

ROSAVA:

Ó hvězdo lesní, slyš mé volání,

snaţnou prosbu, příslib pokání,

jenom teď se slituj nade mnou,

pomoz chlapci, vyslyš prosbu mou!

28

Objeví se Lesana, sedící na jelenu, ve skvostném, bílém rouchu a se zlatým věncem na hlavě. Lesní panny okolo ní.

LESANA:

Vyprosila jsi mu kouzlo hudby,

zas chceš zasahovat v kolo sudby?

Ale mluv! – Kdo pod korunou právem sedí,

rád si proseb svého lidu hledí.

ROSAVA:

Můj syn vypravil se v ţivé

kolotání světa,

a já nyní trnu, ţe v té divé

tísni bude po něm veta.

Nezná svět – a podle stavu já

nemohu mu býti pomocna

po všech končinách,

kdyţ mě nepropustíš přes svůj práh –

kdyţ mě neobdaříš

mocí duchů nespoutaných.

Dovol, ať ho mohu doprovázet,

29

ať mu dnem i nocí

stojím ku pomoci,

kdyby měl snad z cesty scházet.

Za to – aţ s ním – nocí, dnem –

cíle dostihnem,

vrátím se, a ty mi strhneš

hodiny co léta z mého věku,

odsoudíc mě mezi divé ţeny.

Já se nehrozím té kruté změny;

v hloubi srdce věřím s jistotou,

štěstí mého syna

ţe mě smíří s kaţdou pokutou.

LESANA:

Na mnoho se odvaţuješ.

Ale měj si, več se uvazuješ,

aţ obejde luna dráhu svou.

Pak tě pustím z úzkých mezí

tvé hlídky polední.

30

Dlaním tvým na pomoc

svěřuji královskou čaromoc.

Buď synovou společnicí

jenom – zjevit se mu nesmíš.

Buď i jeho pomocnicí –

jenom – vášně jeho řídit nesmíš! (Zmizí.) VÝSTUP 12.

Dorotka se vrací. Rosava.

DOROTKA: Odešel za hory, a kdybych celou noc vzdychala, přece nic nevyvzdychám. To vím – ale coţ je mi to platno, kdyţ

srdce pokoje nedá? A jen kdybych věděla, ţe se mu nic nestane. Kdybych jen mohla s ţivou duší o něm porozprávět.

ROSAVA:

Jen ho věrně v mysli uchovávej,

jiným starostem se nepoddávej.

DOROTKA (pro sebe): Kdo je ta podivná postava? (Hlasitě.) Co víte vy?

ROSAVA:

Znám tvou bázeň i tvé naděje,

ale věrnosti tvé mohu věštit,

kdyţ tvá láska pomůţe mé lásce,

31

ţe tvůj milý cíle dospěje.

DOROTKA: Ţe dospěje?

ROSAVA:

Tam pohleď, jak i lůnem noci bledé

zástup stráţných duchů kroky jeho vede!

Pokyne nazad; v popředí se docela setmí. Hudba. V pozadí jako prosvícené zjevení je vidět

VÝSTUP 13.

dalekou vyhlídku na rozkošnou krajinu, která je jasně ozářena měsícem; uprostřed cesta, kudy jde Švanda. Nad ním i okolo něho se vznášejí zpívající lesní panny.

Svou čaromoc

prostřela noc,

z bílého kapradí

jdeme ti na pomoc.

Síla duchů plane,

něţné ticho vane

a čaromoc,

jak vzplála noc.

32

Opona

33

DĚJSTVÍ DRUHÉ

VÝSTUP 1.

Krátká ulice v městě ideálního slohu. Po pravé straně hostinec se zahrádkou, nad ním nápis „Vítáme vás, poutníku“. Vocilka v lehounkém kabátku přichází a obhlíží hostinec. Zpívá už za scénou: Celý svět je jako koule,

těţko na něm stát jen nohama;

nechce-li mít člověk boule,

musí se ho chytat rukama.

Tu to klouţe,

tam se boří,

tu je louţe,

tam to hoří:

člověk má se jen co točit,

nechce-li si uši smočit;

kdo však umí chytře hrát,

dovede tu pevně stát.

Ano, chytrost ţádné čáry. Já to zkusil uţ v těch nejzamotanějších 34

pleteninách ţivota; chytrá hlava se neztratí. Kdybych měl vypravovat, co jsem všechno tropil od té chvíle, kdyţ jsem jakoţto řádný študent spal poslední noc na biliáru – kdybych to měl vypravovat: to by byla kronika, tlustší neţli Hájkova a strakatější neţli Enšpígl. Teď budeme zkoušet ještě jedno.

Zkusíme získat místo sekretáře, kasíra, nebo něco podobného k cestujícímu koncertistovi. Proč ne? Vţdyť podle toho vypadáme, a to nynčko vynáší nejvíc. Já uţ dávno po jednom pasu a teď mu sedím na patách. Tuhle se prý uhostil.

Vederemo! (Čte nápis.) Vítáme vás … Ah, to je mudrc hospodský. Jen jestli také říká: Na shledanou, kdyţ nemá poutník prášky. – Holahó!

VÝSTUP 2.

Mikuli. Vocilka.

VOCILKA: Má sluţba, mnohováţený – bezpochyby panovník nad tímto tělo– i dušekojným ústavem?

MIKULI (vážně): Jsem hostinský.

VOCILKA: To mne těší. Já si přál uţ dávno hostinského nakrmení.

Račte dovolit – nehostíte také slavného koncertistu?

MIKULI: Co je to?

VOCILKA: Zvíře, co dělá muziku.

MIKULI: Ah, to je ten český dudák?

VOCILKA: Ano, ta strakonická chlouba.

MIKULI: Ten je tady.

VOCILKA: To mne těší. A nemohl bych s ním rozprávět?

MIKULI: Proč bys nemohl? Jak vidím, máš dobře proříznuto.

35

VOCILKA (stranou): No počkej! To poznáš teprve, aţ se dostanu do hrnců. (Nahlas.) Já jsem totiţ jeho krajan.

MIKULI (prohlížeje si ho): Taky Čech? To musí být divná zem, ta česká.

VOCILKA: Můj laskavý napáječi poutníků, to víte, ţe je svět uţ tuze starý, a proto je uţ taky leckde děravý. Jenţe pánbůh takové díry nemůţe trpět, a kdyţ něco pukne a udělá se díra, vezme pánbůh pokaţdé nějakého Čecha a takovou díru jím zalepí, aby stavení nezhrklo. Proto máte po světě tolik Čechů.

MIKULI (hledí na něj a vrtí hlavou): Nu, pro mne – uvidíme, co tady dovedete.

VOCILKA: Tady?

MIKULI: Tvůj krajan chce hrát před naší princeznou.

VOCILKA: Princeznou?

MIKULI: Naše princezna je nejroztomilejší na světě, nejí neţ

broskvová jádra a nepije neţ mošusový květ, ale asi od jednoho roku na ni padl tak hluboký smutek, ţe ani nemluví; nadarmo pro ni strojili všelijaká obveselení. Tu přiletěla pověst o divné hudbě tvého krajana, a otec smutné princezny vypravil za ním posly, aby ji svojí hrou potěšil. Dudáček přišel, a já se nyní půjdu poptat, kdy smí přijít do paláce.

(Odejde.)

VOCILKA: Náš dudák přišel rozveselit princeznu? Viktoria, pšenice kvete, budeme sklízet koláče! Ale teď se, příteli Vocilko, řádně seber a prezentýruj se. Moje garderoba je sice trochu sešlá – tuhle z levého šosu bude brzy cedník, a kolena se derou na čerstvé povětří; ale vţdyť máš ještě jednu rukavičku – vytáhneš si límec – a jsi hotov. Tak, jen chutě do toho, a mysli na sekretářství. Arci, kdyţ se máš přiznat, zdali se k tomu hodíš? Pah, proč by ses nehodil! Nebudeš první, 36

kdo se vydává za něco, k čemu se vůbec nehodí. Beztak se ledaco po vrchu leskne, ale uvnitř je to dým. (Zpívá.) Mnohý vstane sotva z loţe,

modlí se hned: Pane Boţe,

potom začne pilně smekat,

na ulici třebas klekat,

poboţným chce muţem slout;

chudého však honí z domu,

hází po něm tisíc hromů,

nájemníka utiskuje,

čeledínu utrhuje –

běda, kdo by se chtěl hnout!

Proto dím:

Po vrchu se mnoho leskne,

ale uvnitř je to dým.

Mnohý mistr pošle dílo

na výstavu, aţ je milo,

37

dostane i medálii,

jako v ňáké batálii,

potom chodí jako páv.

Doma zatím pilně píchá

tovaryš a hořce vzdychá;

on to dílo vyhotovil,

mistra svého přiozdobil,

sám je sotva ţiv a zdráv.

Proto dím:

Po vrchu se mnoho leskne,

ale uvnitř je to dým.

U klavíru slečna sedí,

do francouzské knihy hledí,

na vídeňské jezdí bály,

romantické zleze skály,

domovem je tu i tam.

38

Ale po našem se bavit,

jehlu vzít a něco spravit,

oběd chystat, prádlo pařit,

dobře péci, chutně vařit,

ach, to neví kudy kam.

Proto dím:

Po vrchu se mnoho leskne,

ale uvnitř je to dým.

Mnohý vzdychá: Milí bratři,

milujme se, jak se patří,

nouzi rádi pomáhejme,

smutku slzy utírejme,

lásku k bliţním káţe bůh!

Tajně zatím dře a šidí,

tloustne potem chudých lidí,

stovku ze sta poţaduje,

39

špejchary si naplňuje –

hladový ten vydřiduch!

Proto dím:

Po vrchu se mnoho leskne,

ale uvnitř je to dým.

VÝSTUP 3.

Vejde Švanda. Vocilka. Švanda v černém fraku, ale aby na něm visel, má bílý šátek s notným límcem na krku atd.; pohybování jeho v tom obleku je sebevědomé a směšné.

ŠVANDA (přicházeje zívá a protahuje se): Ah – tohle je veselé ţivobytí

– jako o Štědrém večeru při prázdné míse. Nic neţ dlouhá chvíle. Někdy mne to arci strhne do proudu – tu se jí a pije; ale potom je zas, jako by vypálil. A nejhezčí na tom je, ţe nemám posavád ţádných tisíců. Ty peníze jdou u mne, jako na dračku.

VOCILKA (který stál stranou, předstoupí s mnohými poklonami): Servitore, signor musicanto – poníţeně ruce líbám.

