Stařec a moře

Ernest Hemingway

ERNEST HEMINGWAY

STAØEC

A MOØE

Èeskoslovenský spisovatel

Praha 1957

Pøeloil Frantiek Vrba

Byl u starý, vyjídìl sám v loïce na lov do Golfského proudu a teï tomu bylo ètyøiaosmdesát dní, co nechytil jedinou rybu. Prvních ètyøicet dní s ním jezdil chlapec. Ale po ètyøiceti dnech bez úlovku øekli chlapci jeho rodièe, e starý je u doèista a nadobro salao, co

je nejhorí druh smolaøe, a chlapec zaèal na jejich pøíkaz jezdit s jiným èlunem, který ulovil tøi poøádné ryby hned první týden.

Chlapec byl smutný, kdy vidìl, jak se starý kadý den vrací s prázdnou loïkou, a vdycky mu el pomoci odnést buï kotouèe

òùry nebo hák s bodcem a harpunu a plachtu skasanou kolem stìnì.

Plachta byla záplatována pytli od mouky a svinuta vyhlíela jako vlajka trvalé poráky.

Staøec byl hubený, vyzáblý a zátylek mìl zrytý hlubokými rýhami.

Na lících mu vyvstaly hnìdé skvrny kùe, zrohovatìlé na ochranu pøed odrazem slunce v tropickém moøi. Ty skvrny mu sahaly po stranách oblièeje a dolù a ruce mìl zjizvené hlubokými záøezy od toho, jak se lopotil s tìkými rybami na òùrách. ádná z tìch jizev vak nebyla èerstvá. Byly tak staré jako výmoly v bezrybé pouti.

Vechno na nìm bylo staré, a na jeho oèi. Ty mìly stejnou barvu jako moøe a hledìly vesele a nezkruenì.

Santiago, øekl mu chlapec, kdy plhali na bøeh, kam pak vytahovali loïku. Mohl bych jezdit zase s vámi. Vydìlali jsme nìjaké peníze.

Staøec kdysi nauèil chlapce rybaøit a chlapec ho miloval.

Ne, odpovìdìl staøec. Jsi na astném èlunu. Zùstaò s nimi!

Ale vzpomeòte si, jak jste jednou nezavadil o rybu sedmaosmdesát dní a pak jsme tøi nedìle chytali kapitální kusy den co den!

Vzpomínám, pøisvìdèil staøec. Já vím, e jsi ode mne neodeel proto, e bys pochyboval.

To mi poruèil táta. Jsem jetì kluk a musím ho poslouchat.

Já vím, odpovìdìl staøec. To je docela pøirozené.

Nemá zrovna moc víry.

Nemá, øekl staøec. Ale my máme. Vid?

Máme, potvrdil chlapec. Mùu vás pozvat na Terasu na pivo?

Pak odneseme vìci domù.

3

Proè ne? souhlasil staøec. Jako rybáø rybáøe.

Sedìli na Terase a mnoho rybáøù si dìlalo ze starce legraci a on se nezlobil. Jiní, z tìch starích, se na nìho dívali a bylo jim smutno.

Ale nedávali to najevo a hovoøili zdvoøile o proudu, o tom, v jaké hloubce za sebou dnes vláèeli òùry, o stále pìkném poèasí a o tom, co vidìli. Rybáøi, kteøí mìli toho dne tìstí, byli u zpátky, vyvrhli své martiny a odnesli je naloené v celé délce napøíè pøes dvì prkna, klopýtajíce dva a dva na koncích obou prken do rybárny, kde èekali na nákladní auto s ledem, aby je odvezlo na trh do Havany. Ti, kdo chytili raloky, dopravili je do továrny na jejich zpracování naproti pøes zátoku, kde je vyzdvihli na kladkostrojích, vyøízli jim játra, odøezali ploutve, stáhli kùi a jejich maso rozkrájeli na pruhy k nasolení.

Kdy vál vítr z východu, pøináel pøes pøístavní zátoku zápach

raloèí továrny, ale dnes bylo cítit jen slabounké závany, protoe se vítr stoèil k jihu a pak utichl a na Terase bylo pøíjemnì a sluneèno.

Santiago, ozval se chlapec.

Copak? odpovìdìl staøec. Drel v ruce sklenici a myslel na dobu pøed mnoha lety.

Mùu vám jet opatøit na zítra sardinky?

Ne. Bì si zahrát baseball. Veslovat jetì dokáu a Rogelio rozhodí sí.

Jel bych rád. Kdy s vámi nemùu lovit, chtìl bych vám aspoò nìjak poslouit.

Pozval jsi mì na pivo, øekl mu staøec. Jsi u hotový muský.

Kolik mi bylo, kdy jste mì po prvé vzal do èlunu?

Pìt, a málem jsi pøiel o ivot, kdy jsem vytáhl rybu jetì moc

ivou a ona nám málem rozmlátila èlun na madìru. Pamatuje?

Pamatuju se, jak plácala a tloukla ocasem a jak praskla lavièka u vesel, a na ty rány, kdy jste do ní buil. Pamatuju se, jak jste mì hodil na pøíï na stoèené mokré òùry, jak se celý èlun tøásl, a na ty rány, kdy jste do ní buil, jako kdy se poráí strom, a jak jsem byl celý od krve, která tak sladce páchla.

Opravdu si to pamatuje, nebo jsem ti to jenom vyprávìl?

4

Pamatuju si vechno od té doby, co jsme spolu byli po prvé.

Staøec se na nìho podíval oèima zanícenýma od slunce, dùvìøivýma a láskyplnýma.

Kdybys byl mùj, vzal bych tì s sebou a vsadil bych vechno na jednu kartu, øekl mu. Ale jsi tátùv a mámin a jezdí se astným èlunem.

Smím sehnat ty sardinky? Vím taky, kde opatøit ètyøi návnady.

Mnì zbyly jetì dnení. Dal jsem je do bednièky se solí.

Nechte mì, seenu vám ètyøi èerstvé!

Jednu, namítl staøec. Nikdy neztratil nadìji a víru. Teï vak v nìm oívaly, jako kdy se zvedá svìí vánek.

Dvì, smlouval chlapec.

Tak dvì, souhlasil staøec. Ale neukradl jsi je?

Ukradl bych je, pøiznal chlapec. Ale tyhle jsem koupil.

Dìkuji ti, øekl mu staøec. Byl pøíli prostý na to, aby uvaoval, kdy dospìl k pokoøe. Ale vìdìl, e k ní dospìl, a vìdìl, e pokora není èlovìku k necti a není na újmu opravdové hrdosti.

Pøi tomhle proudu to zítra pùjde dobøe, poznamenal.

Kam pojedete? zeptal se ho chlapec.

Daleko do moøe, abych se vrátil, a se zmìní vítr. Chci vyrazit pøed svítáním.

Pokusím se ho pøimìt, aby vyplul taky dál, øekl chlapec. To bychom vám mohli pøijít na pomoc, kdyby vám zabralo nìco opravdu velikého.

Ten loví nerad moc daleko od bøehu.

To je pravda, pøipustil chlapec. Ale já jako uvidím nìco, kam on nedohlídne, tøeba nìjakého ptáka na èíhané, a pøimìju ho, aby vyplul dál chytit nìjakou dorádu.

To má tak patné oèi?

Je skoro slepý.

To je divné, zamyslel se staøec. Nikdy nelovil elvy. To je na oèi mor.

Ale vy jste u Moskytího pobøeí lovil elvy celá léta a máte oèi dobré.

5

Já jsem vùbec divný staroch.

Ale jste teï dost silný na opravdu velkou rybu?

Myslím, e jsem. A pak znám spoustu trikù.

Odneseme vìci domù, øekl chlapec. Abych mohl vzít sí

a vypravit se na ty sardinku.

Sebrali z èlunu výstroj. Staøec nesl pøes rameno stìeò a chlapec nesl bednu se stoèenými tvrdými pletenci hnìdých òùr, bodec s hákem a harpunu s násadou. Bednièka s návnadou leela na zádi loïky vedle kyje, jeho se uívalo ke zdolání velkých ryb, kdy

byly pøitaeny po bok èlunu. Nikdo by byl starému nic neukradl, ale bylo lépe vzít plachtu a tlusté òùry domù, protoe jim kodila rosa a protoe, i kdy by mu místní lidé docela jistì nic neukradli, staøec mìl za to, e bodec a harpuna ponechané ve èlunu by jen zbyteènì nìkoho pokouely.

Kráèeli spolu po silnici k starcovì chatrèi a veli otevøenými dveømi. Starý opøel stìeò se svinutou plachtou o stìnu a chlapec sloil bednu a ostatní náøadí vedle na zem. Stìeò byl skoro tak dlouhý jako jediná jizba v chatrèi. Chatrè byla postavena z tuhých listenù, je chrání pupeny královské palmy a kterým se øíká guano, a byla v ní postel, stùl, jedna idle a ohnitì na hlinité podlaze, kde se vaøilo na døevìném uhlí. Na hnìdých stìnách z pøekrývajících se listù houevnatì vláknitého guana visel barvotisk Nejsvìtìjího srdce Jeíova a jetì jeden obrázek Panenky Marie Cobreské. To byly památky po jeho enì. Kdysi na stìnì visívala její tónovaná fotografie, ale sundal ji, protoe si pøi pohledu na ni pøipadal pøíli

osamìlý, a teï leela na polici v koutì pod jeho èistou koilí.

Co máte k jídlu? zeptal se chlapec.

Hrnec luté rýe s rybou. Chce trochu?

Ne. Najím se doma. Mám vám rozdìlat oheò?

Ne. Rozdìlám si ho pozdìji. Nebo tu rýi sním studenou.

Smím si vzít sí?

Samozøejmì.

Ve skuteènosti tu ádná sí nebyla a chlapec si pamatoval, kdy ji prodali. Ale hráli tuhle smylenou hru kadý den. Neexistoval ani 6

hrnec luté rýe s rybou a to chlapec vìdìl taky.

Pìtaosmdesát je astné èíslo, øekl staøec. Co bys tak øíkal tomu, kdybych se vrátil s kusem, který by vydal pøes tøi metráky?

Vezmu si sí a pùjdu na sardinky. Sednete si na slunce na zápraí?

Sednu. Mám tu vèerejí noviny a pøeètu si, jak dopadl baseball.

Chlapec nevìdìl, jestli ty vèerejí noviny nejsou taky smylené.

Ale staøec je vytáhl zpod postele.

Perico mi je dal v hospodì, vysvìtlil chlapci. Vrátím se, a

seenu sardinky. Nechám vae se svými u ledu a ráno se o nì mùeme rozdìlit. Povíte mi pak o baseballu, a se vrátím.

Yankeeové nemùou prohrát.

Jene já mám strach z clevelandských Indiánù.

Vìø na Yankeee, synku! Mají pøece v mustvu slavného DiMaggia.

Mám strach z detroitských Tygrù a z clevelandských Indiánù.

Dej si pozor, nebo se zaène bát i Rudochù z Cincinnati nebo Bìloponokáøù z Chicaga!

Vy to u protudujete a øeknete mi, a se vrátím. Nemìli bychom si na pìtaosmdesátku vsadit do posledního kola loterie? Zítra to bude pìtaosmdesát dní.

To bychom mohli, odpovìdìl chlapec. Ale co spí na sedmaosmdesátku? To byl vá nejvìtí rekord.

Dvakrát se to nestane. Myslí, e seene nìjakou pìtaosmdesátku?

Mùu si ji zamluvit.

Jeden arík. To je dva a pùl dolaru. Od koho bychom si to vypùjèili?

To nic není. Dva a pùl dolaru si vdycky nìkde vypùjèím.

Myslím, e bych to taky dokázal. Ale nepokouím se o to. Èlovìk si zaène pùjèovat a skonèí ebrotou.

Drte se v teple, dìdo, øekl chlapec. Pamatujte, e máme záøí!

Mìsíc, kdy táhnou velké ryby, odpovìdìl staøec. V máji dokáe rybaøit kadý.

Pùjdu na ty sardinky, øekl chlapec.

7

Kdy se chlapec vrátil, staøec spal na idli a slunce u zapadlo.

Chlapec stáhl s postele starou vojenskou pokrývku a pøehodil ji pøes opìradlo idle a starci pøes ramena. Byla to zvlátní ramena, dosud mocná, tøebae velice stará. I jeho íje byla dosud statná a rýhy nebyly tak vidìt, kdy staøec spal a hlava mu padala dopøedu. Koili mìl tolikrát záplatovanou, e byla jako jeho plachta, a záplaty vyrudly sluncem do mnoha rùzných odstínù. Starcova hlava vak byla velice stará, a kdy mìl zavøené oèi, byla jeho tváø bez ivota. Noviny mu leely na kolenou a tíha jeho pae je tam pøidrovala ve veèerním vìtøíku. Byl bos.

Chlapec ho tak nechal, a kdy pøiel znovu, staøec spal jetì.

Probuïte se, dìdo! promluvil na nìho chlapec a poloil mu ruku na koleno.

Staøec otevøel oèi a chvíli se vracel z nìjaké daleké, dálné cesty.

Pak se usmál.

Co je? zeptal se.

Veèeøe, oznámil chlapec. Naveèeøíme se.

Nemám zrovna hlad.

Pojïte a najezte se! To nejde, rybaøit a nejíst.

Dìlávám to, øekl staøec vstávaje, sebral noviny a sloil je. Pak zaèal skládat pokrývku.

Nechte si tu pokrývku kolem sebe! napomenul ho chlapec.

Nebudete rybaøit bez jídla, co já budu iv.

Tak ij hodnì dlouho a dávej na sebe pozor! odpovìdìl mu staøec. Co budeme jíst?

Èerné fazole s rýí, peèené banány a trochu dueného masa.

Chlapec pøinesl veèeøi v kovovém álku o dvou miskách z Terasy.

Dva pøíbory, noe a vidlièky a líce, mìl v kapse, kadý pøíbor zabalená do papírového ubrousku.

Kdo ti to dal?

Martin. Hostinský.

Musím mu podìkovat.

U jsem mu podìkoval, øekl chlapec. Vy u mu dìkovat nemusíte.

8

Dám mu maso z bøicha pøítí velké ryby, prohlásil staøec. Udìlal tohle pro nás u èastìji?

Tak se mi zdá.

To mu musím dát nìco víc ne maso z bøicha. Je od nìho moc hezké, e tak na nás myslí.

Posílá dvì piva.

Já mám nejradi pivo v plechovkách.

Já vím. Ale tohle je lahvové. Odnesu mu pak láhve zpátky.

To jsi hodný, øekl staøec. Dáme se do jídla?

O to vám právì øíkám, odpovìdìl mu chlapec jemnì. Nechtìl jsem ty misky otvírat, dokud nebudete hotov.

U jsem, pospíil si staøec. Potøeboval jsem jen chvilku na umytí.

Kde se umyl? pomyslel si chlapec. Pumpa byla ve vesnici o dvì ulice dál dolù po silnici. Musím tu pro nìho mít vodu, umiòoval si chlapec v duchu, a mýdlo a poøádný ruèník. Proè na nic nemyslím?

Musím mu opatøit jetì jednu koili a kazajku na zimu a nìjaké boty a jetì jednu pokrývku.

To duené maso je výborné, pochválil ho staøec.

Povìzte mi, jak to vypadá s baseballem, poádal chlapec.

V Americké lize není nad Yankeeje, jak jsem øíkal, odpovìdìl staøec blaenì.

Dneska prohráli, namítl mu chlapec.

To nic neznamená. Slavný DiMaggio se zase nael.

Mají v mustvu taky jiné hráèe.

Samozøejmì. Ale na nìm nejvíc záleí. Ve druhé lize mezi Brooklynem a Filadelfií musím sázet na Brooklyn. Ale pak si zase vzpomenu na Dicka Sislera a na ty jeho ohromné drajvy ve starém parku.

To jetì nikdo jiný nedokázal. Napaloval míè nejdál, jak jsem kdy vidìl.

Pamatuje se, jak chodíval na Terasu? Chtìl jsem ho vzít na ryby, ale stydìl jsem se mu øíct. Tak jsem ti øíkal, abys mu øekl ty, a ty jsi se stydìl taky.

9

Já vím. To byla velká chyba. Byl by moná s námi jel. A my bychom pak mìli vzpomínku na celý ivot. Rád bych vzal na ryby slavného DiMaggia, zamyslel se staøec. Jeho táta prý byl rybáø.

Moná, e byl tak chudý jako my a e by nám rozumìl.

Táta slavného Sislera nikdy nebyl chudý a hrál v první lize, kdy

byl tak starý jako já.

Kdy jsem já byl tak starý jako ty, slouil jsem jako námoøník na plachetnici, co plula do Afriky, a vidìl jsem veèer na pobøeí lvy.

Já vím. To jste mi vyprávìl.

Chce si povídat o Africe nebo o baseballu?

Radi o baseballu, odpovìdìl chlapec. Povìzte mi o slavném Johnovi J. McGrawovi! Vyslovil J po panìlsku jako ch.

Chodíval kdysi taky obèas na Terasu. Ale kdy se napil, byl hrubý, mluvil sprostì a nedalo se s ním vyjít. Mìl v hlavì vedle baseballu jetì konì. Nosil aspoò poøád po kapsách dostihové seznamy a èasto øíkával jména koní do telefonu.

,,Byl to slavný manaér, pøidal se chlapec. Mùj táta myslí, e ten nejslavnìjí.

To proto, e sem tak èasto jezdil, namítl staøec. Kdyby sem byl nepøestal jezdit kadý rok Durocher, myslel by si tvùj táta, e nejslavnìjí manaér je on.

Ale kdo je opravdu nejslavnìjí manaér, Luque nebo Mike Gonzalez?

Já myslím, e jsou tak stejní.

A nejlepí rybáø jste vy.

Ba ne. Znám lepí.

Qué va, odporoval chlapec. Je hodnì dobrých rybáøù a pár jich je ohromných. Ale vy jste jen jeden.

Dìkuju ti. To mi dìlá dobøe. Jen doufám, e se nenajde tak ohromná ryba, aby nás usvìdèila z nepravdy.

Taková ryba není, jestli máte poøád jetì dost síly, jak øíkáte.

Moná, e nejsem tak silný, jak si myslím, uvaoval staøec. Ale znám spoustu velijakých trikù a mám pevnou vùli.

Mìl byste si teï jít lehnout, abyste byl ráno svìí. Odnesu nádobí 10

zpátky na Terasu.

Tak dobrou noc. Ráno tì vzbudím.

Vy jste mùj budíèek, øekl mu chlapec.

Stáøí je mùj budíèek, odpovìdìl mu staøec. Proè se staøí lidé probouzejí tak brzy? Proto, aby si prodlouili dalí den ivota?

To nevím, poznamenal chlapec. Vím jen, e mladí chlapci spí dlouho a tvrdì.

Nezapomenu na to, uklidnil ho staøec. Vzbudím tì vèas.

Nemám rád, kdy mì budí on. Pøipadám si, jako bych byl malé dítì.

Já vím.

Vyspìte se dobøe, dìdo!

Chlapec odeel. Najedli se pøed chvílí u stolu beze svìtla a staøec si potmì svlekl kalhoty a vlezl si do postele. Stoèil si kalhoty, aby si z nich udìlal poltáø, a dovnitø nastrkal noviny. Zavinul se do pokrývky a spal na jiných starých novinách nastlaných pøes péra postele.

Usnul ve chvilce a zdálo se mu o Africe, kde byl jako chlapec, o dlouhých zlatých pobøeích a o bílých pobøeích, tak bílých, a

z nich bolely oèi, o vysokých mysech a mohutných hnìdých horách.

Plavil se teï podél tìch bøehù kadou noc a slyel ve snách øev pøíboje a vidìl, jak se tím pøíbojem blíí èluny domorodcù. Cítil ve spánku dehet a koudel ve spárách paluby a cítil vùnì Afriky, které z jitra pøináel vìtøík z pevniny.

Kdy ucítil vìtøík z pevniny, probouzel se zpravidla a oblékal se, aby el vzbudit chlapce. Ale dnes pøila vùnì vìtøíku z pevniny velice záhy a staøec vìdìl, e je jetì pøíli brzy v jeho snu, a pokraèoval v snìní, aby uvidìl, jak se bílé vrcholky Ostrovù vynoøují z moøe, a pak snil o rùzných pøístavitích a kotvitích na Kanárském souostroví.

U se mu nezdávalo o bouøích, ani o enách, ani o významných událostech, ani o velikých rybách, ani o zápasech, ani o siláckých soutìích, ani o vlastní enì. Zdálo se mu teï jenom o rùzných místech a o lvech na pobøeí. Hráli si v soumraku jako koata a on 11

je miloval právì tak, jako miloval chlapce. O chlapci se mu nezdálo nikdy. Probral se jakoby nic, podíval se otevøenými dveømi na mìsíc, rozbalil si kalhoty a oblekl si je. Za chatrèí se vymoèil a pak vykroèil po silnici, aby vzbudil chlapce. Tøásl se jitøním chladem. Ale vìdìl,

e se tou tøasavkou zahøeje a e zanedlouho bude veslovat.

Dveøe domku, kde bydlel chlapec, nebyly zamèeny. Staøec je otevøel a veel potichu bosýma nohama dovnitø. Chlapec spal na kavalci v první místnosti a staøec ho jasnì rozeznal ve svìtle blednoucího mìsíce. Uchopil ho jemnì za jednu nohu a drel ho, dokud chlapec neprocitl, neotoèil se a nepohlédl na nìho. Staøec pøikývl a chlapec si vzal kalhoty se idle vedle lùka a natáhl si je vsedì na kavalci.

Staøec vyel ze dveøí a chlapec ho následoval. Byl ospalý a staøec ho objal pai kolem ramenou a øekl mu Odpus!

Qué va, odpovìdìl chlapec. To pøece èlovìk musí.

li po silnici k starcovì chatrèi a po celou cestu je míjeli ve tmì bosí mui, kteøí nesli stìnì svých èlunù. Kdy doli k chatrèi, chlapec vzal kotouèe òùry v koíku a harpunu a bodec s hákem a staøec si hodil pøes rameno stìeò se svinutou plachtou.

Nechcete kávu? zeptal se chlapec.

Naloíme vìci do èlunu a pak se na ni nìkde stavíme.

Vypili kávu z plechovek od kondensovaného mléka v podniku otevøeném èasnì ráno pro rybáøe.

Jak jste se vyspal, dìdo? otázal se chlapec. Teï se pomalu probouzel, tøebae mu bylo jetì za tìko probrat se ze spánku.

Výbornì, Manoline, odpovìdìl mu staøec. Dneska mám pocit,

e to dopadne dobøe.

Já taky, pøidal se chlapec. Musím teï pro nae sardinky a pro vae èerstvé návnady. On si nosí výstroj sám. Nikdy nechce, aby mu nìco nesl nìkdo druhý.

To my dva jsme jiní, øekl staøec. Nechal jsem tì nosit vìci, kdy ti bylo pìt let.

Já vím, pøikývl chlapec. Hned se vrátím. Dejte si jetì jednu kávu! Máme tady úvìr.

12

Odeel bos pøes korálové skály k ledárnì, kde mìl uloenou návnadu.

Staøec pomalu srkal kávu. To bylo vechno, co za celý den pozøe, a on vìdìl, e ji musí vypít. Dávno ho u teï omrzelo jíst a nikdy si s sebou nebral nic k obìdu. Mìl na pøídi loïky láhev vody a to bylo vechno, co na celý den potøeboval.

Chlapec se mezitím vrátil se sardinkami a s dvìma návnadami zabalenými do novin a oba pak seli po stezièce k loïce, cítíce pod nohama omletý písek, nadzdvihli èlun a seoupli jej do vody.

Dobrý lov, dìdo!

Dobrý lov! podìkoval staøec. Navlekl provazové smyèky vesel na kolíkové èepy, a naklánìje se dopøedu proti zábìrùm vesel, zaèal veslovat ze zátoky ven do tmy. Z ostatních pláí vyplouvaly na moøe i jiné èluny a staøec slyel, jak se jejich vesla hrouí a zabírají, i kdy

je teï, kdy se mìsíc schoval za kopce, nemohl vidìt.

Obèas nìkdo v nìkterém èlunu promluvil. Ale vìtina èlunù plula mlèenlivì a na pleskání vesel. Rozptýlily se, jakmile vypluly z ústí zátoky, a kadý si to namíøil do té èásti oceánu, kde doufal narazit na ryby. Staøec si byl vìdom, e popluje daleko, zanechal pach pevniny za sebou a vyrazil vstøíc pøedjitøní vùni oceánu. Vidìl ve vodì fosforeskovat chaluhy, kdy vesloval tou èástí oceánu, které rybáøi øíkali veliká studnì, protoe se tu náhle otvírala sedmistysáhová hlubina, kde se shlukovaly ryby veho druhu, stahované sem vírem, jen vznikal nárazy proudu o srázné hradby na dne oceánu.

Soustøedili se tu moøtí ráèci a ryby slouící za vnadidlo a nìkdy v nejhlubích dìrách hejna ípovitých hlavonocù, kteøí v noci vyplouvali a pod hladinu, kde se jimi ivily vechny kolem táhnoucí ryby.

Staøec cítil ve tmì nadcházející jitro, a jak vesloval, slyel frèení, se kterým létavé ryby vyskakovaly z vody, a sykot jejich ztuha roztaených køídel, kdy se vznáely ve tmì pryè. Cítil k létavým rybám velkou náklonnost, byly to na oceánu jeho nejvìtí pøítelkynì.

Litoval ptáky, zvlá drobné a útlé tmavé moøské vlatovky, které vìènì krouily a vyhlíely a skoro nikdy nic nenalézaly, a myslel si: 13

Ptáci mají tìí ivot ne my, a na dravce a na ty, co jsou statní a silní. Proè vlastnì udìlali tak útlé a nìné ptáèky, jako jsou tyhle moøské vlatovky, kdy vøava oceánu dokáe být tak ukrutná?

Spousta vod je laskavá a velice krásná. Ale dokáe být tak ukrutná a vymrtit se tak náhle, a takovíhle ptáèci, kteøí se vznáejí, hrouí do vln a shánìjí potravu s tím svým tenkým smutným pípáním, jsou pro ni pøíli nìní.

Myslel na moøe vdycky v enském rodì, jako na la mar, jak mu lidé øíkají ve panìltinì, kdy je milují. Nìkdy o té moøské spoustì mluví patnì i ti, kdo ji milují, ale øíkají to vdycky, jako by hovoøili o enì. Nìkteøí mladí rybáøi, ti, co uívali bójí jako splávkù pro své òùry a mìli motorové èluny, koupené, kdy jim raloèí játra vynesla hodnì penìz, mluvili o moøi v muském rodì, øíkali el mar.

Mluvili o nìm jako o nìjakém soupeøi nebo o zemìpisném názvu nebo dokonce jako o nepøíteli. Ale staøec na tu vodní spoustu myslil vdycky jako na enskou bytost, která èlovìku vìnuje nebo odpírá velikou pøízeò, a jestlie provádí divoké èi zlomyslné kousky, je to jen proto, e nemùe jinak. Mìsíc na ni pùsobí jako na enu, myslel si.Vesloval vytrvale a nenamáhal se pøi tom, protoe nepøekroèil svou obvyklou rychlost a hladina oceánu byla hladká a na obèasná zavíøení v proudu. Nechal proud, aby ze tøetiny pracoval za nìj, a kdy zaèalo svítat, shledal, e se u dostal dál, ne v tuhle hodinu doufal.

Zkouel jsem ty hluboké studnì celý týden a nic z toho nebylo, myslel si. Dnes se vypravím hloub do moøe, kde jsou hejna tuòákù bonitos a albacore, a mezi nimi se snad najde nìjaký poøádný kus.

Ne se opravdu rozednilo, mìl u vnadidla ve vodì a dal se unáet proudem. Jednu návnadu spustil do hloubky ètyøiceti sáhù. Druhou do pìtasedmdesáti a tøetí a ètvrtá se vznáela v modré vodì v hloubce jednoho sta a stopìtadvaceti sáhù. Vechny ryby, kterých uil jako vnadidla, visely hlavou dolù, provleèeny døíkem háku, pevnì svázány a seity, a vyènívající zahnutá èást háku a hrot byly pokryty èerstvými sardinkami. Vechny sardinky byly navleèeny na hák za oba boèní 14

otvory, tak e tvoøily na vyènívající oceli polovièní vìnec. Na háku nebylo jediné místeèko, jeho se mohla veliká ryba dotknout, které by sladce nezavánìlo a pøíjemnì nechutnalo.

Chlapec mu dal dva èerstvé malé tuòáky nebo albacory, kteøí viseli na dvou nejhlubích òùrách jako olovnice, a na dvou ostatních mìl dva kranasy, jednoho velkého modrého a druhého zlatavého, kterých uil u døíve, ale byli jetì v dobrém stavu a výborné sardinky jim dodávaly vùnì a pøitalivosti. Na kadou òùru, silnou jako tlustá tuka, byl smyèkou pøivázán èerstvì uøíznutý klacek, který by se ponoøil, kdyby ryba ukla o vnadidlo nebo zatahala za nì, a kadá

òùra mìla dva ètyøicetisáhové kotouèe, které se daly navázat na ostatní zásobní kotouèe, take v pøípadì potøeby mohla chycená ryba odvinout pøes tøi sta sáhù òùry.

Teï staøec pozoroval pøes paení loïky, jak se tøi klacky noøí do vody, a zlehka vesloval, aby udrel òùry svisle napjaté a v patøièných hloubkách. Bylo u docela svìtlo a kadou chvíli u muselo vyjít slunce.

Slunce vystoupilo krajíèkem z moøe a staøec uvidìl ostatní èluny, nízko na vodì a hezky daleko smìrem ke bøehu, jak se rozptýlily po

íøce proudu. Pak slunce vysvitlo jasnìji a jeho záøe dopadla na vodu a pak, kdy se vyhouplo celé, odráelo mu je hladké moøe do oèí, a

jej prudce rozbolely, a on vesloval nedívaje se do nìho. Hledìl do vody a pozoroval òùry spadající dolù do zeøelé hloubky. Nikdo jiný je nedokázal udret rovnìji, tak aby ve vech vrstvách temnoty vodního proudìní, pøesnì tam, kde chtìl, èekalo vnadidlo na kadou rybu, která by plula kolem. Jiní rybáøi si je nechali brát proudem a èasto mìli vnadidlo v hloubce edesáti sáhù, kdy byli pøesvìdèeni,

e dosáhli stovky.

To já, myslel si staøec, s nimi zacházím pøesnì. Jenome u nemám

tìstí. Ale kdo ví? Moná dnes. Kadý den pøináí nìco nového.

Mít tìstí je lepí. Ale já budu radi svìdomitý. Kdy pak èlovìka potká tìstí, je aspoò pøipraven.

Slunce zatím vystoupilo o dvì hodiny výe a u ho tak nebolelo do oèí, kdy se podíval na východ. V dohledu byly u jen tøi èluny, 15

které se rýsovaly velmi nízko a daleko ke bøehu.

Celý ivot mì èasné slunce pálí do oèí, pomyslil si staøec. Ale oèi mi slouí jetì dobøe. Veèer se mùu podívat pøímo do slunce a nezatmí se mi pøed oèima. A veèer má slunce vìtí sílu. Jene ráno to bolí.

Vtom si viml ptáka fregatky, který pøed ním krouil na obloze na dlouhých èerných perutích. Pták náhle prudce klesl, spustil se dolù s køídly pøitaenými k tìlu a pak zase zakrouil.

Nìco tam má, øekl si staøec nahlas. Jenom tak se nedívá.

Vesloval zvolna a vytrvale tam, kde pták krouil. Nepospíchal a udroval òùry rovnì ve svislé poloze. Ale pøedstihl trochu proud, take stále jetì lovil jaksepatøí, tøebae o nìco rychleji, ne by lovil, kdyby se nesnail dát se vést ptákem.

Pták se vznesl ve vzduchu výe a opìt zakrouil s nepohnutými køídly. Pak se náhle vrhl dolù a staøec uvidìl létavé ryby vystøelit z vody a zoufale plachtit po hladinì.

Dorády, øekl si staøec nahlas. Velké dorády.

Sloil vesla do loïky a vytáhl zpod paloubky na pøídi tenkou òùru.

Konèila drátìným nástavcem a støednì velkou udicí, kterou navnadil jednou ze sardinek. Hodil ji pøes boèní paení a pak ji pøivázal ke kruhu pøiroubovanému na zádi. Pak navnadil jetì jednu òùru a nechal ji stoèenou ve stínu pøídì. Dal se zase do veslování a pozoroval èerného ptáka s dlouhými perutìmi, který teï krouil nízko nad vodou.

Jak ho tak pozoroval, pták se opìt vrhl dolù s køídly pøitaenými k tìlu pro støemhlavý pád a pak jimi zaèal divoce a bezvýslednì máchat v honbì za létavými rybami. Staøec vidìl lehké vyboulení vody zdvíhané velkými dorádami, jak pronásledovaly unikající ryby.

Dorády brázdily vodu pod èarou jejich letu a doenou se ve vodì plnou rychlostí na místo, kam ryby dopadnou. Je to poøádné hejno dorád, pomyslel si staøec. Jsou rozptýleny do íøky a létavé ryby mají malé vyhlídky. Pták nemá ádnou vyhlídku. Létavé ryby jsou na nìho pøíli veliké a pøíli rychlé.

Pozoroval, jak létavé ryby znovu a znovu proráejí hladinu a jak 16

se pták bezvýslednì snaí. To hejno mi uteklo, pomyslel si. Vyrazily moc daleko a moc rychle. Ale moná, e dostanu nìkterou, co od nich zabloudila, a moná, e je jim nablízku moje velká ryba. Nìkde ta má veliká ryba být musí.

Oblaka nad pevninou se teï nakupila jako hory a pobøeí se zmìnilo v dlouhou zelenou èáru, za kterou se zvedaly edomodré kopce. Voda teï mìla barvu temnì modrou, tak temnou, e byla skoro fialová. Kdy  se podíval do hloubky, vidìl v tmavé vodì jakoby prosátý èervený plankton a zvlátní svìtlo, vrhané teï sluncem. Pozoroval své òùry a hledìl, jak splývají pøímo dolù, a

ve vodì mizely z dohledu, a byl rád, e vidí tolik planktonu, protoe to znamenalo ryby. Zvlátní svìtlo, kterým slunce, teï kdy stálo výe, prozaøovalo vodu, znamenalo pìkné poèasí, právì tak jako tvar oblak nad pevninou. Ale pták se zatím dostal skoro z dohledu a na hladinì nebylo vidìt nic ne nìkolik pruhù lutých, sluncem vyrudlých sargasových chaluh a fialový, dokonale utváøený duhovì hrající rosolovitý mìchýø ahavého trubeje, zvaného portugalský bitevník, plynoucí po vodì tìsnì v blízkosti èlunu. Pøevalil se na bok a pak se zase narovnal. Plynul si vesele jako bublina a vláèel za sebou na loket ve vodì svá dlouhá jedovatá fialová vlákna. Agua mala, øekl èlovìk. Ty dìvko!