ŠVANDA: Co vás to napadá? – A jakýpak vy jste pták?

VOCILKA: Já dychtil uţ dávno po té chvíli, abych mohl nejslavnějšímu krajanovi sloţit svou nejhlubší poklonu.

ŠVANDA (živě): Vy jste Čech?

VOCILKA: Oh – a jaký! Doma to nemohli se mnou ani vydrţet a radili mi, abych se podíval trochu do světa.

40

ŠVANDA: A co nyníčko děláte?

VOCILKA: Chodím za vámi a poslouchám vaši nebeskou muziku.

Roztrhal jsem tím takřka své poslední boty – všecko z pouhé lásky k umění.

ŠVANDA: To jste blázínek.

VOCILKA: Já vím, ale ono je teď mnoho takových muzikantských zfanfrnělců – to je teď jako cholera. Přitom pozoruju, ţe nemáte u sebe ţádného, aby se staral o vaše pohodlí, aby obstarával vaše koncerty, roznášel recenzentům bilety – a já bych byl nejšťastnější člověk, kdybych vám mohl k tomu všemu obětovat svoje mizerné sluţby.

ŠVANDA: To by bylo snad tuze mnoho.

VOCILKA: Ono se to vlastně také sluší. Kaţdý slavný muţ má svého sekretáře, komorníka, důvěrníka – nebo jak ho chce titulovat – a takový člověk je pro něj pravé dobrodiní.

ŠVANDA: Tak? Já si pomáhal posud sám, nebo jsem si vydluţil číšníka z hospody; arciţe mě to všecko dřelo – jak se mi zdá.

VOCILKA: No, to si mohu myslit! Číšníci – to je krásná čeládka! To jsou pobertové! Ale to všecko přestane, kdyţ budu já u vás.

A jak uţijete ţivota! – beze všech starostí. Já se vám budu starat o cesty, o koncerty, o kasu – o všecko. Uvidíte, ţe vám bude přitom tuze lehko.

ŠVANDA: Nu, kdyţ myslíte – můţete u mne zůstat; alespoň se mi nebude tak stejskat.

VOCILKA: Oh – milostpane – poníţeně ruku líbám.

ŠVANDA: Ale jste poctivý člověk?

VOCILKA: Já – ty jemináčku. Jak mě tu vidíte – samá poctivost; kdybyste mě krájel – samá poctivost – a kdybyste mi chtěl milostivě tykat, já bych se neznal pýchou.

41

ŠVANDA: I pro mne – ale jakpak vám říkají?

VOCILKA: Pantaleon Vocilka.

ŠVANDA: Hezké jméno.

VOCILKA: Já mu dělám také čest.

ŠVANDA: Tedy, milý Vocilko, jak povídám, můţeš u mne zůstat; ale co za to?

VOCILKA: Ah, ah – kdopak mluví o takových maličkostech! Mně tu jde více o čest, a také vím, ţe nebudete nikdy koukat na nějakou hrst dukátů, kdyby dostávala moje kapsa souchotiny. Copak vám to udělá? Za pár let máte milióny.

ŠVANDA: Za pár let? (Škrábe se za ušima.) Víš, kamaráde, vlastně bych se měl uţ podívat domů.

VOCILKA: I podíváme se, proč ne? Ale potom zarejdíme znovu do světa; teď se budete teprve hejbat, teď se teprve proklubete ze skořápky! Oh, jen mě nechte dělat, milostpane. To bude ţivobytí! He, sklepníku! – číšníku! – děvčata! (Volá do dveří.) Pro milostpána láhev nejlepšího vína a dvě sklenice! – potom něco rozumného k zakousnutí, aby to šlo hezky do krku!

ŠVANDA: Copak tě napadá? Já uţ snídal.

VOCILKA: To nic neškodí. Pravý umělec musí mít pořád apetýt – a koncertista ţízeň. A pak se obyčejně kaţdá smlouva něčím zavlaţuje; musíme to tedy s naší také udělat, třeba uţ jen proto, abychom nepřišli do lidských řečí.

VÝSTUP 4.

Gulinari a Vanika (přinášejí láhev vína, dvě sklenice a na talíři pochoutky a postaví to na stůl). Předešlí.

VOCILKA: Šlaku, to jsou hezké perličky! (Kouká po nich.) Veritábl 42

Indiánky! Na slovíčko, krajanko! (Bere ji za ruku.) GULINARI (vyhýbá se mu): Krajanko? Ani se mi nezdá.

VOCILKA: A to je pyšná ťopka!

GULINARI (přistoupí k Švandovi): Líbí se ti něco, pane?

ŠVANDA: Oh – ty celá. (Béře ji ostýchavě za ruku.) GULINARI: Vezmeš si mne za ţenu?

ŠVANDA (se lekne a couvne): Za ţenu?

GULINARI: Ţe ne? Co tedy říkáš, ţe se ti líbím? (Odejde s druhou.) VOCILKA: No pěkně děkuju! Zde musí mít muţi peklo na zemi, musí-li si hned vzít kaţdou, které řeknou, ţe se jim líbí.

(Nalévá mezitím víno.)

ŠVANDA: Já jsem – jako by do mne nůţ vrazil. Za ţenu! No, to bych pochodil!

VOCILKA: (zvoní na nože): Ke stolu! (Oba pijí a jedí.) VÝSTUP 5.

Před vchodem Rosava v oděvu poutnickém. Za ní Dorotka s trumarýnou, plachetku na hlavě; Kalafuna s houslemi ve futrálu, ranec na zádech.

Předešlí.

ROSAVA:

Teď jsme u cíle; kdyţ vejdete,

koho hledáte, zde najdete.

DOROTKA: A vy nás opustíte?

ROSAVA:

43

Budu u vás blíţ,

neţli ty, má milá, víš,

vzácným poutem s vámi sblíţena. (Zmizí.) KALAFUNA: S kým to věčně hovoříte, panno Dorotko? Hned na našich křiţovatkách pod lesem se dáte do řeči, jako by nás měla nějaká ta osoba vést, a pak uţ táhneme, nevíme ani kam, přes hory a doly rovnou cestou sem. A kde to jen jsme?

Tady to vypadá jako v nějaké pohádce o zakleté princezně.

DOROTKA: Pojďte jen dál, Kalafuničko, srdce mi buší jako zvon samou nedočkavostí, pojďte, ať víme, jsme-li konečně u cíle.

KALAFUNA: Nic tak, je-li tu Švanda, přivoláme si ho po muzikantsku! (A již spustí oba národní píseň „Jen ty mi, dudáčku, zadudej“ na housle a na trumarýnu. Švanda poslouchá, žasne, pak vyskočí.)

ŠVANDA: Co je to? – Zdá se mi něco? To jsou muzikanti z Čech – to je strakonická! (Běží ke vstupu.) I ty sladké umučení –

Dorotko, Kalafuno! Je-li moţná?

DOROTKA (vběhne Švandovi do náruče): Pozdrav tě ruka nebeská, můj milý Švando. Ach, to jsem ráda, ţe jsme tě přece našli; vţdyť jsme uţ skoro celý svět prolezli, přes hory a doly, přes lesy a vody, a kdyby nebylo mé laskavé přítelkyně –

KALAFUNA: Kterou nikdo nevidí –

DOROTKA: A která nás vedla přes hory a doly, snad bychom seděli někde za světem a vyhlíţeli, kudy za tebou. No, jak se máš? Co děláš – Myslíš na mě? Schraňuješ hodně? Tak uţ

mluv!

VOCILKA (sedí mezitím pořád u stolu, pilně jí a pije): A to je řehtačka!

ŠVANDA: Jak mám mluvit, kdyţ ty švitoříš, jako bys chtěla mluvit 44

do soudného dne? – Dobře se mám a myslím na tebe – ale co tě napadlo, pustit se do světa?

KALAFUNA: Tak si pomysli, Švando! Kdyţ jsi nešel za čtyři neděle, začala věšet hlavu – a kdyţ jsi nešel po osmi nedělích, chodila jako bez hlavy.

DOROTKA: Já to povídala napřed, ţe to bez tebe nevydrţím – a potom jsem si pořád myslela, ţe se ti něco stalo.

VOCILKA: Kýho čerta, to je zamilovaná kronika – to bych mohl potřebovat!

KALAFUNA: A kdyţ ji potkalo konečně to neštěstí –

DOROTKA: Ach, já bych byla snad i bez něho odešla.

ŠVANDA: Jaké neštěstí?

KALAFUNA: Ţe jí otec ulehl a uţ nevstal.

ŠVANDA: Tvůj otec?

DOROTKA: Ach arci. (Utírá si oči.) ŠVANDA: A chudák!

VOCILKA: Mohla se tam poloţit místo něho…

KALAFUNA: Tu ti přijde ke mně, zdali prý bych s ní nešel za tebou.

Já ti první chvíli myslil, ţe na ní oči nechám. Ale pak jsem si to rozpočítal – he, he. Vidíš, jářku, – stará beztoho pořád bručí na malé výdělky, ušetři jí tedy jedlíka – snad přitom ve světě něco utrhneš – vţdyť nejsi šumař, aby tě hodili pod lavici. Byl to ode mne arci darebácký kousek a stará mi udělá

– he, he, zlořečenou lázeň, aţ se navrátím; ale já si nemoh pomoci. Ta holka tě má ráda – aţ mě to celého pomátlo.

DOROTKA: No, teď toho nechme, teď je všecko dobře, teď jsme pohromadě, teď vezmeme tisíce a půjdeme domů.

VOCILKA: I ty sojko!

45

ŠVANDA: Tisíce? Milá Dorotko, o tisících nevím ještě nic.

DOROTKA: No, jen kdyţ to jsou sta. Já si z toho moc nedělám.

ŠVANDA: Holečku, já nemám ještě nic.

DOROTKA: Nic?

ŠVANDA: To jest – peněz jsem vydělal uţ dost; ale to se ti sesype všude podivných lidí, ten je muzikant, ten je komediant, ten chce to, ten ono – pak jsem musil dávat traktace – a tak mi všechny peníze zas vylítaly!

DOROTKA: Ale Švando!

ŠVANDA: Ale nynčko to půjde všechno jináč. Teď mám svého sekretáře a komorníka –

DOROTKA: Ty?

ŠVANDA: Ten mi bude dávat na všechno pozor. Není-li pravda, Vocilko?