S místa, kde se lehce opøel do vesel, se zadíval dolù do vody a vidìl drobné rybky, zbarvené stejnì jako vláèející se vlákna, které pluly mezi vlákny a pod skvrnkou stínu vrhaného vznáející se bublinou.

Její jed na nì neplatil. Ale na èlovìka ano, a kdyby se nìkteré vlákno zachytilo na òùøe a pøilnulo tam, slizké a fialové, a bude starý pøitahovat rybu, naskoèily by mu na paích a na rukou puchýøe a vyráky podobnì, jako kdy èlovìka ahne list kulèiby nebo

kumpy jedovaté. Ale tyhle koní otravy, které pùsobí agua mala, se objeví jedna dvì a lehnou jako biè.

Duhovì hrající bubliny byly krásné. Ale byla to ta nejproradnìjí krása na moøi a staøec se rád díval, jak je erou velké moøské elvy.

elvy je uvidí, pøiblíí se k nim zpøedu, pak zavøou oèi, take jsou úplnì obrnìny, a seerou je i s vlákny a se vím vudy. Staøec se rád 17

díval, jak je erou elvy, a rád po nich lapal na bøehu po bouøi a poslouchal, jak lupají, kdy na nì stoupne zrohovatìlými chodidly.

Miloval zelené elvy a zobanovité elvy karetové, elegantní a rychlé a velmi cenìné, a cítil pøátelské pohrdání pro ohromné tupé hlavaté karety, zbabìlé ve svých krunýøích, podivné ve svém milování a blaenì poírající se zavøenýma oèima ahavé trubeje.

Nevìøil u elv na ádnou mystiku, tøebae je mnoho let jezdíval ve èlunu lovit. Litoval je vechny, i ty s obrovskými pancíøi, které byly dlouhé jako loïka a váily celou tunu. Vìtina lidí k elvám v srdci nic necítí, protoe elví srdce bije jetì hodiny poté, co byla

elva rozøíznuta a vyvrena. Ale staøec si myslel : Já mám zrovna takové srdce, i nohy a ruce mám, jako jsou jejich. Jedl jejich bílá vejce, aby nabyl síly. Jedl je po celý kvìten, aby byl v záøí a v øíjnu dost silný na opravdu velké ryby.

Pil také kadý den álek rybího tuku ze raloèích jater z plechového barelu v kùlnì, kde si mnoho rybáøù ukládalo výstroj. Stál tam pro vechny rybáøe, kteøí o nìj mìli zájem. Vìtinì z nich se hnusila jeho chu. Ale nebylo to o nic horí ne vstávat tak èasnì, jako museli, a bylo to výborné proti vem druhùm nachlazení a chøipek a prospívalo to oèím.

Teï staøec pohlédl vzhùru a uvidìl, e pták krouí zase.

Objevil ryby, øekl si nahlas. Létavé ryby se vak nad hladinou neukázaly, ani se tu nehemily drobné rybièky. Ale jak se tak staøec díval, vyhoupl se do povìtøí malý tuòák, otoèil se a padl do vody hlavou napøed. Zablýskl se ve slunci jako støíbro, a jakmile dopadl zpátky, vyskoèil dalí a zase dalí a skákali tak se vech stran, víøili vodu a vrhali se dlouhými skoky po rybièkách. Krouili kolem nich a tvali je pøed sebou.

Jestli nepoplují moc rychle, dostanu se mezi nì, pomyslel si staøec a pozoroval, jak hejno zpìòuje vodu do bìla a jak se pták náhle spustil dolù a vrhl se na drobné sardinky, které panický strach vypudil a

ke hladinì.

Ten pták je ohromný pomocník, øekl si staøec. Právì v tom okamiku se mu òùra uvázaná na zádi napjala pod nohou, kde si 18

pøed chvílí ponechal volnou smyèku. Pustil vesla, a kdy uchopil

òùru pevnì a zaèal ji soukat k sobì, ucítil tíi a chvìjivý tah malého tuòáka. Jak táhl, chvìní sílelo a pak ve vodì uvidìl jeho modrý høbet a jeho zlaté boky, ne jej pøehodil pøes paení do èlunu. Leel na zádi v slunci, jako vysoustruhovaný z jednoho kusu do tvaru granátu, veliké a nechápavé oèi dokoøán, a utloukal se k smrti o podláku èlunu prudkými chvìjivými údery èistì vykrojeného a rychle se mrskajícího ocasu. Staøec ho z milosti klepl pøes hlavu a odkopl jeho dosud se cukající tìlo do stínu pod zadní paloubku.

Albacore, øekl si nahlas. To bude bájeèné vnadidlo. Váí dobrých deset liber.

Nevzpomínal si u, kdy vlastnì zaèal sám k sobì mluvit nahlas.

Kdysi dávno si o samotì zpíval, a zpívával si nìkdy v noci, kdy

míval hlídku na rybáøských kutrech èi na bárkách lovících elvy a kdy sám kormidloval. Zaèal nejspí mluvit nahlas sám pro sebe, kdy s ním pøestal jezdit chlapec. Ale nepamatoval se u. Kdy ry-baøíval s chlapcem, mluvili na sebe obyèejnì, jen co bylo nutné.

Hovoøívali spolu v noci nebo kdy jim ve vyplutí zabránila bouøe èi

patné poèasí. Na moøi se povaovalo za ctnost nemluvit, kdy to není nutné, a staøec to tak vdycky bral a dodroval to. Ale teï, kdy s ním nebyl nikdo, komu by to mohlo vadit, vyslovoval hlasitì své mylenky èasto.

Kdyby mì slyeli mluvit ostatní, pomysleli by si, e mnì pøeskoèilo, øekl nahlas. Ale mnì nepøeskoèilo, a tak je mi to jedno.

Ostatnì boháèi mají na svých lodích radu, aby na nì mluvila a hlásila jim výsledky baseballu.

Jene teï není èas myslet na baseball, napadlo ho. Teï je èas myslet jenom na jedno. Na to, pro co jsem se narodil. Poblí toho hejna by mohla být nìjaká poøádná. Chytil jsem jenom nìjakého zbloudilce od tìch albacorù, co se tam krmili. Ale mají dnes nìjak na pilno a dostali se daleko. Vechno, co se dnes ukáe na hladinì, má nìjak naspìch a vechno k severovýchodu. Je to snad tou denní dobou? Nebo je to nìjaká známka zmìny poèasí, kterou neznám?

Nevidìl u zeleò pobøeí, jenom vrky modravých kopcù, které 19

se zdály bílé, jako by mìly snìné èepièky, a oblaka, která se nad nimi tyèila jako vysoké snìné pohoøí. Moøe bylo velice temné a svìtlo se ve vodì rozkládalo jako v hranolu. Myriady teèek planktonu se rozplynuly v záøi vysokého slunce a staøec teï vidìl v modré hloubce jenom obrovitá prismata lámajících se paprskù a své

òùry, splývající kolmo do vody na míli hluboké.

Tuòáci - rybáøi øíkali vem rybám toho druhu tuòáci a rozliovali je pøíslunými jmény, jenom kdy je pøili prodat nebo vymìnit za návnadu - tuòáci opìt klesli dolù. Slunce teï pálilo a starý je cítil v zátylku a cítil, jak mu pøi veslování stéká èùrkem po zádech pot.

Mohl bych se dát nést proudem, pomyslel si, usnout a navléknout si klièku òùry na palec u nohy, abych se probudil. Ale dnes je to pìtaosmdesát dní a mìl bych dnes rybaøit poøádnì.

Právì v tom okamiku, jak tak pozoroval òùry, se jeden z vyènívajících zelených klackù prudce potopil. Ano! øekl si, ano!

a sloil vesla do èlunu tak, aby èlunem netrhl. Sáhl po òùøe a ozkouel ji jemnì mezi palcem a ukazováèkem pravé ruky. Necítil

ádný tah ani tíhu a zlehka òùru podrel. Pak to pøilo znovu.

Tentokrát ucítil zkusmé kubnutí, ani dùrazné ani silné, a poznal pøesnì, oè jde. V hloubce sta sáhù oíral meèounovitý marlin sardinky, zakrývající hrot a døík udice v místì, kde ruènì kovaný hák vyèníval z hlavy malého tuòáka.

Staøec zlehýnka podrel òùru a levièkou z ní citlivì vyprostil klacek. Teï si ji mohl nechat probíhat mezi prsty, ani ryba cítila nejmení napìtí.

V téhle vzdálenosti od bøehu a v tomhle mìsíci musí být obrovská.

Jen je snìz, rybo! Snìz je! Prosím tì je snìz! Jsou tak èerstvé a ty jsi tam dvì stì metrù hluboko v té studené vodì a tmì. Zakru tam ve tmì jetì jednou, vra se a snìz je!

Ucítil lehké jemné cukání a pak prudí kubnutí, asi kdy hlava nìkteré sardinky nela tak snadno odtrhnout s háku. A pak nic.

Pojï, pojï! vábil ji starý nahlas. Jetì jednou se obra! Jen si k nim pøivoò! Nejsou bájeèné? Snìz je vechny a pak tì èeká tuòák.

Tuhý, chladný a lákavý. Nestyï se, rybo! Snìz je!

20

Èekal se òùrou mezi palcem a ukazováèkem, pozoroval ji zároveò s ostatními òùrami, protoe ryba mohla vyplout vý nebo se ponoøit hloubìji. Pak ucítil opìt to lehounké cukání.

Zabere, pronesl staøec nahlas. Kriste Jeíi, a zabere!

Ale ryba nezabrala. Zmizela a staøec necítil nic. Nemohla zmizet,

øekl. Pánbùh ví, e nemohla zmizet. Bere zatáèku. Moná, e se u

nìkdy chytila a jetì se na to pamatuje.

Pak ucítil, jak sebou òùra mírnì trhla, a byl asten.

To se jenom obracela, potvrdil si.

Byl asten, kdy cítil mírné cukání, a pak ucítil prudké kubnutí a nìco neuvìøitelnì tìkého. Byla to váha ryby a on popoutìl òùru hloub, hloub a hloub, odvíjeje první ze zásobních kotouèù. Jak se

òùra ponoøovala, klouzajíc mu mezi prsty, cítil staøec neustále tu obrovskou tíi, tøebae stisk jeho palce a ukazováèku byl témìø neznatelný .

To je ale ryba! øekl si. Drí teï tuòáka napøíè v hubì a odnáí si ho pryè.

Pak se obrátí a spolkne ho, pomyslel si. To nahlas nevyslovil, protoe vìdìl, e kdy èlovìk vysloví nìco dobrého, mùe to tím pøekazit. Poznal, jak ohromná ta ryba je, a myslel na ni, jak odplouvá temnotou s tuòákem køíem v hubì. V tom okamiku ucítil, e ryba ustala v pohybu, ale její tíhu cítil stále. Pak ta tíha vzrostla a on popustil òùru. Stiskl ji na okamik palcem a ukazováèkem, napìtí zesílilo a zaèalo tíhnout kolmo dolù.

Zabrala! øekl nahlas. Teï ji nechám, aby to poøádnì pozøela.

Nechal si òùru proklouzávat mezi prsty, zatím co levièkou sáhl dolù a navázal volný konec prvních dvou zásobních kotouèù dalí

òùry. Teï byl pøipraven. Mìl teï v zásobì tøi ètyøicetisáhové kotouèe

òùry navíc ke kotouèi, který právì odvíjel.

Spolkni to jetì líp, promluvil. Spolkni to poøádnì!

Spolkni to tak, aby ti hrot háku pronikl do srdce a zabil tì, pomyslel si. Vypluj zlehka a nech do sebe vrazit harpunu. Dobrá. Jsi hotová?

Má u toho krmení dost?

Teï! vykøikl hlasitì a trhl prudce obìma rukama, vybojoval si 21

metr òùry a pak se znovu a znovu chápal støídavì obìma rukama vytahovaného lana a komíhal se na nìm vekerou silou paí i váhou svého tìla, vzepøeného jako èep.

Nic se nestalo. Ryba prostì pomalu odplouvala a staøec ji nemohl pøitáhnout ani o coul blí k hladinì. òùru mìl pevnou, dìlanou na tìké ryby, a teï si ji pøehodil pøes záda a táhl, a se napjala tak, e od ní odstøikovaly kapièky vody. Pak zaèala òùra ve vodì pomalu syèet a on stále táhl, vzpíraje se o veslaøské sedátko a zaklánìje se proti smìru tahu. Èlun se pomalu hnul k severozápadu.

Ryba plula vytrvale, a tak pomalu cestovali po klidném moøi.

Ostatní vnadidla byla dosud ve vodì, ale nedalo se nic dìlat.

Kdyby tak se mnou byl chlapec! øekl si staøec nahlas. Ryba mì vzala do vleku a já tady trèím jako ouvazník pro vleèné lano. Mohl bych òùru pøivázat. Ale to by ji mohla pøetrhnout. Musím ji dret, co mám síly, a popoutìt jí òùru, jak bude potøebovat. Zapla

pánbùh, e pluje dál a ne do hloubky.

Co si poènu, jestli j i napadne ponoøit se, to nevím. Co si poènu, jestli zajede do hloubky a dodìlá, to taky nevím. Ale nìco u udìlám.

Mám jetì spoustu moností.

Vzpíral òùru pøehozenou pøes záda, sledoval, v jakém úhlu mizí pod hladinu a jak loïka nepøestajnì míøí k severozápadu.

Tohle ji zabije, myslel si staøec. Nevydrí to pøece vìènì. Ale po ètyøech hodinách plula ryba vytrvale dál do oceánu, vlekla èlun a staøec se jetì stále houevnatì vzpíral tahu se òùrou pøes záda.

Kdy zabrala, bylo poledne, øekl nahlas. A jetì jsem ji nevidìl.

Pøedtím ne ryba zabrala, narazil si slamìný klobouk pevnì na hlavu, a teï ho øezal do èela. Mìl taky ízeò, spustil se na kolena a opatrnì, aby nekubl òùrou, dolezl jak jen mohl daleko na pøíï a sáhl jednou rukou po láhvi s vodou. Otevøel ji a trochu se napil.

Pak se opøel o pøíï a odpoèíval. Odpoèíval vsedì na nevztyèeném stìni s plachtou a snail se nemyslet, jen to vydret.

Pak se ohlédl dozadu a zjistil, e ztratil zemi z dohledu. Na tom nezáleí, pomyslel si. Vdycky najdu cestu zpátky podle svìtel Havany. Do západu slunce zbývají jetì dvì hodiny a do té doby 22

moná ryba vyplave. A jestli ne, snad vyplave, a vyjde mìsíc. A jestli neudìlá ani to, snad vyplave s východem slunce. Nemám ádné køeèe a cítím se silný . To ona má hák v hubì. Ale musí to být pane ryba, kdy takhle táhne. Má nejspí hubu pevnì semknutou kolem drátu. Chtìl bych ji vidìt. Aspoò jednou bych ji chtìl uvidìt, abych vìdìl, s èím mám co dìlat.

Pokud mohl staøec urèit z pozorování hvìzd, nezmìnila ryba za celou tu noc smìr ani rychlost. Po západu slunce se ochladilo a starci uschl na zádech, na paích a na starých nohou studený pot. Døíve bìhem dne vzal pytel, který pøikrýval bednièku s návnadou, a rozprostøel ho, aby se na slunci usuil. Po západu slunce si jej uvázal kolem krku tak, e mu splýval na záda, a opatrnì jej podstrkal pod òùru, kterou mìl teï pøes ramena. Podloil pytlem òùru jako poltáøkem a nael si zpùsob, jak se opøít dopøedu o pøíï, take mìl skoro pohodlí. Ve skuteènosti ta posice byla jenom o nìco ménì nesnesitelná, jemu vak pøipadala skoro pohodlná.

Nesvedu nic s ní a ona nesvede nic se mnou, pomyslel si. Aspoò tak dlouho, dokud bude v tomhle pokraèovat. Jednou vstal, vymoèil se pøes okraj loïky, podíval se na hvìzdy a zkontroloval si kurs.

òùra se rýsovala ve vodì u od jeho ramenou jako fosforeskující pruh. Pluli teï pomaleji a záøe svìtel z Havany nebyla tak jasná, take poznal, e je nejspí proud unáí smìrem k východu. Jestli ztratím svìtla Havany z dohledu, bude to znamenat, e míøíme jetì dál na východ, pomyslel si. Jestli se ryba neodchýlila od svého smìru, mìl bych je vidìt jetì celé hodiny. Rád bych vìdìl, jak dnes dopadl baseball v první lize, uvaoval v duchu. Bylo by bájeèné mít pøi tomhle radio. Pak se vzpamatoval - na to myslí poøád. Mysli na to, co dìlá! Nesmí provést ádnou hloupost.

Potom pronesl nahlas : Kdybych tady tak mìl chlapce! Aby mi pomohl a tohle vidìl.

Nikdo by na stará kolena nemìl být sám, uvaoval. Ale není vyhnutí. Nesmím zapomenout sníst toho tuòáka, ne se zkazí, abych se udrel pøi síle. Nezapomeò, bez ohledu na to, e se ti do nìho vùbec nechce, musí ho ráno sníst! Nezapomeò, pøipomínal si 23

v duchu.

Bìhem noci se k èlunu pøiblíily dvì plískavice a on je slyel, jak se pøevalují a odfrkují. By1 s to rozeznat odfrkování samce od vzdychavého frkání samice.

To jsou dobøí tvorové, øekl si. Hrají si a lakují a mají jeden druhého rádi. Jsou nai bratøi jako létavé ryby.

Pak zaèal litovat velikou rybu, kterou chytil na hák. Je bájeèná a tak podivná, a kdo ví, jak je stará, myslel si. Jetì nikdy jsem nemìl co dìlat s tak silnou rybou, nebo s rybou, která by si vedla tak divnì.

Snad je pøíli moudrá na to, aby skákala. Strhala by mì, kdyby zaèala skákat nebo se najednou divoce utrhla. Ale moná e se u mockrát chytila a ví, e musí bojovat právì takhle. Nemùe vìdìt, e proti ní stojí jen jeden èlovìk a e je starý. Ale jaký to je obr a kolik vynese na trhu, jestli má dobré maso! Zabral na vnadidlo jako samec a táhne jako samec a bojuje beze ví paniky. Rád bych vìdìl, jestli má v hlavì nìjaký plán, nebo jestli je právì tak zoufalý, jako jsem já?

Vzpomnìl si, jak jednou chytil na hák samici z párku marlinù.

Samec nechává samici vdycky narat první a chycená samice se pustila do divokého, zdìeného a zoufalého zápasu, který ji brzy vyèerpal, a samec celou tu dobu zùstal pøi ní, plul pøes òùru a krouil se samicí na hladinì. Drel se tak blízko, e se starý bál, aby mu nepøeøízl òùru svým ocasem, ostrým jako kosa a témìø stejného rozmìru a tvaru. Kdy ji starý pøitáhl hákovým bodcem a buil do ní kyjem, dre ji za její rapírovitý kloun s povrchem jako ze smirkového papíru, buil jí do vrku lebky, a zmìnila barvu skoro do odstínu zadní strany zrcadel, a kdy ji pak s chlapcovou pomocí vy táhl do èlunu, samec zùstal po boku loïky. A zatím co pak starý uvolòoval òùru a chystal si harpunu, samec vyskoèil vedle èlunu vysoko do vzduchu, aby se podíval, kde je samice, a pak sjel dolù do hloubky, s iroce roztaenými levandulovì zbarvenými køídly, jim se podobaly jako prsní ploutve, a vyvstaly mu vechny levandulovì nafialovìlé pruhy. Byl velice krásný, vzpomínal si staøec, a vìrnì zùstal.

To byla nejsmutnìjí vìc, kterou jsem s nimi kdy zail, pomyslel 24

si staøec. Chlapec byl tenkrát taky smutný. Poprosili jsme ji za odputìní a hned jsme ji vyvrhli a zpracovali.

Ké by teï chlapec byl se mnou! øekl nahlas, usadil se a opøel se o skru paloubky na pøídi a cítil skrze òùru sílu obrovské ryby, napøenou k neznámému cíli, pro který se ryba rozhodla.

Kdy u se následkem mého úkladu nìjak rozhodnout musela, pomyslel si staøec.

Sama by se bývala rozhodla zùstat tam dole v temné hloubce daleko mimo dosah vech nástrah a pastí a úkladù. Já se rozhodl jít za ní a najít ji mimo dosah vech lidí. Mimo dosah vech lidí na svìtì.

Teï jsme spolu spojeni a jsme tak spojeni u od poledne. A nikdo nepomùe ani jednomu z nás.

Snad jsem se nemìl stát rybáøem, pomyslel si. Ale k tomu jsem se narodil. Urèitì nesmím zapomenout sníst toho tuòáka, a zaène svítat.

Nìkdy pøed svítáním zabralo nìco na jedno z vnadidel, které vláèel za sebou. Slyel, jak praskl klacek a òùra se zaèala rychle odvíjet pøes obrubeò loïky. Vytáhl v temnotì z pochvy nù, nechal si vechen tah ryby spoèinout na levém rameni, zaklonil se dozadu a uøízl tu òùru na podloce døevìné obrubnì. Pak odøízl druhou

òùru, která mu byla nejblí, a svázal potmì volné konce zásobních kotouèù. Pracoval obratnì jednou rukou a pøilápl kotouèe nohou, aby je pøidrel, kdy utahoval uzly. Mìl teï est zásobních kotouèù

òùry. Dva od kadé návnady, kterou odøízl, a dva od návnady, na kterou ryba zabrala, a vechny byly svázány dohromady.

A se rozední, myslel si, pøelezu dozadu k tomu ètyøicetisáhovému vnadidlu, uøíznu je taky a zásobní kotouèe sváu. Pøijdu tak o dvì stì sáhù dobrého katalánského cordelu, o háky a drátìné nástavce.

To se dá nahradit. Ale kdo mi nahradí tuhle rybu, jestli chytím nìjakou jinou rybu a ona mi ji odøízne? Nevím, co to bylo zaè, co mi teï právì zabralo. Mohl to být marlin nebo ralok. Ani jsem to necítil. Musel jsem se toho zbavit moc nahonem.

Nahlas øekl : Kdyby tak tady byl chlapec!

Ale chlapec tady není, pomyslel si. Jsi tady jen ty sám a mìl by ses radi dostat k poslední òùøe hned teï, tma netma, odøíznout ji 25

a navázat zásobní kotouèe.

A taky to provedl. Bylo to potmì tìké a ryba sebou jednou trhla tak prudce, e upadl na oblièej a roztrhl si kùi pod okem. Krev mu stekla kousek po tváøi, ale srazila se a uschla, ne dosáhla brady, a on se doplazil zpátky na pøíï a odpoèíval opøený o døevo. Narovnal si pytel a posunul opatrnì òùru tak, e mu pøila na ramenou o kousek dál, a kdy si ji na ramenou zakotvil, opatrnì zkusil, jak ryba táhne, a pak strèil ruku do vody, aby cítil, jak loïka pluje vpøed.

Rád bych vìdìl, po èem se to tak vrhla, pomyslel si. Drát po tom velikém kopci jejího høbetu urèitì sklouzl. Ji høbet jistì tak nebolí jako mne. Ale nemùe ten èlun táhnout vìènì, a je jak chce veliká.

Mám teï s krku vechno, co by mi mohlo pøekáet, a mám poøádnou zásobu òùry ; to je vechno, co mùe èlovìk chtít.

Rybo, oslovil ji tie, zùstanu s tebou, dokud nevypustím dui.

Ona se mnou nejspí zùstane taky, øekl si pak v duchu a èekal, a

se rozední. Bylo teï v té chvíli pøed úsvitem chladno a staøec vráel tìlem do bednìní, aby se zahøál. Dokáu to právì tak dlouho jako ona, myslel si. A v prvním úsvitu se òùra zaèala rýsovat ikmo dolù do vody . Èlun plul vytrvale a krajíèek vycházejícího slunce se ukázal po starcovì pravièce.

Nabírá si to na sever, øekl staøec. Proud nás asi zanesl daleko k východu, pomyslil si pak. Kdyby se tak stoèila po proudu! To by znamenalo, e zaèíná být unavená.

Kdy slunce vystoupilo výe, uvìdomil si staøec, e ryba unavena není. Bylo tu jen jedno pøíznivé znamení. Úhel òùry ukazoval, e pluje v mení hloubce. Neznamenalo to jetì nutnì, e bude skákat.

Ale mohla by.

Pane boe, a skáèe! øekl staøec nahlas. Mám dost òùry, abych ji zvládl.

Moná, e kdybych dokázal aspoò trochu zvìtit napìtí, e by ji to bolelo a zaèala by skákat, pomyslel si. A skáèe, teï kdy je svìtlo, a naplní si tak mìchýøe podél páteøe vzduchem. Pak se nebude moci ponoøit, aby dodìlala.

Snail se zvýit napìtí, ale òùra byla u od chvíle, kdy ryba zabrala, 26

napjatá a k prasknutí, a staøec cítil ten ukrutný odpor, kdy se zaklonil dozadu, aby táhl, a vìdìl pøitom, e u do toho nemùe dát víc síly. Nesmím za ádnou cenu kubnout, pøipomínal si. Kadé

kubnutí roziøuje ránu, kudy vnikl hák, a kdy pak ryba zaène skákat, mohla by jej vyplivnout. Ostatnì se sluncem je mi líp a jednou se aspoò do nìho nemusím dívat.

Na òùru se nachytaly luté chaluhy, ale staøec vìdìl, e to jenom pøispívá k brzdìní, a mìl z toho radost. Byly to luté chaluhy z golfského proudu, které v noci tolik svìtélkují.

Rybo, promluvil k ní, z té due tì miluju a váím si tì. Ale zabiju tì, ne skonèí dnení den.

Aspoò doufám, dodal v duchu.

Od severu pøiletìl k èlunu malý ptáèek. Byl to zpìvavý ptáèek na cestì k jihu a letìl velmi nízko nad vodou. Staøec vidìl, e je velice unavený.

Ptáèek doletìl na záï loïky a usadil se tam. Pak obkrouil starci kolem hlavy a sedl si na òùru, kde mu bylo pohodlnìji.

Jakpak jsi starý? zeptal se staøec ptáèka. Je to tvùj první let?

Ptáèek se na nìho podíval, kdy promluvil. Byl pøíli unaven i na to, aby si ohledal òùru, a kymácel se na ní, jak se jí pevnì zachytil útlounkýma nokama.

Je pevná, øekl mu staøec. A moc pevná. Nemìl bys být tak unavený po bezvìtrné noci. Co na takové ptáèky èeká?

Jestøábi, pomyslel si, kteøí se vydávají nad moøe, aby si na nì poèíhali. Ale nic takového ptáèkovi neøekl. Ten by mu byl stejnì nerozumìl a o jestøábech se dost brzy doví sám.

Pìknì si odpoèiò, ptáèku, øekl mu nahlas. A pak le a dìlej, co umí, jako kadý èlovìk èi pták èi ryba. Hlasitý hovor mu dodával kuráe, protoe mu v noci ztuhla záda a teï ho bolela doopravdy.

Zùstaò u mne doma, jestli chce, ptáèku, promlouval k nìmu.

Mrzí mì, e nemùu vztyèit plachtu a vzít tì na bøeh s tím vìtøíkem, co se zdvíhá. Ale mám tady pøítele.

Právì v tom okamiku se ryba neoèekávanì vrhla vpøed a strhla tak starce na pøíï a málem by ho byla stáhla pøes palubu, kdyby se 27

nebyl vzepøel a nepopustil o nìco òùru.

Ptáèek uletìl, kdy sebou òùra kubla, a staøec ho pøi odletu ani nezahlédl. Ohmatal òùru peèlivì pravièkou a zpozoroval, e mu ruka krvácí.

Nìco ji tam dole nejspí zabolelo, øekl nahlas a zatáhl za òùru, aby zjistil, jestli by rybu nedokázal obrátit. Ale kdy se òùra napjala a k prasknutí, nechal toho být a usadil se, aby èelil jejímu tahu.

Teï to cítí, rybo, poznamenal. A já, pánbùh ví, taky.

Rozhlíel se teï kolem po ptáèkovi, protoe by ho byl mìl rád za spoleèníka. Ptáèek byl pryè.

Dlouho ses nezdrel, pomyslel si èlovìk. Ale tam, kam letí, to bude mít horí, ne se dostane na bøeh. Jak to, e jsem dopustil, aby mì ryba poranila, kdy sebou tak prudce kubla? Nejspí poøádnì hloupnu. Nebo jsem se moná zadíval na toho ptáèka a myslel jsem na nìho. Teï pøiloím ruku k dílu a pak musím sníst toho tuòáka, aby mì neopustily síly.

Kdyby tak tady byl chlapec a kdybych tak mìl troku soli!

povzdychl si nahlas.

Pøesunul tíhu òùry na levé rameno, opatrnì si klekl a omyl si ruku v oceánu. Drel ji tam ponoøenou víc ne minutu, pozoroval, jak se odplavuje krev a jak se o jeho ruku voda vytrvale rozráí pohybem èlunu.

Hodnì zpomalila, uvìdomil si.

Byl by rád nechal ruku ve slané vodì déle, ale mìl strach, e sebou ryba zase prudce trhne, a tak vstal, rozkroèil se pevnì a nastavil ruku slunci. Byla to jenom odøenina od òùry, je se mu zaøízla do masa.

Ale bylo to v té èásti dlanì, kterou potøeboval pøi práci. Vìdìl, e pøed vyøízením téhle záleitosti bude mít práce jetì plné ruce, a nelíbilo se mu, e se poranil jetì døív, ne se do ní dal.

A teï, øekl si, kdy mu ruka uschla, musím sníst toho tuòáka.

Dosáhnu na nìj bodcem a sním si ho tady docela pohodlnì.

Klekl si, vyáral tuòáka hákovitým bodcem pod zadní paloubkou a pøitáhl si ho k sobì, dávaje pozor, aby nezavadil o stoèené òùry.

Podrel òùru pøes levé rameno, a opíraje se o levou pai, sòal tuòáka 28

s háku bodce a uloil bodec zpátky na místo. Pøitiskl rybu jedním kolenem a nakrájel z ní podélnì od aber k ocasu pruhy temnìrudého masa. Mìly klínovitý tvar a vyøezával je od blízkosti páteøe a dolù po okraj bøicha. Kdy jich naøezal est, rozprostøel je na pøední paloubce, otøel si nù o kalhoty, zvedl zbytky tuòáka za ocas a hodil je pøes palubu.

Celého bonita bych asi sníst nedokázal, prohlásil a pøekrojil jeden z pruhù noem napøíè. Cítil vytrvalý pevný tah òùry a levièka mu ztrnula køeèí. Ztuhla mu kolem silného provazu a on se na ni podíval znechucenì.

Co jsi to vùbec za ruku? promluvil na ni. Tuhni si pak, jestli chce. Promìò se v paøát! Nic ti to neprospìje.

Seber se, øekl si v duchu a podíval se dolù do temné vody na úhel

òùry s hladinou. Najez se teï, posílí ti to ruku! Ruka za nic nemùe, jsi u s tou rybou spoustu hodin. Ale vydrí to s ní a do aleluja.

Snìz teï toho bonita!

Vzal si kousek, strèil si ho do úst a pomalu výkal. Nebylo to nepøíjemné.

Dobøe to rozvýkej, abys vyssál vechny ávy! Nebylo by to

patné s kouskem zeleného nebo lutého citronu nebo se solí.

Jak se cítí, ruko? zeptal se køeèovitì sevøené ruky, ztuhlé skoro tak jako v posmrtném ztrnutí. Sním kvùli tobì jetì kousek.

Snìdl druhou èást pruhu, který pøekrojil vejpùl. Peèlivì maso rozvýkal a pak vyplivl kùi.

Tak co to dìlá, ruko? Nebo je na to jetì brzy? Vzal si dalí pruh v celku a výkal.

Je to silná a výivná ryba, myslel si. Mìl jsem tìstí, e jsem padl na ni a ne na dorádu. Doráda je moc sladká. Tenhle bonito není sladký skoro vùbec a má v sobì jetì vechnu sílu.

Pøece jen má nìjaký smysl být praktický, napadlo ho. Kdybych tak mìl trochu soli! A nemám ponìtí, jestli slunce zbytek masa vysuí nebo zkazí. Tak to radi sním vechno, i kdy nemám hlad. Ryba táhne klidnì a vytrvale. Sním to vechno a pak budu pøipraven.

Mìj strpení, ruko! promlouval k ní. Dìlám to pro tebe.

29

Kdybych tak mohl nakrmit svého marlina tam dole, napadlo ho.

Je to mùj bratr. Ale musím ho zabít a na to si musím zachovat sílu.

Snìdl zvolna a svìdomitì vechny klínovité pruhy rybího masa.

Napøímil se a otøel si ruku o kalhoty .

Teï, øekl si. Mùe pustit provaz, ruko, udrím ho jenom pravièkou, dokud nenechá tìch hloupostí. Stoupl si levou nohou na silnou òùru, kterou dosud drel v levé ruce, a nalehl pozpátku proti tahu, jen ho tlaèil do zad.

Pane boe, a mì ta køeè pøejde! zaprosil. Vdy  nevím, co ta ryba jetì provede.

Ale zdá se klidná, øekl si v duchu, a sleduje svùj plán. Ale jaký má plán? A jaký já? Já se musím zaøídit podle ní, protoe je tak ohromná.

Jestli zaène vyskakovat, tak ji zabiju. Ale zùstává tam dole celou vìènost. Tak i já zùstanu celou vìènost s ní.

Zaèal si tøít køeèovitì sevøenou ruku o kalhoty a snail se oblomit si prsty. Ale ruka se neotevøela. Snad se otevøe sluneèním teplem.

Snad se otevøe, a strávím toho vydatného syrového tuòáka. A ji budu potøebovat, otevøu ji stùj co stùj. Ale teï ji násilím otvírat nechci. A se otevøe sama a vzpamatuje se sama od sebe. Naloil jsem toho koneènì na ni moc v noci, kdy jsem musel uvolnit a navázat tolik tìch òùr.

Podíval se na moøe a uvìdomil si teï, jak je sám. Ale v hluboké temné vodì vidìl prismata lámajících se paprskù, òùru napínající se vpøed a podivné vlnìní klidné hladiny. Oblaka se teï kupila tak,

e se dal èekat pasátní vítr. Staøec vzhlédl pøed sebe a uvidìl hejno divokých kachen, které se rýsovalo na obloze nad vodou, pak se zastøelo a opìt se ostøe rýsovalo, a poznal, e ádný èlovìk není na moøi nikdy sám.

Pomyslel si, jak se nìkteøí lidé bojí octnout se v malém èlunu z dohledu zemì, a vìdìl, e mají pravdu v mìsících, kdy pøichází náhlá nepohoda. Ale teï bylo období hurikánù, a kdy se zrovna

ádný hurikán nestrhne, jsou mìsíce hurikánù nejlepí v celém roce.

Kdy má pøijít hurikán, pozná to èlovìk podle známek na obloze celé dny pøedem - jestlie je na moøi. Na soui to nepoznají, myslel 30

si staøec, protoe nevìdí, po èem se mají dívat. Nad zemí se taky nejspí mìní tvar mrakù. Ale teï se ádný hurikán nechystá.