VOCILKA (rychle vstane a blíži se s mnohými poklonami): Oh, dozajista. A poněvadţ moje péče o milostpána – kdyţ se vezme ohled na lásku a sluţebnost, kteráţ je vţdycky chvalitebná – tedy také ohledem na moje poníţené –

ŠVANDA: I vţdyť je dobře. Já vím, co si myslíš –

VOCILKA (pořád se ještě klaní, pro sebe): Ten je vševědoucí. – Já to nevím sám.

ŠVANDA: Abys věděl, jak se také jinde zachovat – tohle je Dorotka, moje nevěsta.

VOCILKA (stranou): I hrom do čepice! – (Hlasitě.) Oh, ţe se nemůţe k něčemu takovému mně gratulírovat. (Střílí zdaleka očima po Dorotce.)

ŠVANDA: Já ti dám gratulírování! – Ale jemináčku, teď mě teprve napadá, vy jste asi hladoví a ušlí – posaďte se. He, Vocilko –

46

poruč, aby nám dali něco jíst a pít!

VOCILKA: (Odejde.)

DOROTKA: Ty, Švando, ten tvůj sekretář se mi nelíbí.

ŠVANDA: I jdi, blázínku, to se ti něco zdá. On je od kosti dobrá duše – ale ty nejsi zvyklá velkému světu – a my, co jsme umělci a páni – víš, my máme docela jiné oči neţ obyčejný lid.

VOCILKA (se vrací se sklepníkem, kterýžto jídlo a pití přináší): Tuhle je, co hrdlo a ţaludek ráčí. Račte si, milostslečinko, pohovět – a tenhle dobrý pán bude bezpochyby také –

KALAFUNA: Ano – he, he, ten si bude také hovět. (Sedá.) ŠVANDA: Jez, Dorotko, a pij, jako doma!

DOROTKA (se posadí.)

VÝSTUP 6.

Mikuli. Předešlí.

MIKULI: Pane! Nejvzácnější pane!

ŠVANDA: Ah, náš domácí.

MIKULI: Právě přicházím z královského paláce. V patách za mnou přijde pro tebe dvořenín, aby ses dostavil k naší princezně.

(Odejde.)

VOCILKA: Šlaka, na princeznu jsme docela zapomněli!

DOROTKA: K princezně? Jaká princezna?

ŠVANDA: Oh, holečku – to bude teď moje denní společnost.

DOROTKA: Je mladá, hezká?

ŠVANDA: To ještě nevím; slyším jenom, ţe je plačtivá, a ţe ji mám 47

svým uměním povyrazit.

VOCILKA: Svým boţským uměním.

DOROTKA: Vás se nikdo neptal! – Švando, nezůstaneš tam dlouho? A opravdu je to jen pro tvoje dudy? – Ale jak by bylo!

ŠVANDA: Jářku uţ jednou, Dorotko, já jsem dnes světoznámý, po mých dudách se blázní, co má ruce a nohy.

VOCILKA: I princezny!

DOROTKA: Švando, máš-li mě rád, nech všeho a pojď radši zpátky, neţ se mi docela změníš. Tatínek nám uţ, chudák, ani bránit nemůţe. Co je nám po světě. Já se toho tady bojím.

KALAFUNA: Švando, Švando, doma není všady!

VOCILKA: Ale sláva jen ve světě!

ŠVANDA: Poslouchej, Dorotko, ode dneška si pamatuj, ţe tě mám rád, moc rád, ale uvazovat mě nesmíš. Vidíš sama, doma si mne nikdo necenil, a tady – princezny! Komorníku!

VOCILKA: Dělejte, milostpane, dělejte! V téhle hastrošově uniformě vás nemohu pustit do paláce – to by myslili, ţe jdete strašit vrabce. Já slíbil, ţe se budu o vás starat, a musím drţet slovo.

Pojďte, milostslečna bude zatím tak dobrá a vyrazí se tady s panem krajanem. – (Stranou.) Já bych oba taky rád vyrazil –

ale někam ze dveří. (Vezme Švandu pod paží a odejde s ním.) KALAFUNA: Nějaká dobrá duše – ten sekretář, he, he!

DOROTKA: Myslíte?

KALAFUNA: To jsou nějaké starosti! A na sebe ani nevzpomene.

No, jezte, pijte, panno Dorotko! Já si udělám dnes bene.

Škoda ţe tu nejsou moji caparti – ti by se olizovali.

DOROTKA: Mně je najednou jaksi těsno, jako by se mělo něco 48

přihodit.

KALAFUNA: I ovšem – he, he! Ono se můţe něco přihodit.

DOROTKA: Copak?

KALAFUNA: Ţe snad chytím opičku.

DOROTKA: Ach, neţertujte! Naše neznámá průvodkyně také jako by měla nějaké tušení a domlouvala nám pořád, abychom si pospíšili.

KALAFUNA: I to jsou daremné vrtochy. – Pijte!

DOROTKA: Ne, ne – já tu nemám stání. Já musím za Švandou.

Pojďte, Kalafuno, pojďte – ať se mu nic nestane.

KALAFUNA: I copak vás napadá. Tohle ţivobytí tady opustit?

DOROTKA: To se vám nahradí – jen pojďte!

KALAFUNA: No, kvůli vám, panno Dorotko. Ale to vám povídám, moje srdce zůstane tentokrát u toho boţího nadělení – he, he!

Dorotko, buďte veselá – a kdyţ mám tak navlaţíno – pojďte sem, zaděláme si tu naši. (Dá čepici na stranu, vezme housle.) Dorotko Trnkova,

milenko Švandova,

jen nechvátej.

Aţ vypiju a sním,

pak půjdem za ním,

půjdem za ním.

49

U dvora králova

tam budem ţít,

kdyby to věděla

má ţena Kordula,

tak bude klít.

Já jsem ze Strakonic

capo prim ex propris

s kapsou prázdnou.

Na zádech mám ranec

a v ruce lívanec,

sklenku plnou.

Opička mě drţí

za pačesy,

v hlavě mi to skáče,

nacpu si koláče

plné šosy.

50

Na tom našem dvoře

všecko to krákoře,

i ten kohout.

Nemohu na tebe,

potěšení moje,

zapomenout.

A kdybych zapomněl,

tak ne lehce,

vţdycky mne pro tebe,

potěšení moje,

bolí srdce.

Opona

Proměna

Skvostný šachový sál. V pozadí vyvýšený trůn pro princeznu a sedadla pro její komonstvo.

51

VÝSTUP 7.

Zulika sedí na trůně, zastřena závojem. Po obou stranách paní a páni, všichni stojí jako zakleti do vznešené nudy. Komorníci jen mimicky ohlašují Švandu, jenž je teď v pěkném národním kroji a kozlíka jeden fábor, i Vocilku. Od komorníků předvede Švandu před princeznu šeptavý DVOŘAN: Jeho milost, sultán všech sultánů, posílá své milované dcerušce tohoto muzikanta, aby její vysoce urozený smutek umírnil.

ŠVANDA (se na pokyn Vocilkův ukloní a začne hrát). Několik taktů uplyne, aniž si kdo hudby všimne. Ale pak začne dvořan po dvořanu přiznávati takt, kývat hlavou, přizvukovat a rozhoupávat se, až konečně vjede milostná polka všem do nohou a rozproudí bez ohledu na etiketu směšný mumraj. Tehdy odhodí závoj i Zulika a plna smíchu se rozběhne k Švandovi.

ZULIKA: Krásný a milý pane hudebníku, Zulika ti děkuje, ţe jsi vlil do vyprahlého květu jejího srdce hedvábnou rosu rozkoše.

Uţ bylo okoralé jako mladá zahrada na poledním slunci; ale tvými čarozvuky se osvěţilo jako slavík v lotosovém květu.

ŠVANDA (neví, má-li se smát či klanět): Ano – jak říkáme – vzácná princezno – smutná.

VOCILKA (stranou): I starou straku! Ta si švitoří jako zamilovaný veršovec.

ZULIKA: Ale teď mi musíš pořád hrát, rozumíš? – nebo se mi znovu zasteskne.

ŠVANDA: Jak totiţ kozlíček –

VOCILKA (potají): Mluvte něco chytřejšího.

ŠVANDA: Copak?

VOCILKA: Řekněte alespoň: šaramantní.

52

ZULIKA: Řekni si, jak tě odměním. Chceš krásný zámek nad mořem?

ŠVANDA: Ten bych těţko nesl domů.

ZULIKA: Zulika má tebe a tvou hudbu tak ráda, jako má rád beránek čerstvé lupení a rybička čerstvou vodičku. Jen si řekni, po čem touţí tvoje srdce; Zulika to řekne otci a všechno budeš mít.

VOCILKA (tajně): Teď si honem vymyslete něco tyranského.

ŠVANDA: Och, ach – (k Vocilkovi): Kdyţ já nemůţu dostat ze sebe slovo, ona se po mně tak dívá.

ZULIKA: Či snad Zulice nevěříš?

ŠVANDA: Ano – a jak! Kdopak je ta Zulika?

ZULIKA (směje se): Kdo ţe je? Jaký jsi veselý! Kdoţpak jiný neţli ta, kterou jsi rozesmál, které se tak líbíš a která stojí před tebou, šťastna, ţe jsi jí spadl jako z nebes. Ale to ti povídám, odejít mi nesmíš, sice by se Zulika hněvala – ó malá Zulika se umí také hněvat – jen se podívej! – Ale to dlouho netrvá, Zulika se hned zas udobří a směje se na tebe. Tak se směj také!

ŠVANDA: Hehehe!

VOCILKA (po něm): Hahaha!

ZULIKA: A tohle je divný člověk. Líbí se mi, je hodně k smíchu. Je to tvůj otrok?

VOCILKA: Před tvou krásou je otrokem celý svět.

ZULIKA: Toho neprodávej. Nechám si ho, bude u mne šaškem.

ŠVANDA: Ale já nevím, slavná princezno – zdali tak dlouho tady –

ZULIKA: Co – tak dlouho?

VOCILKA: Nešlapte si po štěstí!

53

ŠVANDA: Smím-li tady tak dlouho zůstat?

ZULIKA: Proč bys nesměl? Chceš zlato, drahokamy? Ty musíš!

VOCILKA: Drţte se zuby nehty! Berte!

ZULIKA: Chceš papouška, kolibříky? Chceš sultánovu loď? Anebo

– ano, to je rozkošný nápad. Chceš mě?

ŠVANDA: Jak to – chceš mě?

ZULIKA: Vezmi si mne za ţenu!

ŠVANDA: Za ţe…? (K Vocilkovi.) Tady jsou po těch vdavkách jako včely na med.

VOCILKA: Hurá! Berte všema čtyřma. Tohle máte terno!

ZULIKA: Máš také radost? Teď nám teprve bude do smíchu.