Vzhlédl k obloze a vidìl, jak se bílé kumuly kupí jako lákavé kopce zmrzliny, a vysoko nahoøe se rýsovalo øídké pápìøí cirrù na vyklenuté záøijové obloze.

Lehká brisa, poznamenal. Poèasí mi pøeje víc ne tobì, rybo.

Levièku mìl poøád jetì sevøenou køeèí, ale pomalu si ji rozhýbával.

Nenávidím køeè, pomyslel si. To jako by èlovìka zradilo vlastní tìlo. Èlovìka poniuje pøed ostatními, kdy dostane prùjem z otravy zkaeným jídlem nebo kdy z toho zvrací. Ale køeè - myslel na ni jako na calambre - poníí èlovìka zvlá, kdy je sám.

Kdyby tu byl chlapec, mohl by mi ruku tøít a rozehnat tu køeè od pøedloktí, øíkal si v duchu. Ale vak ona u povolí!

Pak ucítil pravièkou rozdíl v napìtí òùry a vzápìtí si viml, e se úhel òùry s hladinou zmìnil. A potom, jak se opíral proti tahu a plácal si levièkou prudce a rychle o stehno, vidìl, e se òùra zvolna zvedá.

Vyplouvá! uvìdomil si nahlas. Vzpamatuj se, ruko! Prosím tì se vzpamatuj!

òùra se zvedala zvolna a vytrvale a pak se hladina oceánu pøed èlunem vzedmula a ryba se vynoøovala ven. Vynoøovala se nesmírnì dlouho a voda stékala po jejích bocích. Leskla se ve slunci, hlavu a høbet mìla temnì purpurové a pruhy na jejích bocích byly ve slunci

iroké a levandulovì nafialovìlé. Její meè byl dlouhý jako ba-seballová pálka a zuoval se jako rapír a ryba se vyhoupla z vody v celé své délce a znovu se do ní pohrouila, plavnì jako potápìè, a staøec vidìl, jak se potápí veliká kosa její ocasní ploutve, a pak se zaèala òùra prudce odvíjet.

Je o dvì stopy delí ne èlun, pronesl staøec nahlas. òùra se odmotávala, rychle, ale rovnomìrnì, a ryba nebyla zachvácena strachem. Staøec se snail udret òùru obìma rukama, aby se nenapjala a k prasknutí. Vìdìl, e kdyby se mu nepodaøilo zvolnit rychlost ryby stálým tahem, ryba by mohla odvinout celou òùru a pøetrhnout ji.

31

Je to veliká ryba, a já ji musím udolat, myslel si. Nesmím ji ani na chvíli nechat, aby si uvìdomila svou sílu a co by dokázala, kdyby vyrazila k útìku. Kdybych byl na jejím místì, vynaloil bych teï vechnu sílu a vrhl bych se vpøed, a by nìco prasklo. Ale ryby bohudíky nemají tolik rozumu jako my, kdo je zabíjíme, i kdy jsou ulechtilejí a silnìjí.

Staøec u vidìl hodnì velkých ryb. Vidìl hodnì takových, které váily pøes pìt metrákù, a dvì nebo tøi ryby tìch rozmìrù v ivotì ulovil, ale nikdy ne sám. A teï byl sám a z dohledu zemì a byl pøipoután k nejvìtí rybì, jakou kdy spatøil, k vìtí rybì, ne o jaké kdy slyel, a levou ruku mìl poøád tak ztuhlou jako zaatý orlí spár.

Vak ta køeè povolí, myslel si. Urèitì povolí, aby má levá ruka pomohla pravièce. Ty tøi jsou teï jako sestry - ryba a obì mé ruce.

Køeè musí povolit. Není dùstojné dát se takhle ochromit køeèí. Ryba opìt zpomalila a plula svou obvyklou rychlostí.

Rád bych vìdìl, proè vyplula na povrch, pomyslel si staøec. Skoro jako by mi chtìla ukázat, jak je veliká. Aspoò to teï vím. Kdybych tak mohl ukázat já jí, jaký jsem vlastnì èlovìk. Ale pak by vidìla tu ochromenou ruku. A si myslí, e jsem chlaptìjí, ne opravdu jsem, a já taky budu. Pøál bych si být tou rybou, pomyslel si, a mít vechno, co má ona proti mé pouhé vùli a rozumu.

Pohodlnì se zapøel o døevo a snáel bez reptání trýzeò a ryba vytrvale plula a loïka se pomalu pohybovala v temné vodì. Vìtøík vanoucí od východu lehce rozvlnil moøe a k polednímu køeè v starcovì levièce povolila.

Má to patné, rybo, øekl staøec a o kousek pooupl òùru po pytlích, jimi si chránil ramena.

Nestìoval si, ale trpìl, i kdy si tu trýzeò vùbec nepøipoutìl.

Nejsem vùbec poboný, pronesl nahlas. Ale odøíkám deset Otèenáù a deset Zdrávasù, abych tuhle rybu dostal, a slibuje, e pùjdu na pou k Virgen de Cobre, kdy ji chytím. To slibuju.

Pustil se mechanicky do odøíkávání modliteb. Chvílemi byl tak unaven, e si nemohl na slova modlitby vzpomenout, a pak ji rychle drmolil, aby se mu vybavila sama od sebe. Zdrávasy se øíkají líp ne

32

Otèenáe, pomyslel si.

.Zdrávas Maria milosti plná, Pán s tebou. Poehnaná jsi mezi

enami a poehnaný plod ivota tvého, Jeí. Svatá Maria, matko boí, pros za nás høíné nyní i v hodinì smrti naí. Amen. Pak dodal:

Svatá Panno, oroduj za smrt téhle ryby! I kdy je taková bájeèná.

Kdy se pomodlil a dostal se do daleko lepí nálady - tøebae trpìl stále stejnì a moná, e o nìco víc -, opøel se o døevìné paení pøídì a zaèal si mechanicky zpracovávat prsty levièky.

Slunce teï pálilo, aèkoli vánek trochu sílel.

Mìl bych znovu navnadit tu tenkou òùru na zádi, øekl staøec.

Jestli se ryba rozhodne, e to vydrí jetì jednu noc, budu muset nìco sníst a voda v láhvi dochází. Myslím, e tady chytím leda dorádu. Ale kdy ji sním, dokud bude èerstvá, nebude to tak zlé.

Kdyby mi tak v noci skoèila do èlunu létavá ryba! Jene nemám svìtlo, abych je pøivábil. Létavá ryba je za syrova výborná a nemusel bych ji ani krájet. Musím se teï stùj co stùj udret pøi síle. Kristeboe, já nevìdìl, e je tak veliká!

Ale stejnì ji dostanu, pokraèoval. A je jak chce mohutná a velkolepá!

Tøebae to není spravedlivé, pomyslel si. Ale já jí ukáu, co dokáe a co snese èlovìk.

Povídal jsem chlapci, e jsem zvlátní staroch, øekl nahlas. Teï pøila chvíle, kdy to musím dokázat. Nezáleelo na tom, e to u

dokázal tisíckrát. Teï to dokazoval znovu. Po kadé to bylo jako po prvé a on nikdy nemyslil na minulost, kdy byl u díla.

Kdyby tak ryba usnula a já mohl spát a nechat si zdát o lvech, pomyslel si. Proè se mi zdá hlavnì u jen o lvech? Nemudruj, staøíku, øekl si v duchu. Opøi se teï zlehka o paení a nemysli na nic. Ryba se namáhá. Ty se namáhej, co mùe nejmíò.

Sklánìlo se k odpoledni a èlun se stále pohyboval zvolna a rovnomìrnì. Ale teï jej pohánìl i východní vìtøík a staøec se mírnì pohupoval na mìlkých vlnách a snáel snadno a bez obtíí bolestivý tlak provazu pøes høbet.

Jednou bìhem odpoledne se òùra zaèala zase napínat. Ale to ryba 33

jenom pokraèovala v plavbì v hloubce o nìco mení. Slunce se starci opíralo do levého ramene a do zad. Vìdìl tedy, e se ryba od severu stoèila trochu na východ.

Teï, kdy u rybu uvidìl, dovedl si ji pøedstavit, jak pluje ve vodì s purpurovými prsními ploutvemi, roztaený mi jako køídla, a jak svým velkým vztyèeným ocasem krájí temnotu. Rád bych vìdìl, jak asi v té hloubce vidí, pomyslel si. Má obrovské oèi, a kùò, který má oèi daleko mení, vidí ve tmì. Já jsem taky kdysi vidìl ve tmì.

Ne v naprosté tmì. Ale skoro tak jako koèka.

Slunce a vytrvalý pohyb prstù vyhnaly teï køeè z levièky úplnì a on na ni zaèal pøenáet více námahy z tahu a nahrbil svaly na zádech, aby poinul bolestivý záøez provazce o kousek dál.

Jestli jetì nejsi unavená, rybo, øekl nahlas, musí být nìco docela zvlátního.

Sám teï cítil velkou únavu a vìdìl, e brzy padne noc, a pokouel se pøijít na jiné mylenky. Myslel na velkou baseballovou ligu - pro nìho to byla Gran Liga, a vìdìl, e Yankeeové z New Yorku hráli s Tygry z Detroitu.

U druhý den nevím, jak dopadly juegos, pomyslel si. Ale musím doufat a musím být hoden slavného DiMaggia, který hraje naprosto dokonale, pøes vechnu bolest z kostního výrùstku, z té ostruhy na patì. Co je to vlastnì ostruha? Un espuela de hueso. My to nemíváme.

Mùe to bolet tak, jako kdyby se nìkomu zaryla do paty ostruha zápasícího kohouta? Myslím, e bych takovou bolest nevydrel a e bych nedokázal pøijít o jedno èi obì oèi a pokraèovat v boji, jako to dìlají kohouti pøi zápasech. Èlovìk nedokáe tak moc ve srovnání s velkými ptáky a zvíøaty. Ale stejnì bych radi byl tou velkou rybou tam dole v temnotách moøe.

A na to, kdyby pøili raloci, pronesl nahlas. Kdyby pøili

raloci, smiluj se, Boe, nad ní i nade mnou!

Myslí, e by velký DiMaggio vydrel s rybou tak dlouho jako já s touhletou? Já vím urèitì, e ano, a jetì déle, protoe je mladý a silný. A jeho táta byl taky rybáø. Ale nebolela by ho moc ta kostní ostruha?

34

To nevím, øekl nahlas. Já tu ostruhu nikdy nemìl.

Kdy zapadalo slunce, vzpomnìl si, aby si dodal sebevìdomí, jak se tenkrát v hospodì v Casablance utkal v pøetlaèování rukou s tím slavným èernochem ze Cienfuegos, a to byl nejsilnìjí mu v docích.

Sedìli tam celý den a noc s lokty na køídové èáøe na stole, se vztyèeným pøedloktím a s rukama pevnì zaklesnutýma do sebe.

Jeden se snail pøetlaèit ruku druhého, a by se dotkla stolu. Uzavírala se tam spousta sázek a lidé pøicházeli a vycházeli z místnosti pod petrolejovými lampami a on pozoroval èernochovu pai a ruku a jeho tváø. Po prvních osmi hodinách støídali rozhodèí v ètyøhodinových smìnách, aby se mohli vyspat. Zpod jeho i èernochových nehtù prýtila krev a hledìli si navzájem do oèí a na ruce a na pae a sázkaøi pøicházeli dovnitø a vycházeli ven a posedávali na vysokých stolièkách u zdi a pozorovali je. Stìny byly døevìné a natøené jasnì modøe a lampy na nì vrhaly jejich stíny. Èernochùv stín byl ohromný a houpal se po stìnì, jak vìtøík rozkymácel lampy.

Celou noc se støídaly sázky pro a proti a èernocha napájeli rumem a zapalovali mu cigarety. Pak se èernoch po sklenici rumu pokusil o drtivý nápor a jednou starce, který tenkrát jetì nebyl staøec, ale Santiago El Campeón, vychýlil skoro o tøi palce z rovnováhy. Ale staøec se vypracoval rukou zpátky do nerozhodné polohy. V té chvíli vìdìl s jistotou, e toho èernocha, který byl znamenitý èlovìk a výborný atlet, u porazil. A za svítání, kdy sázkaøi ádali, aby bylo utkání prohláeno za nerozhodné a rozhodèí vrtìl hlavou, vynaloil vekeré úsilí a tlaèil èernochovu ruku níe a níe, a spoèinula na døevì. Utkání zaèalo v nedìli ráno a skonèilo v pondìlí ráno. Mnoho sázejících ádalo o nerozhodný výsledek jen proto, e museli do práce v docích, nakládat pytle cukru nebo uhlí pro Havanskou uhelnou spoleènost. Jinak by byli chtìli vichni, aby se to vybojovalo a do konce. Ale on to skoncoval tak jako tak, døív ne ostatní museli do práce.

Dlouho potom mu vichni øíkali ampion a na jaøe pak mìli odvetné utkání. Ale tenkrát se mnoho nesázelo a on vyhrál docela lehce, protoe v prvním zápase podlomil èernochovi ze Cienfuegos 35

sebevìdomí. Potom se utkal jetì párkrát a pak u vùbec ne. Usoudil,

e by dokázal porazit kadého, jen kdyby dost úpornì chtìl, a e to

kodí jeho pravé ruce pro rybaøení. Zkusil nìkolik cvièných utkání levièkou. Ale jeho levá ruka byla vdycky zrádná a nechtìla dìlat, co na ní chtìl, a on k ní nemìl dùvìru.

Teï ji slunce jaksepatøí vyhøeje, pomyslel si. Ta køeè by se u

nemìla objevit, ledae bude v noci moc chladno. Rád bych vìdìl, co mi tahle noc pøinese.

Nad hlavou mu pøeletìlo letadlo na cestì do Miami a staøec pozoroval jeho stín, jak plaí hejna létavých ryb. Pøi tolika létavých rybách by tu mìly být dorády,øekl si staøec a zapøel se do òùry, aby vyzkouel, zda by ji nelo proti tahu ryby zkrátit. Ale nelo to a òùra zùstala ztuha napjatá, drnèíc, a odletovaly krùpìje vody, jen jen prasknout. Èlun plul zvolna vpøed a staøec pozoroval letadlo tak dlouho, dokud mu nezmizelo s oèí.

To musí být zvlátní, letìt v aeroplánu, pomyslel si. Jak asi moøe z té výky vypadá? Mohli by vidìt docela dobøe ryby, kdyby neletìli moc vysoko. Rád bych letìl hodnì pomalu na dvì stì sáhù vysoko a díval se na ryby shora. Na lodích, které lovily elvy, jsem byl na nejvyích ráhnech na vrcholku stìnì a i z té výky jsem toho vidìl hodnì. Dorády odtamtud vypadají zelenìjí a èlovìk mùe vidìt jejich pruhy a nachové skvrny a mùe pøehlédnout celé plovoucí hejno. Proè vlastnì vechny rychlé ryby z temných proudù mají purpurové høbety a zpravidla purpurové pruhy nebo skvrny? Doráda je samozøejmì na pohled zelená, protoe je ve skuteènosti nazlátlá.

Ale kdy táhne za potravou a má opravdu hlad, objeví se jí na bocích purpurové pruhy. Vyvstanou ze vzteku nebo z toho, jak rychleji pluje?

Tìsnì pøed setmìním, kdy míjeli velký ostrov z chaluh, které se zvedaly a klesaly v lehkém vlnìní, jako by se oceán s nìkým miloval pod lutou pokrývkou, zabrala na jeho tenkou òùru doráda. Staøec ji uvidìl po prvé, kdy vyskoèila z vody, opravdu zlatá v posledních sluneèních paprscích, a prohýbala se a mrskala sebou divoce ve vzduchu. Vyskakovala znovu a znovu v akrobatických pøemetech strachu a staøec se namáhavì dostal na záï, skrèil se, podrel si velkou 36

òùru pravièkou a tahal dorádu levièkou, pøidruje vytaenou òùru po kadé pøilápnutím bosé levé nohy. Kdy ji dostal a k zádi èlunu, pøesto jak se snaila prudce se ponoøit a jak se zoufale zmítala sem a tam, naklonil se staøec pøes paení a hodil zlatìlesklou rybu s nachovými skvrnami do èlunu. Její èelisti sebou køeèovitì kubaly, jak rychle chòapala po háku, a její dlouhé zplotìlé tìlo builo do dna loïky, hlavou i ocasní ploutví. Staøec ji nìkolikráte udeøil po lesklé hlavì, a se zachvìla a zùstala leet tie.

Staøec jí vyvlekl hák, navnadil jej jinou sardinkou a hodil òùru pøes paení. Pak se zvolna doplíil zpátky na pøíï. Umyl si levou ruku a utøel si ji do kalhot. Pak si pøendal tìkou òùru z pravé ruky do levé a omýval si pravièku v moøi, zatím co pozoroval, jak slunce zapadá do oceánu a pod jakým úhlem se òùra noøí do vln.

Vùbec se to nezmìnilo, øekl. Ale kdy  pozoroval, jak mu voda naráí na ruku, viml si, e pøece jen znatelnì zpomalili.

Vzepøu obì vesla na zádi, a to ji v noci pøibrzdí, øekl po chvíli.

Je právì tak zralá k noènímu odpoèinku jako já.

Bylo by lepí vykuchat dorádu o nìco pozdìji, aby v mase zùstala krev, pomyslel si. Udìlám to a za chvíli a pøi tom zároveò vzepøu vesla, aby nás brzdila. Rybu bych teï mìl radi nechat v klidu a neruit ji pøi západu. Západ slunce je tìká chvilka pro kadou rybu.

Nechal si ruku uschnout ve vzduchu, pak do ní vzal òùru, jak jen mohl, uvolnil vechnu svaly a dal se pøitáhnout dopøedu na døevìnou obrubeò, take napìtí se pøenáelo na èlun stejným dílem nebo jetì víc ne na nìho.

Uèím se, jak na to, pomyslel si. Aspoò v tomhletom. A pak nesmím zapomenout, e ryba nejedla od té doby, co spolkla vnadidlo, a je obrovská a potøebuje spoustu potravy. Já jsem snìdl celého bonita.

Zítra sním dorádu. Moná, e bych z ní mìl kousek sníst, a ji oèistím.

Jíst dorádu bude tìí ne jíst tuòáka. Ale konec koncù, nic není snadné.

Jak se cítí, rybo? zeptal se nahlas. Já se cítím dobøe a s levièkou to mám u lepí a mám co jíst na celou noc a den. Táhni èlun, rybo!

37

Doopravdy se vak dobøe necítil, protoe bolest od provazu, zaøezávajícího se mu do zad, témìø pøekroèila meze bolesti a promìnila se v tupý pocit, který mu byl podezøelý. Ale u jsem zail horí vìci, uklidòoval se v duchu. Ta odøenina na ruce není nic váného a køeè v té druhé povolila. Nohy mám v poøádku. A jsem na tom líp ne ona, pokud jde o stravu.

Bylo u tma, jak u se tak v záøí po západu slunce rychle stmívá.

Staøec nalehl na povìtøím olehané døevo pøídì a odpoèíval, pokud to jen lo. Vyly první hvìzdy. Neznal jménem hvìzdu Rigel v souhvìzdí Orion, ale vidìl ji a vìdìl, e záhy vyjdou vechny a e bude se vemi svými vzdálenými pøítelkynìmi.

Ryba je taky mùj pøítel, pronesl nahlas. Nikdy jsem takovou rybu jetì nevidìl, ani jsem o takové neslyel. Ale musím ji zabít.

Jsem rád, e se nemusíme pokouet zabíjet hvìzdy.

Co kdyby se tak nìjaký èlovìk musel snait zabít kadý den mìsíc?

Mìsíc uteèe. Ale co kdyby se tak nìkdo kadý den musel pokusit zabít slunce? Narodili jsme se astnì, pomyslel si.

Pak mu pøilo líto veliké ryby, která nemá co jíst, ale jeho odhodlání zabít ji ani na chvilku pøi té lítosti neochablo. Kolik lidí ta ryba nakrmí! øíkal si v duchu. Ale jsou hodni, aby ji jedli? Ne, oveme nejsou. Nikdo není hoden toho, aby ji jedl, soudì podle jejího chování a její majestátní dùstojnosti.

Nerozumím tìmhle vìcem, myslel si, ale je dobøe, e se nemusíme snait zabíjet slunce a mìsíc a hvìzdy. Staèí, e ijeme na moøi a zabíjíme své vìrné bratry.

Teï bych mìl myslet na to pøibrzdìní, øekl si v duchu. Má to své výhody, ale je v tom i nebezpeèí. Jestli je brzdìní vzepøenými vesly opravdu to pravé a èlun ztratí vechnu lehkost, mùe ryba podniknout nápor a já bych mohl pøijít o tolik òùry, e bych pøiel i o ni. Lehkost èlunu sice prodluuje nae trápení, ale zároveò je to pro mne pøi téhle rychlosti pojistka. Tak rychle zatím jetì ryba neplula. A se dìje co dìje, musím vykuchat dorádu, aby se nezkazila, a sníst z ní kousek, abych mìl sílu.

Teï si jetì hodinku odpoèinu a zjistím si, jestli bude tak 38

rovnomìrnì a vytrvale plout dál, a pak se teprv dostanu na záï, pustím se do práce a rozhodnu se. Zatím uvidím, co bude ryba dìlat a jestli se na ní neprojeví nìjaká zmìna. S tìmi vesly je to dobrý trik, ale teï u je na èase zbyteènì neriskovat. Má v sobì jetì poøád dost ivota a hák, jak jsem vidìl, jí trèí z koutku huby a hubu má pevnì semknutou. Ten hák ji zvlá netrápí, to nic není. Vechno záleí na tom, e ji trápí hlad a e musí èelit nìèemu, co nechápe.

Odpoèiò si, staøíku, a se zatím døe ona, ne tì znovu zavolá povinnost!

Odpoèíval, jak byl pøesvìdèen, asi dvì hodiny. Mìsíc teï vycházel pozdì, take nemìl podle èeho odhadnout èas. A neodpoèíval taky skuteènì, leda ve srovnání s pøedchozí námahou. Stále jetì snáel na ramenou tlak òùry, ale opøel se teï levièkou o paení pøídì a svìøoval odpor proti tahu ryby èím dál víc loïce samé.

Jak by to bylo jednoduché, kdybych mohl òùru uvázat k èlunu, pomyslel si. Ale ryba by ji mohla jedním malých kubnutím pøetrhnout. Musím odpérovat napìtí òùry vlastním tìlem a musím být kadou chvíli pøipraven popustit òùru obìma rukama.

Ale jetì jsi vùbec nespal, staøíku, øekl si nahlas. Pùl dne a noc a teï jetì jeden den, a tys nespal. Musí si nìco vymyslet, aby sis trochu zdøíml, jestli bude ryba plout klidnì a rovnomìrnì. Jestli se neprospí, nebude pak moná mít jasno v hlavì.

Mám v hlavì dost jasno, odpovídal si v duchu. A moc jasno. Tak jasno, jako jsou jasné hvìzdy, moje sestry. Ale pøece jen musím spát. I hvìzdy spí a mìsíc a slunce spí, a dokonce i oceán nìkdy spí, v jistých dnech, kdy není ádný proud a hladina je plochá a klidná.

Nezapomeò se vyspat, pøikazoval si. Pøinu se k tomu a vymysli si nìco jednoduchého a jistého, co podniknout se òùrami. Teï bì

dozadu a pøiprav si dorádu. Pøivázat vesla jako brzdu je pøíli

nebezpeèné, kdy musí spát.

Obeel bych se bez spánku, odporoval sám sobì. Ale bylo by to pøíli nebezpeèné.

Vydal se po rukou a po kolenou na cestu zpátky na záï, dávaje pøi tom pozor, aby nepoplail rybu kubnutím. Moná e sama napùl 39

spí, napadlo ho. Ale já nechci, aby si odpoèala. Musí táhnout, a

dodìlá.

Kdy dolezl na záï, otoèil se tak, e levièkou drel pøes ramena napjatou òùru, a pravaèkou vytáhl z pochvy nù. Hvìzdy záøily, take dorádu zøetelnì rozeznal, vrazil jí èepel noe do hlavy a vytáhl ji zpod zadní paloubky. Stoupl si na ni jednou nohou a rozøízl ji rychle od øiti a po pièku spodní èelisti. Pak nù odloil a pravaèkou ji vyvrhl, èistì celý vnitøek vybral a vytrhal ábry. Cítil v rukou tìký a kluzký aludek a rozøízl jej. Nael v nìm dvì létavé ryby. Byly èerstvé a tvrdé. Poloil je jednu vedle druhé a vyhodil vnitønosti a ábry pøes záï. Potopily se, zanechávajíce po sobì ve vodì svìtélkující stopu. Doráda byla studená a nyní ve svitu hvìzd leprovitì edobílá, a staøec jí stáhl po jedné stranì kùi, pøidruje si rybí hlavu pravou nohou. Pak ji obrátil, stáhl ji na druhé stranì a odkrojil obì pùlky od hlavy a k ocasu.

Pustil zbytek tìla pøes paení a podíval se, jestli to ve vodì zavíøí.

Ale vidìl jen svìtélkování, jak tìlo pozvolna klesalo. Pak se otoèil, vloil obì létavé ryby mezi øízky rybího masa, strèil nù do pochvy a doplazil se pomalu zpátky na pøíï. Høbet mìl ohnuty tlakem òùry a rybu nesl v pravaèce.

Na pøídi pak rozloil oba rybí øízky na paloubku a létavé ryby poloil vedle nich. Nato si posunul òùru pøes rameno na dosud neotlaèené místo a pøidroval ji opìt levou rukou, opøenou o paení.

Pak se vyklonil pøes obrubeò a opláchl létavé ryby ve vodì, pøi èem

pozoroval, jak rychle se mu voda rozráí o ruku. Ruka fosforeskovala od toho, jak stahoval rybu, a on pozoroval proudìní vody kolem ní.

Proudìní u nebylo tak silné, a kdy si ruku tøel o bok loïky, stíraly se s ní èásteèky fosforu a odplývaly zvolna k zádi.

Ryba je buïto unavená nebo odpoèívá, promluvil staøec. Teï si musím odbýt jídlo a trochu si oddechnout a zdøímnout si.

Ve svitu hvìzd a v stále rostoucím noèním chladu snìdl polovinu jednoho øízku z dorády a jednu létavou rybu, kterou vykuchal a uøízl jí hlavu.

Jak znamenitá ryba je doráda, kdy je uvaøená, øekl si. A jak 40

mizerná, kdy je syrová. Nikdy u nevyjedu na moøe bez soli nebo bez citronù.

Kdybych mìl kouska rozumu, byl bych plíchal na paloubku celý den vodu, aby vyschla, a zbyla by sùl, vyèítal si. Ale vdy jsem vlastnì tu dorádu chytil a tìsnì pøed západem. Jene jsem se na to stejnì poøádnì nepøipravil. Ale rozvýkal jsem ji dobøe a nezvedá se mi aludek.

Obloha se smìrem k východu zatahovala a známé hvìzdy mu jedna po druhé mizely. Vypadalo to teï, jako by plul hlubokým kaòonem mrakù, a vítr opadl.

Za tøi nebo za ètyøi dny pøijde patné poèasí, øekl si nahlas. Ale ne dnes ani zítra. Zaøiï si to teï, aby ses trochu vyspal, staøíku, kdy ryba zatím pluje klidnì a pravidelnì!

Sevøel òùru pevnì pravou rukou a pak se k pravièce pøitiskl stehnem, opíraje se vekerou vahou o prkna pøídì. Pak si posunul

òùru na ramenou o nìco níe a chytil se jí levièkou.

Pravièka òùru udrí, dokud si ji podepírám. Kdyby se ve spánku uvolnila, levá ruka mì vzbudí, a bude òùra klouzat ven. Pro pravou ruku je to tìká zkouka. Ale na to je u zvyklá. I dvacet minut nebo pùlhodinka spánku mi bude dobrá. Lehl si dopøedu, køeèovitì se celým tìlem pøitiskl na òùru, nalehl vekerou vahou na pravièku a usnul.

Nezdálo se mu o lvech, ale o nesmírném hejnu plískavic, které se táhlo na dvanáct èi patnáct kilometrù. Bylo to v dobì páøení a plískavice vyskakovaly vysoko do povìtøí a dopadaly zpátky do tée díry, kterou svým skokem ve vodì vyhloubily.

Pak se mu zdálo, e je doma ve vesnici v posteli, e fouká prudký severák, e je mu velmi zima a e mu zdøevìnìla pravá pae, protoe si ji podloil pod hlavu místo poltáøe.

Nato se mu zaèalo zdát o dlouhém lutém pobøeí a vidìl ve snu, jak na nì v èasném soumraku sestoupil první lev, a pak se zaèali objevovat ostatní lvi a on si podepøel bradu o paení pøídì na plachetnici, zakotvené ve veèerním vìtøíku z pevniny, a èekal, jestli se objeví jetì dalí lvi, a by1 asten.

41

Mìsíc u dávno vyel, ale on spal dál a ryba dál vytrvale táhla a èlun vplul do tunelu v mracích.

Probudil se úderem své pravé pìsti, která se mu vymrtila do tváøe, a pálením òùry, která mu drhla v dlani. Levou rukou ji necítil, ale sevøel ji ze vech sil pravou, a òùra mu v ní uhánìla pryè. Koneènì ji nahmatal levièkou, vzepøel se proti tahu a teï mu òùra spalovala záda a levou ruku, a levièka na sebe vzala vechnu námahu a provaz se do ní zle zaøezával. Ohlédl se na kotouèe òùry, a ty se hladce odmotávaly. V tom okamiku ryba skoèila, mocnì rozrazila oceán a pak tìce dopadla. A pak skoèila jetì jednou a jetì, a èlun se rozletìl, tøebae se òùra stále prudce odvíjela a staøec zvyoval znovu a znovu její napìtí a k prasknutí. Strhlo ho to a pøitisklo dolù k pøídi, tváø mìl v nakrojeném øízku dorády a nemohl se pohnout.

Na tohle jsme èekali, pomyslel si. Tak se s tím teï vypoøádejme!

Za tu òùru mi musí zaplatit, umiòoval si v duchu. To mi musí zaplatit!

Nevidìl, jak ryba skáèe, slyel jenom, jak prudce rozhrnuje oceán, a její tìká plouchnutí pøi dopadu. Rychle se odvíjející òùra se mu bolestivì zaøezávala do rukou, ale to on celou tu dobu pøedem oèekával. Snail se teï udret ji na mozolnatých èástech ruky, aby mu nesklouzla do mìkkého støedu dlanì nebo mu nepoøezala prsty.

Kdyby tady byl chlapec, namoèil by kotouèe vodou, prolétlo mu hlavou. Ano. Kdyby tady byl chlapec! Kdyby tady byl chlapec!

òùra utíkala a utíkala, ale její bìh se u zpomaloval a staøec nutil rybu, aby si kadý coul vybojovala. Teï se mu podaøilo zvednout hlavu od paloubky a z øízku ryby, který tváøí rozmaèkal. Pak si klekl a potom se pomalu postavil na nohy. Popoutìl òùru, ale stále a stále pomaleji. Ucouvl dozadu, kde mohl nohou nahmatat kotouèe, na které nevidìl. Mìl poøád jetì dost òùry a ryba teï musela pøemáhat tøení vekeré odvinuté òùry ve vodì.

Tak, pomyslel si. Teï vyskoèila aspoò tucetkrát, naplnila si høbetní mìchýøe vzduchem a nemùe se ponoøit k poslednímu taení do hloubky, odkud bych ji nevytáhl. Za chvíli zaène krouit v obloucích a pak ji musím zkrotit. To bych rád vìdìl, co ji to tak najednou 42

popadlo? Zoufala si z hladu, nebo se lekla nìèeho ve tmì? Moná

e najednou dostala strach. Ale byla taková klidná a silná a zdála se tak nebojácná a sebevìdomá. Je to divné.

Buï radi nebojácný a sebevìdomý ty sám, staøíku! promluvil sám k sobì. Drí ji zase pevnì, ale nemùe zkrátit òùru. A ona zaène co nevidìt krouit.

Teï staøec udroval rybu levièkou a rameny, shýbl se, nabral vodu do pravièky a omýval si s oblièeje rozmaèkané maso dorády. Mìl strach, e by se mu z nìho mohlo udìlat patnì, e by zvracel a e by tak zeslábl. Kdy mìl tváø èistou, omyl si pravièku a nechal ji sputìnou pøes paení ve slané vodì, zatím co pozoroval první úsvit pøed východem slunce. Míøí skoro pøímo na východ, pomyslel si.

To znamená, e je unavená a plave s proudem. Co nevidìt bude pøede mnou muset zaèít krouit. A pak zaène opravdová práce.

Kdy usoudil, e si pravièku vymáchal dostateènì, vytáhl ji z vody a podíval se na ni.

Není to tak zlé, promluvil. A na bolesti mui nezáleí.

Uchopil opatrnì òùru, aby mu nikde nepøila do èerstvých záøezù, a pøesunul váhu tìla tak, e mohl ponoøit na druhé stranì èlunu do moøe levièku.

Na takovou budiknièemu ses nedrela zrovna nejhùø, oslovil ji. ;,Ale v jedné chvíli jsem nevìdìl, kde tì vùbec mám.

Proè jsem se nenarodil s obìma rukama v poøádku? uvaoval v duchu. Snad jsem udìlal chybu, e jsem tu levou poøádnì netrenoval. Ale pánbùh ví, e mìla dost pøíleitosti, aby se pocvièila.

Pravda, v noci si nevedla zrovna patnì a jenom jednou dostala køeè.

Jestli ji dostane jetì jednou, a mi ji radi òùra uøízne!

Uvìdomil si pøi takových úvahách, e nemá docela jasno v hlavì, a napadlo ho, e by mìl sevýkat jetì kousek dorády. Ale to nemùu, øekl si pro sebe. Radi a se mi toèí hlava, ne pøijít o sílu slabostí od aludku.Vím, e bych od té chvíle, co jsem mìl v tom mase oblièej, v sobì sousto neudrel. Nechám si ji pro nejhorí pøípad, dokud se nezkazí. Ale je u stejnì pozdì chtít naèerpat síly z jídla.

Jsi hlupák, namítal si. Snìz tu druhou létavou rybu!

43

Leela tu, oèitìná a pøipravená, a on ji zvedl levièkou a pustil se do ní, výkaje peèlivì kosti, a snìdl ji celou a k ocasu.

Je výivnìjí ne vìtina vech ostatních ryb, myslel si pøitom. Pøi nejmením z ní jde zrovna ten druh síly, jakou teï potøebuju. A teï jsem udìlal vechno, co jsem mohl, ujistil se pak. Teï mùe zaèít krouit, teï mùe zaèít boj!

Slunce vycházelo po tøetí od chvíle, co vyplul na moøe, kdy se ryba dala do krouení v obloucích pøed èlunem.