Tatíček sultán chtěl beztoho dát Zulice ţenicha, ale ten se jí nelíbí, a proto také stonala. Jenţe teď malá Zulika řekne, ţe se jí líbíš ty, a vezme si tebe.

ŠVANDA: Ale nejmilostivější princezno, já přece nemohu –

VOCILKA (zarazí Švandu a předstoupí): Vyslovit tu rozkoš, která se ve mně rozlévá z tvé milosti, která se mi vaří v ţilách a hrozí, ţe mi roztrhne srdce – to chce milostpán říci.

ZULIKA: Ale milý dudáčku, Zuliky se nemusíš bát. Zulika se dala uţ dávno poučit, co mají ţeny umět: mají být milé a přítulné

– jen se nic neboj. Jsi smutný? Zulika tě rozveselí. Zazpívá ti, zatancuje ti; nebo je snad malá Zulika ošklivá? – Počkej tady, tvoje Zulika teď poběhne k otci sultánovi a poví mu všechno o našem štěstí. (Odběhne, za ní její společnost.) ŠVANDA (stál chvíli jako socha, konečně se probere): Já se zblázním!

VOCILKA: To věřím. Tomu se také říká bláznivé štěstí. ¨

ŠVANDA: Co to ţvastáš? Coţ si mohu bláznivou Zuliku vzít? A hlavně, co by tomu řekla Dorotka?

54

VOCILKA: Prosím vás, o té Dorotě mi teď nemluvte! To je tak, jako by mě někdo zval na baţanta a já se mu poděkoval, ţe ne –

ţe dnes nemohu – ţe mám doma brambory.

ŠVANDA: Já – já uteču!

VOCILKA: I pro mne – Ale aţ po svatbě!

ŠVANDA: Moje svědomí –

VOCILKA: Houby, má-li vás ta Dorotka opravdu ráda, tak vám ještě bude přát, ţe dostanete princeznu!

ŠVANDA: Proč to?

VOCILKA: Kdyţ uděláte takové štěstí, řekne si, jistě na ni nezapomenete a obšťastníte také ji. To vám nebude pak záleţet na nějakém tom soudku dukátů – a nějakého kavalíra dostane také – moţná ţe se rozmyslím sám.

VÝSTUP 8.

Alenoros s otrokyněmi, které nesou na polštářích zlaté skříňky s dary.

ALENOROS: Drahý cizince, děkuji ti vroucně, ţe jsi vlil paprsek radosti do srdce mého růţového lístku, mé dcerušky – a zatím ti podává láska otcovská na důkaz své vděčnosti tuto maličkost – (pokyne otrokyním, které s dary odejdou) – vezmou ti to hned domů.

VOCILKA (si mne radostí ruce).

ŠVANDA: Není toho přece jenom tuze mnoho, pane králi?

VOCILKA (potají): I jen berte! Čím víc, tím líp!

ALENOROS: Mimoto mi zjevila Zulička, ţe tě miluje a ty ţe ji chceš za manţelku. Já jsem jí uţ sice vyhledal statného ţenicha, ale ona v něm nejspíš nemá zalíbení, a tak já – (pláče) protoţe 55

chci jenom její štěstí –

DOROTKA (za scénou): Pusťte mne, já s ním musím mluvit!

ŠVANDA: Prachumučená hodino – tohle je Dorotka!

VOCILKA: Ale teď se seberte!

ALENOROS: Co to je?

VÝSTUP 9.

DOROTKA: (přiběhne): Ach, tady je! Švando, je to pravda, co se roznáší po celém městě? Ty si budeš brát princeznu?

ALENOROS: Kdo je to dítě?

VOCILKA: Nešťastná osoba, královská Milosti – Veličenstvo. My ji i s tímhle člověkem ţivíme z útrpnosti – ale musíme je drţet pod zámkem.

ALENOROS: Proč to?

VOCILKA: Mívají někdy nebezpečné nápady.

DOROTKA: Švando!

ŠVANDA (hrozivě): Vocilko, mlč!

VOCILKA: Teď mlčte vy! Tahle někdy myslí, ţe je princezna z pohádky, a ráda by si namlouvala mého pána a tenhle hudlař myslí, ţe je druhý Paganini.

KALAFUNA: Já hudlař – i ty ferino!

DOROTKA: A ty to trpíš. Švando? Ty dovolíš, aby o mně tak mluvil? To mám za to, ţe jsem z lásky k tobě šla z domova –

od čerstvého tatínkova hrobu? Teď věřím všemu. Ţádné dudy, za jinou, za princeznou jsi běţel!

ŠVANDA: Coţ nevidíš, Dorotko, ţe se mi zbláznil sekretář?

56

DOROTKA: Jen nic nemluv, já uţ vidím tvou faleš! Tak, Švando, mluv! Nestůj tady jako svědomím odsouzený, otevři ústa – potěš mě!

VOCILKA (ke králi): Jen se podívejte na ty oči! To je její zlá hodina, a to nám někdy uteče.

ŠVANDA: Dorotko, dej si vyloţit – kdeţ bych já – ale tady u dvora

–

DOROTKA: Pěkné umění, pěkná muzika, běhat za ţenskými.

Kdybych tady nebyla –

ŠVANDA: Tak ty tak? Uţ si mysli, co chceš, vyčítej mi, jak chceš, já uţ ani neceknu! Já mám taky svou hlavu; kdyţ nechceš rozumět tomu, jak to chodí ve velkém světě, čekej na mne doma!

ALENOROS (volá): Odveďte ty lidi a zavolejte k nim našeho lékaře!

DOROTKA: Švando! (Švanda se furiantsky obrátí zády.) VOCILKA: (drzí Švandu, potajmu): Tak je to dobře, ani se nehýbejte.

DOROTKA: Jdeme – a domů! Na tuhle hodinu si vzpomeň, Švando! (Odvádějí ji, jiní se chopí Kalafuny.) KALAFUNA (křičí): Ani na mne nesahejte, vy Turci, já jsem primárius – kápo strakonické bandy. A domů! Ano, Švando, my jdeme domů!

ALENOROS: O ty nešťastníky se neboj, můj lékař je ošetří a pak ať si jdou svou cestou. A já teď půjdu a řeknu své Zulice, ţe to, nač se oba těšíte, vaše oddavky, budou co nejdříve. (Odejde s průvodem.)

ŠVANDA (stál tu jako strnulý): Umučená hodino, co jsem to udělal?

Srdce mi pukne a vyletí skrz ţebra, ţe ho do smrti nenajdu!

(Chce ven.)

VOCILKA (chytne ho): Pomalu s tou flintou! Kam to míříte? Chcete 57

svému štěstí vystřelit oči?

ŠVANDA (ožene se po něm): Jdi ode mne, ty pokušiteli! Já musím za Dorotkou.

VOCILKA: Aţ někdy jindy! Teď dovolte, abych vám nalil trochu rozumu, kde ho nemáte sám. Za scénou řinkot zbraní.

ŠVANDA: Co je to zas?

VOCILKA: Snad tu mají někde brousek pro kuchyni – ale jen aby nám přitom nechtěli zavařit.

ŠVANDA: To by mi ještě scházelo.

VOCILKA: Inu, kdo se pustí do romantického ţivota umělců, ten si musí na smrt zvyknout.

VÝSTUP 10.

Alamír se svým námořním lidem ve zbrani. Předešlí.

ALAMÍR: Kde je ten strůjce omamných písní, který se opováţil naplnit plamenem sladké touhy květinu mé lásky, zřítelnici mé duše, ţe se nyní po něm obrací a prahne?

VOCILKA (s poklonami): Co vlastně ráčíte poroučet? Koho to hledáte?

ALAMÍR: To ty jsi ten černokněţník, který mi svou proklatou hrou odloudil princeznu Zuliku, ţe by teď i její slabý otec zrušil dané slovo – nebýt mého meče? Jsi ty ten český dudák?

VOCILKA (skočí za Švandou): S dovolením, já jsem jen chudák. Ale tohle je ten čarodějník s dudama. Vemte si ho! Seberte si ho!

– Mně po něm nic není.

ALAMÍR (ukáže na Švandu): Toho se chopte! Však já mu vykáţu rezidenci, ţe mu zajde chuť svádět sladkým touţením 58

panenské růţe naší země. Odveďte ho!

ŠVANDA: Počkejte, pane princi, nejsem váš, abyste mě –

ALAMÍR: Vojáci!

ŠVANDA: Coţe, pane princi! Já pán – vy pán! Já vás chytím – tak ne tolik najednou – potluču vás všechny! Vocilko! Cekretáři, pomoz! (Ozbrojenci jej přemohou a mezi křikem odvedou.) VOCILKA (stojí vpředu s rukama nazad přeloženýma): To by se mi chtělo!

ALAMIR: A ty, který jsi bezpochyby jeho pomocník a otrok – běţ a navrať se k lidem vašich krajin a pověz tam, co se tu stane kaţdému, kdo se opováţí k nám přijít a pytlačit! Běţ!

VOCILKA: Servitore – já to vyřídím! (Utíká za smíchu prince.) Proměna – vězení

VÝSTUP 11.

Alamírovi oděnci vhodí Švandu do vězení. Švanda sám.

ŠVANDA: To se to se mnou zatočilo – teď jsem dodudal! Teď jsem ze vší slávy v louţi – i s tisíci! Ty jsi měl pravdu, Kalafuno, kdyţ jsi mi říkal, abych zůstal doma. Ale já měl zabedněnou palici a nevěděl jsem, jaká skluzavka je ten velký svět. Doma jsem měl aspoň jednoho kamaráda – a tady jsem padl do rukou obyčejným i vznešeným darebákům. Doma jsem měl Dorotku – ach, na tu nesmím ani vzpomenout, nebo bych se hned oběsil a ještě k tomu abych se vypohlavkoval oběma rukama. Dorotka má ke mně lásku jako trám – a já – já! Ale to vše zavinil ne můj kozlík, ale ten darebák, ten Vocilka!

Dostanu-li toho chlapa ještě jednou mezi pěstě – ale to je 59

daremná myšlenka! Tady mi snad chystají lněný obojek. A také jsem ho zaslouţil. Já měl říci: Princezno, takhle a takhle, to nejde! Ale to mě posedlo furiantství a já jen jak bych udělal Dorotce naschvály. Hlavu bych si strhl! Věru, já jsem ten nejmizernější chudák; snad je to tím, ţe stojím ve světě tak sám a sám, odmalička jako kůl v plotě. – Rodiče jsem nikdy nepoznal – ach, na ty nechci vzpomínat! – Moje matka!