Podle sklonu òùry její krouení vidìt nemohl. Na to bylo pøíli

èasnì. Ucítil pouze, e se napìtí òùry troièku zmírnilo, a zaèal ji pravièkou nenásilnì pøitahovat k sobì. Jako obvykle se napjala, ale povolila zrovna v okamiku, kdy u mìla blízko k prasknutí. Smekl si ji pøes hlavu s ramenou a zaèal ji vytrvale a lehce soukat do èlunu.

Støídal v tahu houpavì obì ruce a snail se táhnout co moná tìlem a nohama. Staré nohy a ramena se mu pøitom otáèely sem a tam jako obrtlík.

Nabrala si poøádnì velký kruh, promluvil nahlas. Ale krouí.

Pak u se najednou òùra nedala pøitáhnout a staøec ji drel napjatou, a vidìl, jak od ní ve slunci odskakují kapièky. A pak se zaèala odvíjet a staøec si klekl a øevnivì ji popoutìl zpátky do temné vody.

Dostala se teï do nejvzdálenìjího ohbí, øekl si nahlas. Musím ji dret ze vech sil, pomyslil si na to. Po kadé jí tím tahem kruh o nìco zkrátím. Za takovou hodinku ji moná uvidím. Teï ji musím zkrotit a pak ji musím zabít.

Ale ryba pokraèovala v pomalém krouení a staøec byl po dalích dvou hodinách mokrý potem a zmoený únavou a do morku kostí.

Jene kruhy teï byly daleko kratí a z úhlu, který svírala òùra s hladinou, mohl zjistit, e ryba pluje stále blí a blí pøi povrchu.

Dobrou hodinu vidìl staøec èerné mitky pøed oèima, pot ho slanì pálil v odøeninì nad okem a na èele. Z èerných mitek strach nemìl.

Pøi tom úsilí, s jakým pøitahoval òùru, byly obvyklé. Ale dvakrát ho obela mdloba, a závra, a to ho zneklidnilo.

Nesmím pøece zklamat sám sebe a umøít pøi takovéhle rybì,

44

øekl si nahlas. Paneboe, pomoz mi vydret, teï kdy mi to s ní jde tak krásnì! Pomodlím se sto Otèenáù a sto Zdrávasù. Ale teï to nejde.

Mysli si, e jsem se je pomodlil, dodal v duchu. Pomodlím se je potom.

Právì v tom okamiku ucítil náhlé kubání a cukání òùry, kterou drel obìma rukama. Pøilo to ostøe a tvrdì a tìce.

Pustila se svým meèem do drátìného nástavce, pomyslel si staøec.

To se dalo èekat. Musela to udìlat. Ale mohla by z toho zaèít skákat a já bych byl radi, kdyby zùstala krouit. Ty skoky pøedtím byly nutné, aby do sebe nabrala vzduch. Ale teï mùe kadý skok rozíøit ránu, a mohla by se s háku utrhnout.

Neskákej, rybo! zaklínal ji nahlas. Neskákej! Ryba udeøila o drát jetì nìkolikrát a po kadé, kdy pohodila hlavou, popustil staøec o kousek òùru.

Nesmím dovolit, aby si pùsobila dalí bolest, øíkal si v duchu. Na mé bolesti nesejde. Tu zvládnu. Ale ona by mohla bolestí zaèít zuøit.

Po chvíli pøestala ryba buit do drátu a pustila se znovu do pomalého krouení. Teï staøec soukal òùru vytrvale k sobì. Ale pøilo mu zase mdlo. Nabral levièkou trochu moøské vody a plíchl si ji na hlavu. Pak se poplíchal jetì víc a promnul si zátylek.

Køeèe nemám, øekl si nahlas. Ryba se co nevidìt vynoøí a nìjak to vydrím. Musí to vydret. Ani o tom nemluv!

Opøel se vkleèe o pøíï a pøehodil si na chvíli òùru zase pøes záda.

Odpoèinu si, ne vykrouí kruh smìrem od loïky, a pak, a se zase pøiblíí, vstanu a pustím se do ní, rozhodl se.

Silnì ho pokouelo odpoèívat na pøídi a nechat rybu obeplout celý kruh bez pøitaení òùry. Ale kdy napìtí òùry ukázalo, e se ryba otoèila a pluje zpátky ke èlunu, staøec vstal a zase zaèalo natáèení jako na obrtlíku a houpavé potahování, kterým soukal vydobyté metry òùry dovnitø.

Tak utahaný jsem jetì v ivotì nebyl, pomyslil si, a zaèíná se zdvíhat pasát. Ale ten mi poslouí, abych dostal rybu do pøístavu.

Moc toho mám zapotøebí.

45

Odpoèinu si, a se teï zase pustí od loïky, prohlásil pak. Je mi teï o hodnì líp. A za nìjaké dvì nebo tøi hodiny ji dostanu.

Slamák mìl poinutý daleko na zátylek a sklesl na pøíï tahem

òùry, kdy cítil, jak se ryba obrací od nìho.

Teï pracuj ty, rybo! øekl si v duchu. Já se tì ujmu, a se bude

vracet.

Moøe se zaèalo poválivì dmout. Ale byla to brisa, která ukazovala na pìkné poèasí, a staøec ji potøeboval, aby se dostal zpátky domù.

Budu prostì kormidlovat na jihozápad, umiòoval si. Èlovìk se na moøi nikdy neztratí a ná ostrov je poøádnì dlouhý.

Pøi tøetí obrátce rybu po prvé uvidìl.

Uvidìl ji nejprve jako temný stín, jemu trvalo tak dlouho, ne

proplul pod èlunem, e jeho délce nemohl uvìøit.

Ne, prohlásil hlasitì. Tak veliká být nemùe.

Ale byla tak veliká, a kdy dokonèila tenhle okruh, vynoøila se k hladinì ve vzdálenosti pouhých tøiceti metrù a staøec vidìl její ocasní ploutev vyènívat z vody. Byla vyí ne veliká kosa a odráela se bledìfialovìlou levandulovou barvou od temnìmodré vody.

Vyènívala v ikmém úhlu nad hladinu, a jak ryba plula tìsnì pøi povrchu, staøec vidìl její obrovsky objem a temnìfialové pruhy na jejích bocích. Høbetní ploutev mìla sklopenou a ohromné prsní ploutve do iroka roztaené.

Pøi tomto okruhu vidìl staøec její oko a dva edivé pøíssavné

títonoe, kteøí plavali kolem ní. Obèas se k ní pøissáli, obèas od ní vystøelili jako ipky, chvílemi pluli lehce v jejím stínu. Oba byli pøes metr dlouzí, a kdy plavali, svíjelo se jim celé tìlo jako úhoøùm.

Staøec se teï potil, ale nejen od slunce, pøi kadé klidné a hladké obrátce, kterou ryba udìlala, zkracoval òùru a byl si jist, e po dalích dvou obrátkách bude mít pøíleitost harpunovat ji.

Ale musím se k ní dostat tìsnì, docela tìsnì, opakoval si v duchu.

Nesmím se snait zasáhnout ji do hlavy. Musím do srdce.

Jen klid a sílu, staøíku! povzbudil se nahlas.

Pøi pøítím okruhu se rybì vynoøil høbet, ale bylo to trochu pøíli

daleko od èlunu. Pøi následujícím okruhu byla jetì stále pøíli daleko, 46

ale vynoøovala se víc z vody a staøec si byl jist, e kdy jetì o nìco zkrátí òùru, dostane ji po bok loïky.

U dávno pøedtím si pøipravil harpunu, její lehké lanko bylo svinuto v kulatém koíku a na konci pøivázáno k ouvazníku na pøídi.

Ryba se teï ve svém krouení blíila, vypadala klidnì a krásnì a jenom veliká ocasní ploutev se jí pohybovala. Staøec ví silou zatáhl, aby ji dostal blí. Na kratièký okamik se ryba naklonila trochu na bok. Pak vyrovnala a pustila se do dalího okruhu.

Pohnul jsem s ní, øekl si staøec nahlas. Pøece jsem s ní pohnul!

Pocítil opìt nával mdloby, ale visel na obrovské rybì, co mìl síly.

Pohnul jsem s ní, opakoval si v duchu. Moná, e teï ji pøevrátím.Táhnìte, ruce! Drte, nohy! Hlavo, vydr! Udìlej mi to kvùli! Nikdy jsi mì nezklamala. Tentokrát ji pøevrátím na bok!

Kdy vak sebral vechny síly, opøel se do toho o hodnì døív, ne

ryba proplula kolem èlunu, a táhl, div mu svaly nepraskly, ryba se dala o nìco strhnout, ale pak vyrovnala a plula pryè.

Rybo, oslovil ji staøec. Rybo, vdy stejnì umøe. Musí pøitom zabít i mne?

Takhle nic nedokáu, napadlo ho. Mìl v ústech pøíli vyschlo, aby promluvil nahlas, ale pro vodu teï nemohl sáhnout. Musím ji dostat po bok loïky tentokráte, umiòoval si v duchu. Moc u tìch obrátek nevydrím. Ale vydrí! okøikl sám sebe. Vydrí to do nekoneèna.

Pøi pøítí obrátce ji skoro dostal. Ale ryba zase vyrovnala a pomalu odplouvala pryè.

Zabíjí mì, rybo, pomyslel si. Ale má na to právo. Nikdy jsem nevidìl vìtího obra, nic tak krásného a klidného a vzneeného, jako jsi ty, bratøe. Tak pojï a zabij mì! Je mi jedno, kdo zabije koho.

Teï se ti to zaèíná v hlavì plést, napomenul se v duchu. Hlavu si musí zachovat jasnou. Mysli jasnì a doka, e umí trpìt jako mu!

Nebo jako ryba, dodal pro sebe.

Vzpamatuj se, hlavo! pronesl hlasem sotva slyitelným.

Vzpamatuj se!

Pøi dvou dalích obrátkách to dopadlo stejnì.

U nevím, øíkal si staøec v duchu. Po kadé uu cítil, e ztrácí 47

vìdomí. U nevím. Ale zkusím to jetì jednou.

Zkusil to jetì jednou, a kdy rybu obracel, cítil, e omdlévá. Ryba vyrovnala a opìt pomalu odplouvala a její velká ocasní ploutev sebou mrskala ve vzduchu.

Zkusím to znovu, sliboval si staøec, tøebae mu pøipadalo, jako by mìl ruce z rosolu, a vidìl poøádnì jen v záblescích.

Zkusil to znovu a dopadlo to stejnì. Tak tedy, zadal zuby a cítil,

e ztrácí vìdomí, jetì ne zaèal, tak to zkusím jetì jednou.

Sebral vekerou svou bolest a zbytek svých sil a svou dávno ztracenou hrdost a postavil je proti smrtelné úzkosti ryby a ryba se pøevrátila na bok a plula mírnì na boku, dotýkajíc se témìø svým meèovitým výrùstkem bednìní loïky, a zaèala míjet èlun, dlouhá, noøící se do hloubky a iroká, støíbrná a temnì purpurovì pruho-vaná a ve vodì zdánlivì nekoneèná.

Staøec pustil òùru, stoupl na ni nohou, zdvihl harpunu, jak jen mohl vysoko, a vekerou silou, kterou v sobì právì zburcoval, ji vrazil rybì do boku tìsnì za ohromnou hrudní ploutev, která trèela do vzduchu do výe jeho hrudníku. Cítil, jak elezo vniká dovnitø, a nalehl na nì, aby je vrazil hloubìji, a potom se na nì vrhl celou svou vahou.

Tu ryba oila, cítíc v sobì smrt, a vyhoupla se vysoko z vody a vystavila se na odiv v celé nesmírné délce a íøce a ve ví své mohutnosti a kráse. Zdálo se, e visí ve vzduchu nad starcem v loïce.

A pak dopadla do vody s drtivým plesknutím, které postøíkalo starce i celou loïku vodním poprakem.

Starci se udìlalo mdlo a zle a dobøe nevidìl. Ale uvolnil provazec harpuny a popoutìl jej zvolna rukama odøenýma do ivého masa, a kdy mu oèi zase zaèaly slouit, spatøil, e ryba pluje na zádech se støíbrným bøichem vzhùru. Násada harpuny jí trèela ikmo z boku a moøe se barvilo rudou krví z jejího srdce. Nejprve to vypadalo jako mìlèina pod hladinou azurové vody, která byla hluboká více neli míli. Pak se to rozestøelo jako mrak. Ryba byla støíbøitá a nehybná a pohupovala se na vlnách.

Staøec si ji pozornì prohlédl v záblesku, kdy se mu vrátil zrak.

48

Pak omotal lanko harpuny dvakrát kolem ouvazníku na pøídi a sloil hlavu do dlaní.

Musím si zachovat jasnou hlavu, mumlal do døeva pøídì. Jsem unavený starý èlovìk. Ale zabil jsem tuhle rybu, svého bratra, a teï se musím dát do sprosté otroèiny.

Musím pøichystat smyèky a provaz, abych ji pøivázal po bok loïky, uvaoval. I kdybychom byli dva a kdybychom nabrali do èlunu vodu, abychom ji naloili, a pak vodu zas vybrali, do tohohle èlunu by se nikdy nevela. Musím si vechno pøipravit a pak ji pøitáhnout a dobøe pøivázat a vztyèit stìeò a napnout plachtu na cestu domù.

Zaèal pøitahovat rybu k boku loïky, aby jí mohl provléci provaz

ábrami a hubou a pøipoutat jí tak hlavu k pøídi. Chci se na ni podívat zblízka, pomyslel si, a dotknout se jí a ohmatat si ji. Je mým jediným bohatstvím. Ale proto se jí dotknout nechci. Myslím, e jsem cítil její srdce. Kdy jsem po druhé nalehl na harpunu. Teï ji pøitáhnu a pøiváu a navleèu jí smyèku kolem ocasu a jetì jednu kolem tìla uprostøed, abych ji pøipoutal k loïce.

Do práce, staøíku! poruèil si. Lokl si malièko vody. Zbývá ti spousta otroèiny, teï, kdy je po boji. Vzhlédl k nebi a pak se podíval na svou rybu. Starostlivì se zadíval na slunce. Není o moc víc ne poledne, pomyslel si. A zdvíhá se pasát. Na òùrách teï vùbec nezáleí. Spojíme je s chlapcem, a se vrátíme domù.

Tak pojï, rybo! øekl nahlas. Ale ryba nela. Pøevalovala se místo toho ve vlnách a staøec pøitáhl loïku k ní.

Kdy k ní pøirazil a její hlava se octla vedle pøídì, nemohl jejím rozmìrùm uvìøit. Ale odvázal lanko harpuny od ouvazníku, provlékl je rybì ábrami a mezi èelistmi, omotal je kolem jejího meèe a provlekl je druhým aberním otvorem, udìlal jetì jednu smyèku kolem meèovitého výrùstku, zauzlil provaz na dvojito a upevnil jej k ouvazníku na pøídi. Pak lanko pøeøízl a el na záï, aby pøichytil smyèkou ocas. Ryba, døíve støíbrná a tmavìpurpurová, nyní zestøíbøela a pruhy dostaly tý bledìfialový odstín jako její ocas.

Byly irí ne muská ruka s roztaenými prsty a rybí oko zíralo tak lhostejnì jako zrcadla v periskopu nebo jako oèi svatých pøi procesí.

49

Byl to jediný zpùsob, jak ji zabít, prohlásil staøec. Co se napil vody, bylo mu líp a vìdìl, e nezajde, a hlavu mìl jasnou. Váí takhle dobrých sedm set kilo, uvaoval. Jestli ne o hodnì víc. Co kdy dvì tøetiny z toho se dají poèítat na maso po edesáti centech za kilo?

Na to bych potøeboval tuku, øekl si nahlas. Nemám pøece jen tak jasnou hlavu. Ale myslím, e slavný DiMaggio by na mì byl dneska pyný. Nikdy jsem sice nemìl kostní ostruhu. Ale ruce a høbet mì bolí jaksepatøí. Chtìl bych vìdìt, co to vlastnì je ta kostní ostruha, uvaoval dál v duchu. Moná,e je máme a ani o tom nevíme.

Pøivázal rybu k pøídi a k zádi a k veslaøské lavièce uprostøed. Byla tak veliká, e mu to pøipadalo, jako by si k boku pøipoutával mnohem vìtí èlun. Uøízl kus òùry a pøivázal rybì spodní èelist kolem jejího meèe, aby se jí neotvírala huba a aby pluli tak hladce, jak to jen pùjde. Pak vztyèil stìeò, dal na místo klacek, který mu slouil za vratiráhno, narovnal ráhno, záplatovaná plachta se vzedmuta, èlun se dal do pohybu a staøec, napùl lee na zádi, vyplul k jihozápadu.

Nepotøeboval kompas, aby poznal, kde je jihozápad. Staèilo mu cítit pasátní vítr a pozorovat dmutí plachty. Mìl bych navnadit malou

òùru licovitou tøpytkou a pokusit se ulovit nìco k jídlu a svlait si trochu chøtán. Ale nemohl tøpytku najít a sardinky se mu vechny zkazily. Vylovil tedy hákem bodce chumáè lutých chaluh, které pluly kolem, a vytøásl z nich na paloubku èlunu drobné ráèky garnáty.

Bylo jich pøes tucet a vyskakovali a hemili se jako píseèné blechy.

Staøec jim utipoval palcem a ukazováèkem hlavièky a jedl je tak,

e je rozvýkal i se skoøápkami a s ocásky. Byli drobouècí, ale vìdìl,

e jsou výivní, a chutnali dobøe.