Zrovna jako by to byla nějaká vlčice!

VÝSTUP 12.

Zjeví se Rosava.

ROSAVA: Mlč, nerouhej se, neposkvrňuj jméno své matky!

ŠVANDA: Kdo je ta postava? Kdo jste? Co mi chcete?

ROSAVA: Přicházím ve jménu tvé matky.

ŠVANDA: Znáte ji?

ROSAVA: Jako své srdce.

ŠVANDA: Tedy jí vyřiďte, ţe ji pozdravuju – ţe si mohla na mne vzpomenout dřív – ţe jsem uţ vystál pro ni dost, ţe ani nevím, čí jsem – ţe mě našel slouha!

ROSAVA: Ustaň! Kdyby tě slyšela, srdce by jí ţalostí puklo.

ŠVANDA: Ţalostí? Tak proč mi nedala o sobě vědět ani slovíčko?

ROSAVA: Nesměla. Ačkoli ji to k tobě táhlo dnem i nocí, přece musila svoji lásku potlačit a podrobit se tajemné vyšší moci.

ŠVANDA: To je mi čistá láska! Směl jsem se já přiblíţit k Dorotce? –

A přece jsem byl pořád u ní. Ach, kdybych měl teď alespoň Dorotku!

ROSAVA: A tvá matka tě tolik miluje!

60

ŠVANDA: Co je mi to platno, kdyţ o tom nevím! Být moje matka jako jiná, alespoň by se byla někdy zeptala, zdali to nebolí, kdyţ jsem viděl, jak si jiné děti hrály s matkou, a já musel zalízt do křoví a tam plakat a vyplakat ze sebe, ţe nemám tu, která na světě nejlíp pohladí a pomiluje. I mlčte mi o lásce mé matky! Kdyby byla jako jiná, musila by vědět, co já sám viděl u jiných – ţe je matka nejšťastnější, kdyţ můţe své dítě přivinout k srdci.

ROSAVA:

Při svitu nebes, pryč s mým poutem!

Chci, synáčku, tě obejmout jen,

navzdory slibu, lásko má!

Ať vzbudím běsné hněvy skryté,

alespoň jednou zlíbám dítě:

pojď, drahý, já jsem matka tvá!

(Temné zahřímání.)

ŠVANDA: Coţe to pravíte?

ROSAVA: Ty jsi mé dítě!

ŠVANDA: Ó, můj boţe! A já jsem hrůzou jako zkamenělý.

ROSAVA:

Pojď, ó pojď a nenech matku ţebrat;

brzo vyprší má chvíle. Nech mne, smutnou,

61

jedinkrát se těšit z nejsladšího zvuku úst tvých, volajících: matko!

ŠVANDA: Maminko! (Obejmutí.)

ROSAVA:

Ty mé draze zaplacené dítě,

teď tě drţím, sladkou kořist,

po které jsem léta prahla,

vzdychala – a nyní do loukotí

osudného kola sáhla.

(Temné hřímání.)

Slyšíš, dítě? Krutý hlas mne volá

od tebe snad navěky.

Sejdeme-li se však ještě jednou,

běda, odvrátíš se, nepoznáš mě,

hrůzou zapudím tě bezděky.

(Hřímání stále roste.)

ŠVANDA: Nikdy, maminko! – Ach, co se děje?

ROSAVA:

62

Pryč, jen pryč, mé dítě, jen se zachraň, neţ se země pod nohama zboří!

Píseň tvá tě chrání, hrej – ó hrej!

ŠVANDA (hraje, cesta se mu otevře, on odchází. Hřmění dále roste.) VÝSTUP 13.

Lesana se zjeví v doprovodu divých žen. Rosava.

ROSAVA (klekne před Lesanou): Orteluj mě, paní – jenom jednu

milost, poslední, mi prokaţ:

vyveď mého syna s věrnou

jeho dívkou z nebezpečí!

Pak mi pokutu dej sebevětší.

LESANA:

O syna jiţ nepečuj, ten sebe

osvobodí sám – i věrná dívka

bude propuštěna z vazby.

Ty však poznáš, kam ţe vede cesta,

kdyţ se naše síla míchá do drah

63

lidských osudů,

nám i lidem je to na škodu.

Ty jsi promarnila věčnou mladost,

teď tě odsuzuji ve sbor divých ţen.

(Divé ženy plesají hlasitým smíchem.)

Odnímám ti všechnu moc tvých kouzel,

kde jsi dříve vládla, sluţkou budeš jen.

ROSAVA:

Děj se podle vůle tvé, má paní,

synu neškodí, co matku raní.

MIHULICE:

Synáček tvůj, je-li pravda,

to je krásy květ?

Hi, hi! aţ jen zrejdí svět,

ten nám musí v lese, jak se vrátí,

o nejbliţším novoluní hráti.

Zkusíme tu sílu jeho!

ROSAVA: Nedopouštěj, paní!

LESANA: Na tobě jest, ty jej ochraň zlého. (Zmizí s průvodem.) 64

ROSAVA (sama): Uţijte všech násilí!

Kdyţ je se mnou láska v spolku,

marné vaše úsilí;

berte všechny ţivly ku pomoci,

láska odolá i čaromoci!

Opona

65

DĚJSTVÍ TŘETÍ

VÝSTUP 1.

Vesnická hospoda, několik stolů a židlí.

Franěk a Váša sedí u stolu a mají džbánky před sebou. Nalejváček. Vocilka, mnohem zpustlejší nežli v druhém jednání, vejde s truhličkou na zádech.

VOCILKA: Bon jour vespolek! Salvete, carissimi! Mám to potěšení s panem hospodským?

NALEJVÁČEK: K sluţbám.

VOCILKA: Je tady jisto? Stojíte mi za to, ţe se tady člověku nic neztratí?

NALEJVÁČEK (si ho prohlíží): Vám se toho asi málo ztratí, ţe máte strachy. Vypadáte podle toho.

VOCILKA: Oh, toho si nevšímejte. Vy také vypadáte jako hospodský, který neumí pětku místo dvojky napsat, a moţná, ţe se oba mýlíme.

NALEJVÁČEK: Člověče, jste blázen?

VOCILKA: Ještě ne, ale (odepíná truhličku a staví ji na stůl) neručím za nic, kdyby se něco přihodilo tuhle mým skvostným věcem. Po této přátelské ekšplikaci bych prosil o dţbáneček od čepu.

NALEJVÁČEK: To se můţe stát.

VOCILKA: A máte-li tam nějaký zbytek telecí kejty – nebo krejcarový syreček – a půl bochníku chleba – sem s tím!

NALEJVÁČEK: Podíváme se. (Odejde.) 66

VOCILKA: Kdybys ty věděl, ţe je v mé kapse zatmění slunce, však by ses nedíval. Nu, vederrremo! Chytrá hlava se neztratí, dokud je na světě hloupost.

VÝSTUP 2.

Švanda. Potom Nalejváček. Předešlí. Švanda je podnapilý.

ŠVANDA: He, hospodo!

CHASA: I hlehle – Švanda! To bude švanda!

VOCILKA (trhne sebou): Kýţ tě klíště!

NALEJVÁČEK (přináší talíř a džbánek): Hned jsem tady, jen to fikne.

(Dá to Vocilkovi a běží zas ven.)

ŠVANDA: Dobrého zdraví, hoši, dobrého zdraví. I kýho ďábla!

Jakpak ty sem přicházíš, ďábelská podšívko?

VOCILKA: Svou vlastní ekvipáţí. Sluţebníček – těší mě –

ŠVANDA (obejde hrozivě Vocilku, dlouho si jej měří): Hoši, vyvalchujte mi tenhle měch, já vám budu za to celou noc hrát zadarmo!

CHASA: I proč ne – to se můţe stát. (Vstávají na Vocilku.) VOCILKA: Lidé, mějte rozum! (Couvá za stůl a chopí se své truhlice.) Zpátky, já tu mám nabité kanony a nerozumím ţertu!

ŠVANDA: Anebo – nechte toho! On to naposledy přece nejlíp se mnou myslel – ačkoli se to neokázalo.

VOCILKA: To je moudré slovo. Arciţe jsem to nejlíp myslil. Copak je princovství nějaká maličkost? Ţe to sklaplo, za to nemohu.

NALEJVÁČEK (přinese džbánek).

ŠVANDA (sedne ke stolu): Šsst! – Slyšeli jste? Princovství! Vy mi to nechcete nikdy věřit, kdyţ povídám, jaký jsem měl kříţ s 67

princeznami. Tenhle člověk je svědek.

VOCILKA: Ano, já byl při tom. – Pane hospodský, ještě dţbáneček!

(Sedne si k Švandovi.)

ŠVANDA (se směje): Ale řekni mi, šibeničníku, jak jsi tenkráte vyváznul?

VOCILKA: Oh, tuze dobře. Ti lidé byli ke mně samé komplimenty, chtěli mě pořád ještě zdrţovat – ale já, ţe kdyţ vám udělali takový škandál – a ztratil jsem se jako stín.

ŠVANDA: A potom?

VOCILKA: Potom jsem šel zpytovat cizí krajiny – aţ jsem konečně sehnal celou společnost veselých lidí.

ŠVANDA: Samých cekretářů – ne?

VOCILKA: Oh, prosím. Mezi těmi byli také princezny a princové.

Však uvidíte, mám jich několik ještě támhle v truhlici.

ŠVANDA: V truhlici?

VOCILKA: Já měl jiţ v kolíbce hroznou lásku k svobodnému umění, a proto jsem si pořídil konečně celou bandu kunštýřů.

ŠVANDA: Kunštýřů?

VOCILKA: Komedii s pimprlaty.

ŠVANDA: Ha, ha, ha!

VOCILKA: To byste ani neřekl, jaká je to spekulace, kdyţ se vydaří; to je ta nejlepší divadelní direkce, protoţe se nestará o gáţe –

a hercové nikdy nepokoušejí, nedělají pikle a úklady. Na počátku se mi také dařilo; ale poněvadţ nýnčko při tom kunštu jeden druhému na kobylce sedí: tedy se mi ţivnost také ztenčila, a stala se mi konečně malá mrzutost – na poslední hospodě jsem musil nechat celou společnost i s 68

mašinami v prezónu – sotvaţe jsem uplách s malou truhličkou, kde mám ještě princeznu Alcestu, doktora Fausta, Don Šajna a několik čertů. – Ale coţ to mluvím pořád o sobě. Povězte mi raději vy, jak jste sem přišel, co zde děláte, jak se máte a jak to zde vydrţíte?

ŠVANDA: Já? A copak mi zde schází? Neslyšel jsi ještě o strakonickém dudákovi?

VOCILKA: Slyšel; ale nemohlo mně napadnout, ţe to je můj slavný koncertista.

ŠVANDA: K čertu s koncertistou! Já jsem v tom světě ztratil dost a dost – ţe mně někdy uţ ani pít nechutná.

VOCILKA: Ó, jen jsme měli zůstat déle pohromadě – to byste viděl.

ŠVANDA: Moţná, ţe bys mi byl notně vytřel zrak. – V cizině jsem nebyl doma. Já nechal tedy svět být světem a vandroval jsem domů. Kdo mě potřebuje, však mě najde, mým dudám nevyrovná se ţádná muzika.

VOCILKA: A tady chcete zůstat?

ŠVANDA: Aţ do smrti.

VOCILKA: To je škoda.

ŠVANDA: Proč?

VOCILKA: Já bych měl špekulaci.

ŠVANDA: Ty? Uţ zas?

VOCILKA: Abyste šel se mnou do kumpanie. Vy byste mohl peníze shánět a já rozhánět. Ale vy jste bezpochyby ţenat?

ŠVANDA (vyskočí): Chceš abych ti dal jednu od ruky? Nevíš, darebo, ţe mi na tvé lhaní zavřeli Dorotku?

VOCILKA: No, snad jí nedrţí aţ do dneška v klepetech?

69

ŠVANDA (smutně): Prý ji pustili, ale to ví bůh, kde bloudí a cestu nalézti nemůţe.

VOCILKA: Snad abyste ji dal do novin nebo vybubnovat?

ŠVANDA: A kdyţ si na to vzpomenu – tu cítím, ţe můj ţivot za nic nestojí, a ţe je nejlíp, kdyţ ho probiju; někdy bych si oči z hlavy vytrhal. He, hospodský, nalejte! (Sedne zase.) NALEJVÁČEK (odejde se džbánem.)

VOCILKA: Tak vy jste odešel z té indiánské země docela sám?

ŠVANDA (dá se do smíchu): I ba – skoro nevím, jak jsem vyvázl. Mně se zdá, ţe mi tam chtěli skrze tu plačtivou princeznu vystrojit šibeniční houpačku; ale v noci mě navštívil někdo tak krásný a dobrý, ţe to takový ničema jako ty nesmí ani slyšet – a já si pak hrál svou zamilovanou, a vězení se samo otevřelo a vojáci z dešperace, místo co by mě lapli, začali poslouchat, smát se a tancovat, a já jakoby nic skrze ně dál a dál, a neţli jsem si pomyslil, byl jsem za městem. (Vzdech.) Ale bez Dorotky!

VOCILKA (vyvaluje oči): Coţe? A to všechno jenom skrze dudy? Ne, to by jaktěţiv člověk neuvěřil, co takový měch a ta nepatrná píšťala umí.

ŠVANDA: I co píšťala! To můţeš do jiné dejmat, aţ ti oči potečou –

to, co já z téhle, z ní nevydejmáš. Aha! To ty koukáš, viď?

Oh, já také dlouho nevěděl, co to je; ale kdyţ mě drţeli v pasti, přišel jsem tomu na kloub. Kdyţ já chci, musí podle mne tancovat kaţdý!

VOCILKA: Kýho ďábla! (Vstane, stranou.) Aby to byly nějaké divotvorné dudy? – Za našich časů – pardieu! Na mne přicházejí taškářské myšlenky.

ŠVANDA: No, copak tam obcházíš, jako kdyţ tě někdo kousl? Pojď pít! Či nemáš chuť?

70

VOCILKA: Oh, a jakou! – kdybys věděl nač.

ŠVANDA: Pij, je ti přáno – a chceš-li, zůstaň u mne; beztoho nemám nikoho, aby to se mnou upřímně myslel, a já jsem přece rád veselý.

VOCILKA: Na mne se můţete spolehnout.

ŠVANDA: Já vím!

VOCILKA: Hrady můţete na mně stavět.

ŠVANDA: Dorotka se mi nevrátila – a já pospíchal domů jen kvůli ní.

NALEJVÁČEK (přinesl zatím džbánek a postavil se k oknu): Ale to jsem blázen! Mám cink nebo nevidím?

ŠVANDA: Copak?

NALEJVÁČEK: Tuhle mi bylo právě, jako bych ho byl na kopečku viděl.

ŠVANDA: Kohopak?

VOCILKA: Šenkýřské svědomí s konývkou?

NALEJVÁČEK: Kalafunu s tou holkou.

ŠVANDA: Coţe povídáte? Kalafunu? – Vocilko, drţ mě, ať neupadnu! A viděl jste dobře?

NALEJVÁČEK: Alespoň se mi to zdálo.

ŠVANDA: Ach, kýţ se vám to vyjeví!

VOCILKA: To by bylo ambo – a mně k tomu – terno.

ŠVANDA: Vocilko, dej mi hubičku! Je-li tady taky Dorotka – já nevím, co ti udělám – ach, já se drţím sotva na nohou!

VOCILKA: Já se půjdu zeptat.

ŠVANDA: Ne, ne, já si musím tu radost udělat sám. Ty se zatím 71

raduj také – skákej, tancuj, cekretáři. Hospodský, nalejvejte –

já dnes všecko platím! Ať se to opije – mně tancuje hlava uţ

také vrtáka. (Odběhne.)

VOCILKA: A tohle by teď scházelo, aby se mi zase pletla ta Dorotka do řemesla. Já si dělal uţ královské plány. Ty dudy musím mít! – jen kdybych mohl dudáka dostat někam stranou –

nikdo mě tu nezná – dal bych mu ťafku… a pan Vocilka by najednou byl pánem nad všechny pány. Ţe je to taškářství?

Eh co, jen kdyţ se vyplatí. (Odejde.)

Proměna – Chudobná světnice

VÝSTUP 3.

Kordula mezi dětmi, všichni pletou nůše. Kalafuna s vakem na zádech.

Dorotka s ranečkem.

KALAFUNA (otevře dveře a zastaví se mezi nimi): Dobrého zdraví vespolek!

DĚTI: Tatínek! Tatínek! (Běží k němu a věší se na něj.) KORDULA: I ty zlopověstný! – (Najednou se od něho odvrátí a zabývá se nůší.) A ne, a ne! A kdybych se měla zalknout!

KALAFUNA: Pozdrav vás ruka Páně, děti – pozdrav pánbůh, ty moje kachničko. Co děláš? Frantíku? Poslouchali jste?

FRANTÍK: Poslouchali.

KALAFUNA: Tak. Medu jsem líznul – teď půjdeme kousat puškvorec. (Blíží se k ženě.) No, pozdrav tě otec nebeský –

paní Kordulo!

KORDULA (na něj nedbá.)

KALAFUNA: Stará – já udělal hloupý kousek, ale vţdyť bude zas 72

všechno dobře – já ti to nynčko nahradím.

KORDULA (praští proutím a rozběhne se na Dorotku): Nu, pěkně se vítáme, panenko! Uţ jsme se proběhli – co? Uţ nás bolí nohy? Přišli jste si odpočinout? Zde není místa, panenko –

zde bydlí chudá, opuštěná, ale poctivá ţena. Zde není ani kde sednout – hledejme si jinde hnízdečko. (Obrátí se zpět.) KALAFUNA (mluvil zatím s dětmi): No, jakpak, Dorotko? Sedněte si, sedněte. He, Frantíku, podej ţidličku – a odloţte, jako doma.

Aţ přijde moje stará, ona vám hned něco ustrojí.

KORDULA (se rozkřikne): I ty nestydatý! (Rozběhne se na něj, ale opět se vrátí a sem tam šuká.)

KALAFUNA: Nu, jakpak to bude se mnou, děti? Nepomůţete mi sundat ranec?

DĚTI (se na něj shrnou).

KALAFUNA: Počkejte – jen pozor!

KORDULA: Frantíku, sem pojď, slyšíš?

FRANTÍK: Hned, maminko, hned.

KORDULA: Honzíku, mám pro tebe jít?

HONZÍK: Já uţ jdu.

KALAFUNA: Pozor, je tam také něco pro vás – tak. A teď mi sem dejte mou starou ţidli, jestli jste ji neprodali zatím ţidovi –

he, he!

DĚTI: (Přišoupnou doprostřed světnice starou lenošku.) KALAFUNA (pohodlně se posadí): Tak – po tom se mi uţ dávno stýskalo. Všude dobře, doma nejlíp; to si pamatujte, milé děti. A poněvadţ jste maminku poslouchali – je-li to pravda?

DĚTI: Je to pravda. (Ohlížejí se po matce.) 73

KALAFUNA: To abych vás hned něčím potěšil.

FRANTÍK: Dáš mi perníkového panáka?

KALAFUNA: Dám, holečku – třebas dva.

KAČENKA: Mně taky?

KALAFUNA: I to víš. A nynčko poslechněte. Vidíte, já jsem od vás odešel a nic jsem neřekl – vy byste byli plakali, a to by mě bolelo – a maminka by byla také plakala –

HONZÍK: Ona plakala beztoho.

KORDULA: (Hněvivě se utrhla.)

KALAFUNA: Anebo by hubovala –

HONZÍK: Ona hubovala beztoho.

KALAFUNA: To ze samého strachu, ţe se mi ve světě něco stane; nebo, vidíte – ona mě má tuze ráda –

DĚTI: (Ohlížejí se.)

KALAFUNA: A já ji mám taky rád – proto jsem šel do světa, abych něco vydělal a něco jí přinesl.

KORDULA: (Poslouchá.)

KALAFUNA: Ona se mezitím nejspíš také všelijak protloukala.

HONZÍK: Oh – a jak! Dělala poslíčku; a někdy byla moc smutná.

KALAFUNA: Podívejme se. No, však já jí to vynahradím. Aţ tedy přijde domů –

KAČENKA: Ale vţdyť je maminka do …

KALAFUNA (zacpe jí ústa): Aţ tedy přijde domů, poběhnete jí naproti a budete křičet: tatínek je tady – a myslil na tebe – a dělal muziku – a tuhle ti přinesl – (vyndá plný sáček a cinká jím) pytlíček tolárků, a něco zašil ještě do kabátu – na, tumáš, 74

maminko. Buď veselá a měj ho ráda.

KORDULA: Přestaň, přestaň, muţi! To mi utrhne srdce! (Běží k němu a padne mu okolo krku.)

KALAFUNA: I podívejme se – he, he! Maminka je uţ doma.

DĚTI (skáčou kolem): Hejchuchu!

KORDULA: Nehněvej se, Kalafuno, ţe prve tak – ale já bych neměla na tebe promluvit půl léta –

KALAFUNA: Arci, arci – he, he! Pokuta musí být.

KORDULA: Ale – kdepak máš ty peníze?

KALAFUNA: Tu jsou, stará – uvař si je, upeč si je, dělej s nimi, co se ti líbí – a budeš-li přitom ještě potřebovat dvě pilné ruce –

tuhle jsem ti přivedl pomocnici – nemá toho štěstí nazbyt.

KORDULA: I jak myslíš, milý muţi. Má-li se Dorotka mezi cizími potloukat, ať zůstane u nás; kdyţ pomáhal pán bůh tak dlouho, pomůţe teď také. Nehněvejte se, Dorotko. To víte, kdyţ má člověk něco na srdci –

KALAFUNA: I nech toho, stará! – a poslechni, copak to povídají lidé o Švandovi?

KORDULA: I, s tím člověkem je to boţí dopuštění. Co by ten uţ

mohl mít, co je nazpátek – darmo povídat! Ale on to zas všecko protluče. Co večer vydělá, do rána prohejří.

KALAFUNA: Ten Švanda, ten Švanda! – to je prach nepěkný člověk!

VÝSTUP 4.

Otevřou se dveře a v nich stojí Švanda; předešlí. Pauza.

KALAFUNA: Ale to jsou hosti! Švando, kdybych dnes neměl 75

takovou radost, tak bych ti, na mou věru –

ŠVANDA: Ah, tu jsi opravdu, Kalafuno. Ne, nehněvej se. – Ale kde jsi nechal Dorotku?

KALAFUNA: (Hodí hlavou.)

ŠVANDA (běží k ní): Dorotko!

DOROTKA: (Jež byla celou minulou scénu tiše seděla, vstane a chce odejít.)

ŠVANDA (jí zastoupí cestu): Dorotko!

KALAFUNA (stranou k ženě): Stará, nechme je mezi čtyřma očima.

Chlapík nám vyvedl sice zpropadený kousek a zaslouţil by –

ale my z toho také šťastně vyklouzli a já se nerad hněvám, to víš – a dnes bych se rozdělil s celým světem o srdce – he, he!

A téhle holce nebude také na škodu, kdyţ se jí zlost a ţalost trochu slehne. Pojďte, děti, půjdeme do komory. Uvidíte, co jsem vám přinesl. (Vezme mezitím ranec a odejde se svými.) ŠVANDA: Dorotko – podívej se na mne, slyšíš?

DOROTKA (oči k němu nepozvedne): Co chceš ode mne? Mezi námi je konec všemu nadosmrti.

ŠVANDA: Já chybil hanebně – přiznávám se – já byl dareba; ale to bylo návodem –

DOROTKA: Mlč; ty by ses byl chladně díval na to, kdybych byla tu chvíli zemřela.

ŠVANDA: Ne, to nevěř; já tě měl ustavičně rád; – ale to do mne vjelo to nešťastné furiantství – ach, jen mi odpusť a všecko bude dobře.

DOROTKA: Dobře – nedobře – já s nevěrníky a hejřilci spolky nemám. Vyhledej si tovaryše sobě rovného; já o tobě nechci ani slyšet.

76

ŠVANDA: Dorotko, nevyčítej mi nynější ţivot; ten byl samá ţalost jen proto, ţes tady nebyla ty.

DOROTKA (se k němu obrátí): Ano, tak vypadají lidé, co mají ţalost!

Ti se toulají celý den po hospodách, tropí divé kousky, vypravovali nám o tom hned cestou.

ŠVANDA: Já toho nechám, Dorotko! – Ó, teď bude všecko jinak –

teď mám zase tebe!

DOROTKA: Jdi svou cestou a na mne nemysli; já pro tebe nejsem na světě. Jdi, já se za tebe ještě pomodlím – a uslyším-li o tobě někdy něco dobrého, zavru ráda oči.

ŠVANDA: Dorotko, ty bys mě nemohla takhle odbývat, kdybys mě byla kdy milovala.

DOROTKA: Kdybych tě byla milovala? – Ó jdi, jdi! Ty jsi zlý člověk!

ŠVANDA: Tak? Ty se tedy nesmíříš? Chceš se hněvat do smrti?

DOROTKA (tiše před sebe, náhle změkne): Já se nehněvám – jenom nechci s tebou být.

ŠVANDA: Pro jedinou chybu?

DOROTKA: Pro jedinou – ale takovou, ţe můţe věrnou dívku připravit o rozum! Jdi, já ti nevěřím. Jak jsi mě nechal darmo volat, tak se budeš u mne darmo domlouvat.

ŠVANDA: Ale coţ kdybych ti dokázal, ţe mi zas můţeš věřit?

Dorotko, usměješ se potom na mne?

DOROTKA: Jdi jen svou cestou!

ŠVANDA: To je teda celé moje utěšení? Na všechny moje prosby a sliby všechna odpověď? Ó, vţdyť je dobře! Jen se tedy hněvej – hraj si na pyšnou princeznu, aţ se tím hněvem třeba zalkneš; však z toho nebudeš mít zlaté ovoce!

77

DOROTKA: Já nedychtila nikdy po zlatě.

ŠVANDA: A jen abys věděla! Teprve teď já budu hejřit, teprve teď budu vyvádět, jen abych leţel brzo na prkně – a aţ mě ponesou na hřbitov, přijď se na mne ještě podívat a rozvesel se, zasměj se – (již skoro s pláčem) potom budeš mít vyhráno!

(Odběhne.)

DOROTKA (jako by chtěla za ním): Švan – (zastaví se). Děj se vůle Páně – já jinak nemohu; jestli se nepolepší sám od sebe –

nikdo jiný ho nespasí.

Mezitím se pomalu stmívá. Za scénou je slyšet divokou hudbu Švandových dud.

VÝSTUP 5.

Rosava. Dorotka.

ROSAVA (venku): Dcero Trnkova!

DOROTKA: Kdo jest? Kdo volá?

Okno se otevře, a u něho stojí v lesku večerních červánků Rosava v černém rouchu.

ROSAVA: Neznáš mě jiţ?

DOROTKA: Svaté síly, jestli mě nemámí soumrak a podivný šat –

tedy jsi –

ROSAVA: Ta, která tě vedla světem za tvým milým.

DOROTKA: Pojď dál!

ROSAVA: Nesmím; ohniště je umeteno.

78

DOROTKA: Nebesa!

ROSAVA: Nestrachuj se.

DOROTKA: Ty jsi? –

ROSAVA: Divá ţena – ano, z mateřské lásky k tvému milenci.

DOROTKA: Ty – jeho matka?

ROSAVA: Ó, neopouštěj ho a vyveď ho z nebezpečenství. Vidím, ţe ho dosud miluješ.

DOROTKA: Co mu hrozí?

ROSAVA:

To nesmím vyjevit;

dnešní noc jej buďto zabije –

nebo pro nový svět oţije.

Teď zapomeň na svůj ţal,

na váš nerozumný svár,

ach – já nesmím napomínat:

jeho duši máš teď spasit, hlídat! –

DOROTKA: Ale jak? A kde ho naleznu?

ROSAVA: O půlnoci na popravišti! (Zmizí.) DOROTKA: Jeho matka! – A běda mně! Co jsem to slyšela? Co to znamená? (Hudba Švandových dud zní nejplněji.) Ó, Švando, Švando! Ne, mne neslyší. – Co mám počít? Panenko Maria, osvěť mne jiskrou své moudrosti! Mám jej hledat a varovat?

– A kdyţ ho nenajdu? – Kdyţ neuposlechne? – Nebo – coţ

79

abych běţela k strýčkovi Tomášovi? Ten je zkušený, starý, bohabojný, a s neboţtíkem tatínkem mluvíval o věcech, které se prý dějí času nočního, ţe mi někdy srdce trnulo. Ach, ty hvězdo večerní, ty věrná přítelkyně lásky, pomoz!

(Odběhne.)

Proměna – Krátký les – Měsíc svítí

VÝSTUP 6.

Švanda. Vocilka. Potom Tomáš.

VOCILKA (přihýbá si z rosolkové lahvičky): Jen vesele, Švando, milý kamaráde! Co se ti můţe stát? I kdyby šlo o krk – vem to nešť! – holka za to stojí – holka je jako mišpule. (Mlaskne si.) ŠVANDA: A víš to jistotně, ţe dnes o půlnoci to laskavcové koření kvete?

VOCILKA: Jistojistě – a kdyţ se jím holky jenom dotkneš, musí se za tebou fantit – musí tě mít ráda. To je podle receptu mé neboţky báby. (Pije.)

ŠVANDA: Ne, ţe bych o ni stál – ale budu se mstít!

VOCILKA: Ano, msti se; dej jí co proto!

ŠVANDA: Zfantit se musí, zbláznit, potrhat – já si jí ani nevšimnu!

Já ji naučím!

VOCILKA: Dobře máš. Zavdej si! Ale pojďme, ať přijdeme na místo, kde koření roste. (Stranou.) Tady mu nechci tu ťafku ještě dát a s dudami pak upláchnout, jsme ještě blízko veřejné cesty – někdo by se mohl k tomu hodit – tu máš, tu jiţ někdo leze! – Kdo to?

80

TOMÁŠ (vystoupí): Ve jménu Páně – starý Tomáš ze Strakonic. Ale kdo jste vy?

ŠVANDA: Dobrého zdraví, pantatínku. Já jsem Švanda.

TOMÁŠ: Ty? A co zde děláš tyhle časy? Zde jsou pustá lada, zde není hospoda.

ŠVANDA: Mám tu řízení.

TOMÁŠ: Tak pozdě na noc?

ŠVANDA: Nu, vţdyť jsi tady také.

TOMÁŠ: Mne tudy vede cesta k domovu; ale tvá tudy neběţí.

ŠVANDA: To nevíš; hleď si jenom sebe.

TOMÁŠ: Švando, dnes je svatojanská noc, dnes není radno toulat se v temnotách – otvírají se dílny tajemných mocností –

VOCILKA: A vyvádějí kousky, ţe dostávají děti psotník a staré báby trhání.

TOMÁŠ: Kdo je ten člověk, ţe se můţe tak rouhat? Varuj se ho, Švando! Já tě napomínám vším právem – já tě učil brát píšťalu do ruky, ačkoli jsem se nenadál, ţe si vycvičím takového ţáka.

ŠVANDA: Jakého?

TOMÁŠ: Však ty mi rozumíš.

VOCILKA: Coţpak jsme si vyšli na postní kázání? Pojď, kamarádíčku, škoda kaţdé chvíle.

TOMÁŠ: Stůj – památkou tvých poboţných pěstounů tě volám –

ŠVANDA: I nech spát, co spí!

VOCILKA: My si hledíme ţivota! (Vleče Švandu, zmizí s ním v lese.)

81

TOMÁŠ: Synu, poslyš! (Spěchá za nimi.) VÝSTUP 7.

Dorotka, potom Tomáš.

DOROTKA: Nezněly tu lidské hlasy? Ani nevím, kam jsem zašla.

Hlava mi jde kolem, před očima hustá mlha – a nikde nikdo.

– Švando!

TOMÁŠ (se vrací): Nadarmo, hlas můj zaniká větrem. – Švando!

DOROTKA (běží k němu): Ve jménu Páně, kdo to volá? – Jste to vy, strýčku Tomáši?

TOMÁŠ: A ty? – Není to hlas dcery Trnkovy?

DOROTKA: Je, je!

TOMÁŠ: Jsi tedy jiţ doma?

DOROTKA: Ode dneška.

TOMÁŠ: Ale co děláš tady?

DOROTKA: Podvečer byla u mne ţena a volala mě na pomoc – o půlnoci na popraviště.

TOMÁŠ: Co to povídáš, nešťastná? Právě dnes? Jaká to byla ţena?

Znáš ji?

DOROTKA: Znám i neznám. Kdyţ mi Švanda odešel do světa, zjevila se mi jako dobrý duch a vedla mě za ním – ale dnes jsem v ní poznala divou ţenu.

TOMÁŠ: Nebesa, teď všemu rozumím. Teď vím, co v jeho dudách vězí – ano, teď vím, kdo jej podstrčil neboţtíkovi pastýřovi.

On je dítě lesní panny – a divé ţeny vylákají dnes nočního tuláka na umrlčí tancovačku.

82

DOROTKA: A co mám pro něj učinit? Raďte! Pomozte!

TOMÁŠ: Divé ţeny mu neuškodí; ale dostanou-li ho půlnoční duchové do kola, a on z něho nevyvázne do kuropění, zahyne na těle i na duši.

DOROTKA: Ne, ne, to na mne neuvaluj, Pane na výsostech –

TOMÁŠ: A jen čistá panna můţe ho zachránit. Máš-li tolik zmuţilosti, aby ses přiblíţila ke kolu, zachráníš jej.

DOROTKA: Já se nebojím ničeho – jenom aby nezahynul, neţli se polepší; já se odváţím na to strašlivé dílo – na sebe při tom nemyslím! (Odběhne.)

TOMÁŠ: Osvěť cestu její, vládce nad hvězdami, aby cíle dospěla. U

popraviště! To je odlehlé místo vprostřed lesů, před sto lety prolévala se tam lidská krev – dejţ otec nebeský, aby tam dnes nepřišla nazmar ani krůpěj! (Odejde.) Proměna

Mlžinatá krajina, která po prvním výstupu se promění v měsícem prozářené prostranství, podobné podivné zahradě. Jako by se na zlatých sloupech leskly barevné svítilny.

VÝSTUP 8.

Hejkalové, Švanda.

HEJKADLO: Tady, Švando! (Volání se ozývá postupně z několika stran a odpovídá mu volání Švandovo.)

ŠVANDA (vypotácí se na jeviště): Tady, tady jsem, kamaráde! Kde ses ztratil? – Nic! Jen úval, a nohy mne sotva nesou. Vocilko, cekretáři, ozvi se! (Zajde, za ním hejkadla, divoženky v podivných 83

maskách.) Tady, tady!

VÝSTUP 9.

Divuka a Mihulice v maskách, hejkadla a kozli v maškarním reji. Táhnou se za Švandou.

DIVUKA: Poslali jste mu několik bludiček naproti?

MIHULICE: I toť víš. Ale hejkadla nemohla nechat dovádění a vodila ho za nos. (Ozve se voláni sejčka.) Znamení! Teď jej uţ

zavolej.

DIVUKA: Však je čas. Hostům se stýská po muzice. – Dudáku, člověče, sem jen, sem!

MIHULICE: Tady dostaneš svoje koření zlého srdce.

VÝSTUP 10.

Švandu přivádějí masky.

MIHULICE: Hejsa, tu je muzika!

ŠVANDA: Ale s dovolením, kam mne to vedete? Bude všeho dost na tom plese?

DIVUKA: Hola, dudáku, ukaţ nám, co umíš. Budeme-li spokojeny, dostaneš tučnou vejsluţku.

ŠVANDA: Já za sebe stojím. Jen aby to stálo za to, co mi tady nadělíte.

MIHULICE: Nevidíš, jaká společnost tě pozvala?

DIVUKA: Tobě se vţdycky líbilo velké panstvo.

MIHULICE: Za dnešní noc vyhraješ ze svých dud víc zlata neţ sám uneseš.

84

DIVUKA: A nejhezčí z nás ti bude nalívat. Uţívej s námi!

MIHULICE: Zlatou píseň! Teď uţ ji musíš hrát, ať chceš, či nechceš.

ŠVANDA: Takovéhle společnosti jsem ještě nehrál. Inu, vzal to nešť

– Kdybych tu měl aspoň tu zpropadenou Vocilku! Ale ve tmách se mi tady někde vytrousil – a tak – dokola!

Švandu uvedou na vyvýšené místo, kde spustí na dudy divoký kvapík.

Masky tancují kolem Švandy v několika kolech, pak se divě proplétají. Když temně začne bít dvanáctá, masky jenjen lítají s divokým výskotem. Při dvanáctém úderu zhasne světlo. Švandovo sedadlo se promění v šibenici a celé jeviště v pustou krajinu. Tam, kde stála světla, je vidět sovy s ohnivýma očima a jejich skřehot se mísí s hudbou. Země se otvírá, z ní vystupují duchové a zvyšují pohyb kolem šibenice. Švanda, který nemůže z kola ven, přestane hrát, ale hudba jako ozvěna předešlého kvapíku zní dál a Švanda sám začne proti své vůli podle ní křepčit.

VÝSTUP 11.

Dorotka, předešlí.

DOROTKA (vběhne a spatří kolování duchů; ztrne, ale hned sebere všechnu sílu, pozdvihne ruce k nebesům a vykřikne): Švando! Ve jménu Pána Boha! (Skočí do kola a uchvátí polomrtvého Švandu.)

Duchové při zpomalované hudbě mizí. Krajina se naplní mlhou, Dorotka vleče Švandu od šibenice. Švanda klesne Dorotce k nohám.

DOROTKA: Švando, vzpamatuj se! Jsi zachráněn.

ŠVANDA: Moje Dorotko!

DOROTKA: Pryč odtud – seber všechny síly – ať přijdeme mezi 85

lidi–

ŠVANDA: Dřív ti musím zulíbat ruce. To byla úzkost, to byla hrůza! Ty jsi můj stráţný duch. – Ty dudy mě málem zavedly do posledního ze všech tanců na světě.

DOROTKA: Napřed mysli, jaký jsi byl sám, a pak dávej vinu těm dudám.

ŠVANDA: Ne – ne! (Odepne dudy.) Tady leţ, ty čerchmantský měchu a kozlíku, beztoho v tobě vězí deset starých čertů, jako ve mně! (Hodí dudami o zem – kolem se rozlehne pronikavý zvuk.)

VOCILKA (se ozývá za scénou): Hej, Švando – kamaráde!

VÝSTUP 12.

Vocilka, předešlí, později zjevení Lesany, Rosavy a víl.

VOCILKA: Hromské bludičky mě celého pomátly. Já se vám točil na místě jako vrtohlavá ovce. A to věřím, objímat bych také dovedl.

ŠVANDA: Tak utíkej, aţ někoho najdeš!

VOCILKA: To nespěchá, já zůstanu s tebou.

ŠVANDA: Holečku, uděláš nejlíp, kdyţ půjdeš se svou princeznou a doktorem Faustem rychle do světa – neţ najdu někde hůl.

Viď, Dorotko zlatá?

VOCILKA (uhýbá ze Švandovy blízkosti a zavadí nohou o dudy): U

čerta, co je tohle? Shodil dudy, aby se mu lepší objímalo? Jen sem pojď, ty zázračný inštrumente! (Chce dudy zdvihnout, ale marně; lopotí se s nimi však tolik, že vzbudí Švandovu pozornost.) ŠVANDA: I ty malý podvodnický cekretáři, chtěl jsi ukrást dudy?

Jen si je vem.

86

VOCILKA: Kdyţ já je nemohu zdvihnout.

ŠVANDA: Věru, nebyly vţdycky lehké.

DOROTKA: Ale hrály vţdycky tak, jak ty jsi cítil. Zkus to, jen si je zas vezmi, na tobě záleţí, jak zahrají. (Pomáhá Švandovi s dudami.) Vţdyť není těţké je zdvihnout.

ŠVANDA (si bere a zapíná dudy): Tak jakou, má zlatá Dorotko?

VOCILKA (zlostně mávne rukou): Achich! Tady uţ je moje písnička u konce. (Odejde.)

DOROTKA: Zahraj nějakou novou, docela tichou –

ŠVANDA: O nás, o tobě, a – o mamince, slyší-li nás –

(Za tiché písně jdou dopředu, mlha se rozptýlí v krásném jitru, snad na kraji polí, a za ptačího zpěvu, který doprovází píseň dud; ve výši se zjeví Lesana s lesními pannami a opodál Rosava jako divá žena.

Milenci o nich nevědí, jen hudba jitra jim mluví o slavnosti této chvíle.)

LESANA:

Blaze tobě, dívko milující,

nad zlou mocí slavně vítězící.

Rosavo, já tobě milost dávám,

ve svůj kruh tě nazpět povolávám.

ROSAVA (odhodí znaky divé ženy): Zachráněna z nočních stínů,

mám tě opět, sladký synu,

dvojí láskou vykoupený,

87

matce milou navrácený!

(Milenci jdou dál, patří jen sobě.)

DOROTKA: To boţí ráno, to je krása, Švando!

ŠVANDA (hraje a zpívá):

Dorotko Trnkova,

nevěsto Švandova,

uţ se nemrač.

Jestli mě ráda máš,

políbení mi dáš,

ještě přidáš.

Kdo bloudí po světě,

nenajde nic;

domov je nejlepší,

co našel dudáček

ze Strakonic.

Opona

88