Mìl v láhvi jetì dva douky vody a jeden z poloviny vypil, jakmile snìdl garnáty. Na tak velké zatíení plul èlun docela dobøe a staøec jej øídil s rukojetí kormidla v podpaí. Vidìl na rybu a staèilo mu podívat se na ruce a pøitlaèit høbet k paení, aby se pøesvìdèil, e se to vechno skuteènì stalo a e to nebyl sen. Jednu chvíli pøed koncem, kdy mu bylo tak patnì, ho napadlo, e se mu to moná zdá. A kdy potom vidìl, jak se ryba vyhoupla z vody a utkvìla nehnutì na 50

obloze, neli dopadla zpátky, byl si jist, e se dìje nìco krajnì podivného, a nemohl tomu uvìøit. A pak nìjaký èas poøádnì nevidìl, tøebae teï vidìl zase tak dobøe jako kdy jindy.

Teï vìdìl, e ryba je s ním, a jeho vlastní ruce a høbet nebyly z ádného snu. Ruce se mi brzo zacelí, pomyslel si. Krvácení rány vyèistilo a slaná voda je zahojí. Temná voda ze srdce Golfského proudu je nejlepí balzám na svìtì. Jen si musím udret jasnou hlavu.

Ruce udìlaly své a s plachtou se nám pluje dobøe. Kdy má mùj marlin zavøenou hubu a ocas kolmo do vody, plujeme si jako bratøi.

Pak se mu to v hlavì zaèalo trochu plést a napadlo ho : veze domù on mne nebo já jeho? Kdybych ho mìl za sebou ve vleku, tak bych se ptát nemusel. A kdyby byl marlin v loïce a ztratil vechnu dùstojnost, nemusel bych se ptát taky. Ale takhle pluli pøipoutáni k sobì, bok po boku, a staøec si myslel: a doveze domù on mne, jestli mu to dìlá radost. Zvítìzil jsem nad ním jenom úskokem a on mi nechtìl ublíit.

Pluli dobøe a staøec si máèel ruce ve slané vodì a snail se udret si jasnou hlavu. Vysoko nad nimi se hromadily oblaèné kupy a táhly lehké beránky, take staøec vìdìl, e brisa vytrvá celou noc. Díval se v jednom kuse na rybu, aby se ujistil, e je to vechno pravda. To bylo hodinu pøedtím, ne ho napadl první ralok.

Ten ralok se neobjevil náhodou. Vyplaval u døíve z vodních hlubin, jakmile se temné mraèno krve sesedlo a rozptýlilo v míli hlubokém moøi. Vyøítil se nahoru tak rychle a tak naprosto bezhlavì,

e prorazil hladinu modré vody a octl se ve slunci. Pak padl zpátky do moøe, zachytil pach a vyrazil ve sledu èlunu a ryby.

Obèas ten pach ztratil. A1e zvìtøil jej opìt nebo zachytil aspoò jeho slabou stopu a hnal se prudce tím smìrem. Byl to velmi veliký

ralok mako, utváøený tak, aby se rychlostí vyrovnal nejrychlejím rybám v moøi, a vechno na nìm bylo krásné, a na jeho èelisti. Høbet mìl modrý jako meèouni, bøicho støíbøité a kùi hladkou a pìknou.

Tìlem se podobal meèounovi, a na obrovité èelisti, které mìl teï pevnì semknuty, kdy rychle plaval tìsnì pod hladinou a vysokou høbetní ploutví protínal vodu v nechvìjící se pøímce. Za stisknutými 51

pysky mìl v dásních vech osm øad zubù zahnutých smìrem dovnitø.

Nebyly to obyèejné jehlancovité zuby, jako má vìtina ralokù. Mìly tvar jako lidské prsty zkøivené do drápù. Byly skoro tak dlouhé jako prsty starcovy a po obou stranách mìly ostøí nabrouené jako bøitvu.

Tahle ryba byla stvoøena k tomu, aby jí slouily za potravu vechny moøské ryby, které byly tak rychlé a silné a dobøe vyzbrojené, e nemìly ádného jiného nepøítele. Teï ralok zrychlil, kdy ucítil èerstvìjí pach, a jeho modrá høbetní ploutev øezala hladinu.

Kdy ho staøec uvidìl pøiplouvat, uvìdomil si, e tenhle ralok nezná strach a udìlá zrovna to, co si zamane. Pøipravil si harpunu a pøivázal k ní lanko, zatím co pozoroval, jak se ralok blíí. Lanko bylo krátké, protoe scházel kus, který uøízl, aby pøipoutal svou rybu.

Teï mìl staøec hlavu jasnou a v poøádku a pøekypoval rozhodností, ale mìl málo nadìje. Bylo to pøíli krásné na to, aby to vytrvalo, pomyslel si. Pohlédl letmo na velkou rybu a pozoroval dál blíícího se raloka. Vyjde to na stejno, jako by se mi vechno jen zdálo, uvìdomil si v duchu. Nemùu mu zabránit, aby se na mì nevrhl, ale snad bych ho mohl dostat. Dentuso, proklel ho v duchu. Èert aby vzal tvou mámu!

ralok je rychle dohnal odzadu, a kdy se vrhl na rybu, vidìl staøec jeho otevøenou tlamu a podivné oèi a slyel cvaknutí jeho zubù, kdy

se zahryzl do rybího masa tìsnì nad ocasem. raloèí hlava vyènívala z vody a jeho høbet se vynoøoval a staøec slyel, jak se na jeho velké rybì trhá kùe a maso.Vtom okamiku vrazil staøec harpunu

ralokovi do hlavy v tìch místech, kde spojnice mezi oèima protínala èáru, táhnoucí se mu od nosu pøímo vzad. Ty èáry nebylo ve skuteènosti vidìt. Bylo vidìt jen tìkou pièatou modrou hlavu a veliké oèi a cvakající, dravì chòapající hltavé èelisti. Ale v tìch místech má ralok mozek a staøec ho tam zasáhl. Zasáhl ho svýma krví pomazanýma rukama a vbodl mu tam dobøe míøenou harpunu ze vech sil. Vrazil mu ji tam bez nadìje, ale odhodlanì a s naprostou

kodolibou nenávistí.

ralok se pøevalil a staøec vidìl, e mu v oku vyhasl ivot. A pak se pøevalil jetì jednou a zamotal se do dvou klièek provazu. Staøec 52

vìdìl, e je mrtev, ale ralok to nechtìl uznat. Pøevrácený na záda mrskal ocasem a cvakal èelistmi a rozrýval hladinu jako rychlý motorový èlun. Voda zbìlela údery jeho ocasu a tìlo mu ze tøí ètvrtin vyènívalo nad vodu, kdy se provaz ztuha napjal, zadrnèel a pak praskl. ralok zùstal chvilku klidnì leet na hladinì a staøec ho pozoroval. Pak se velmi pomalu potopil.

Urval aspoò dvacet kilo, øekl si staøec nahlas. A pøipravil mì o harpunu, pomyslel si, a o celé lanko, a moje ryba zase krvácí a to pøiláká dalí.

Od chvíle, co byla ryba zmrzaèena, se na ni nepodíval. Kdy byla zasaena ona, bylo mu, jako by byl zasaen on sám.

Ale zabil jsem raloka, který mou rybu zmrzaèil, utìoval se. A byl to ten nejvìtí dentuso, jakého jsem kdy vidìl. A bùh ví, e jsem vidìl poøádné kusy!

Bylo to pøíli krásné na to, aby to vytrvalo, opakoval si v duchu.

Ké by to tak byl sen, ké bych byl tu rybu nikdy neulovil a ké

bych leel sám doma v posteli na novinách!

Ale èlovìk není stvoøen pro poráku, promluvil nahlas: Èlovìka je mono znièit, ale ne porazit. Jene mi je pøece jen líto, e jsem svou rybu zabil, pokraèoval v mylenkách. Teï pøijdou horké chvíle a já nemám ani tu harpunu. Dentuso je krutý a schopný a silný a chytrý. Ale já jsem byl chytøejí ne on. A moná e ani ne. Moná

e jsem byl jen líp ozbrojen.

Nemudruj, staøíku!napomenul se nahlas. Pluj dál tímhle smìrem a vyrovnej se s tím, a to pøijde!

Ale já pøece musím myslet, namítal si v duchu. Vdy je to vechno, co mi zbývá. To a baseball. Rád bych vìdìl, jak by se slavnému DiMaggiovi líbila ta rána, kterou jsem ho zasáhl do mozku? Nic tak slavného na tom nebylo, vymlouval si to. To by dokázal kadý. Ale nemyslí, e ty moje ruce jsou právì takový handicap jako kostní ostruha? To nemùu vìdìt. Nikdy jsem s patou nic nemìl, leda tenkrát, kdy jsem pøi koupání lápl na hrotnatého rejnoka a kdy

mi to ochromilo celé lýtko a nesnesitelnì to bolelo.

Mysli radi na nìco veselého, staøíku! øekl si nahlas. Kadou 53

minutu jsi teï blí k domovu. Pluje se ti lehèeji o tìch dvacet kilo.

Mìl docela dobrou pøedstavu o tom, co se mùe dít, a dorazí do vnitøního pásma proudu. Ale u se nedá nic dìlat.

A dá, ozval se nahlas. Mùu si pøivázat nù k násadì vesla.

Tak to tedy udìlal, pøidruje si rukovì kormidla v podpaí a pøilapávaje kot plachty nohou.

A je to, prohlásil pak. Jsem starý dìdek, pravda. Ale nejsem bezbranný.

Brisa teï èerstvì pofukovala a èlun plul bystøe vpøed. Staøec se díval jenom na pøední èást ryby a zaèal zase trochu doufat.

Bylo by hloupé nedoufat, øíkal si v duchu. Ostatnì si myslím, e je to høích. Neuvauj o høíchu! napomenul se. Mám toho teï na krku dost i bez høíchu. A taky se v tom nevyznám.

Nevyznám se v tom a nevím tak docela jistì, jestli tomu vìøím.

Moná, e byl høích zabít tu rybu. Nejspí byl, i kdy jsem to udìlal, abych se udrel na ivu a opatøil potravu pro spoustu lidí. Ale pak by bylo vechno høích. Neuvauj o høíchu! Na to je u moc pozdì a jsou lidi, co jsou za to placeni. A o tom uvaují oni! Ty ses narodil rybáøem, zrovna tak jako se ryba narodila rybou. Svatý Petr byl taky rybáøem zrovna tak jako otec slavného DiMaggia.

Ale pøemýlel rád o vem, co se ho týkalo, a protoe nemìl nic ke ètení ani radio, pøemýlel hodnì a teï uvaoval dál o høíchu. Nezabil jsi tu rybu jenom proto, aby ses udrel naivu a abys ji prodal jako potravu, øíkal si v duchu. Zabil jsi ji z pýchy a protoe jsi rybáø.

Miloval jsi ji, kdy byla na ivu, a miloval jsi ji i pak. Kdy jsi ji miloval, neby1 to høích zabít ji. Nebo byl to snad høích tím vìtí?

Moc mudruje, staøíku, øekl si nahlas.

Ale toho dentuso jsi zabil s rozkoí, pomyslel si. ije z ivých ryb zrovna jako ty. Není to mrchorout ani prostì jen plovoucí apetit jako nìkteøí jiní raloci. Je krásný a vzneený a nebojí se nièeho na svìtì.

Zabil jsem ho v sebeobranì, promluvil staøec nahlas. A zabil jsem ho jaksepatøí.

Ostatnì, pokraèoval v mylenkách, vechno se navzájem zabíjí, 54

tak nebo tak. Rybaøení mì zabíjí zrovna tak, jako mì udruje pøi

ivotì. Pøi ivotì mì drí chlapec, namítl si. Nesmím si toho tolik namlouvat.

Nahnul se pøes paení a utrhl kus rybího masa z místa, kde marlina napadl ralok. výkal je a uvìdomoval si jeho jakost a dobrou chu.

Bylo pevné a avnaté, jako zvíøecí maso, ale nebylo èervené. Nebylo nijak vláknité a staøec vìdìl, e by za nì na trhu dostal nejvyí cenu.

Ale nebylo mono zabránit, aby se jeho pach neíøil ve vodì, a staøec vìdìl, e mu nadcházejí velmi horké chvíle.

Brisa dula vytrvale. Pøicházela teï o kousek dál ze severovýchodu a on z toho poznal, e neopadne. Hledìl pøed sebe, ale nespatøil jedinou plachtu nebo trup èi kouø jediné lodi. Vidìl jenom létavé ryby, které se mu vznáely pøed pøídí a plachtily pryè po obou stranách èlunu, a luté pásy chaluh. Jinak nezahlédl dokonce ani ptáka.

Plul tak dvì hodiny, lee na zádi a výkaje obèas kus masa z marlina, snae se odpoèívat a nabrat sil, kdy uzøel prvního z obou

ralokù.

Ay! vykøikl nahlas. To slovo se nedá pøeloit a je to moná jen bezdìèný výkøik, jaký mùe èlovìk vyrazit, kdy cítí, jak mu rukama proniká høeb zaráený do døeva.

Galanos, zjistil nahlas. Zahlédl teï za první ploutví vystupovat druhou a poznal v nich podle hnìdé trojúhelníkovité ploutve a mrskajícího se ocasu tuponosé raloky. Zachytili pach, byli vzrueni a ve své tupé hladové nenaranosti pøi tom vzruení pach stále ztráceli a znovu nalézali. Ale ustaviènì se pøibliovali.

Staøec uvázal kot plachty a zaklesl pevnì rukoje kormidla. Pak uchopil veslo s pøivázaným noem. Zvedl je co moná lehce, protoe se mu pøitom ruce bouøily bolestí. Støídavì je zlehka otvíral a svíral, aby si je uvolnil. Pak je pevnì semkl kolem vesla, aby si zvykly na bolest a neucukly, a pozoroval blíící se raloky. Vidìl teï jejich zplotìlé lopatovité hlavy a iroké prsní ploutve s bílými koneèky.

Byli to zuøiví, oklivì páchnoucí raloci, mrchorouti i zabijáci, a kdy mìli hlad, byli s to zahryznout se do vesla nebo do kormidla 55

èlunu. To oni ukusovali nohy a ploutve moøským elvám, které usnuly na hladinì, a kdy mìli hlad, napadali ve vodì èlovìka, i kdy

nebyl cítit rybí krví nebo rybím slizem.

Ay, opakoval staøec. Galanos. Tak pojïte, galanos!

raloci pøili. Ale ne tak, jako zaútoèil mako. Jeden z nich se obrátil a zmizel z dohledu pod loïkou a staøec cítil, jak se loïka otøásá, kdy kubal a rval marlina. Druhý pozoroval starce tìrbinami

lutých oèí a pak rychle vyrazil, pùlkruhovité èelisti dokoøán, aby se zahryzl do ryby v místech, kde u byla rozervána. Na vrku jeho hnìdé hlavy se dozadu jasnì rýsovala èára, oznaèující, kde pøechází mozek v míchu, a staøec do toho bodu vrazil nù pøipevnìný k veslu, vytrhl jej a vrazil jej ralokovi znovu do lutých koèièích oèí. ralok se pustil ryby a sklouzl do hloubky, polykaje ve smrtelném taení urvané sousto.

Loïka se stále jetì otøásala nièivými nárazy, kterými druhý ralok rval rybu, a staøec pustil kot plachty tak, aby se èlun stoèil bokem a odkryl raloka ve vodì. Kdy ho uvidìl, naklonil se pøes paení a bodl po nìm. Zasáhl jenom kus urvaného masa a raloèí kùe byla tak tvrdá, e do ní nù sotva pronikl. Ta rána ho zabolela nejen v rukou, nýbr i v rameni. Ale ralok se rychle vynoøil hlavou napøed a staøec ho zasáhl pøímo do jejího ploského vrku, sotva vystrèil nos z vody a zahryzl se do ryby. Staøec vytáhl èepel a bodl raloka jetì jednou pøesnì do tého místa. ralok stále jetì visel zahryznut èelistmi na rybì a staøec mu vrazil nù do levého oka. ralok se poøád nepoutìl.

Ne? vykøikl staøec a pohrouil mu èepel mezi obratel a mozek.

Teï se lehce strefil a cítil, jak chrupavka povolila. Obrátil veslo a vrazil lopatku ralokovi mezi èelisti, aby mu je rozevøel. Zapáèil, a kdy se ralok pustil a sklouzl dolù, øekl mu : Tak bì, galano!

Propadni se míli hluboko! Bì za svým kamarádem, nebo je to moná tvoje máma!

Staøec si utøel èepel noe a poloil veslo. Pak nael kot plachty, plachta se napjala a on vyrovnal loïku do správného kursu.

Museli z ní urvat aspoò ètvrtinu, a zrovna toho nejlepího masa,

56

povzdechl si hlasitì. Kdyby to tak byl vechno sen a kdybych ji byl nikdy nechytil! Je mi to líto, rybo. Vechno se tím pokazilo.

Odmlèel se a nechtìl se na rybu ani podívat. Teï, kdy vykrvácela, mìla pod pøelévajícími se vlnami barvu støíbrného amalgamu na rubu zrcadla a její pruhy byly jetì stále patrny.

Nemìl jsem se poutìt tak daleko, rybo, oslovil ji. Nebylo to dobré pro tebe ani pro mne. Je mi to líto, rybo.

Tak, øekl si v duchu. Podívej se na provaz kolem noe, jestli se nepotrhal. A dej si do poøádku ruku, protoe nás toho èeká jetì víc.

Kdybych tak mìl na ten nù brousek! pronesl staøec nahlas, kdy

si prohlédl vázání na konci vesla. Mìl jsem vzít brousek s sebou.

Mìl jsi s sebou vzít víc vìcí, pomyslel si. Ale nevzals, staøíku. Teï není èas uvaovat o tom, co nemá. Mysli na to, co dokáe s tím, co má po ruce.

Moc mi toho poøád radí, osopil se nahlas sám na sebe. Mám toho u po krk.

Pøidrel si rukoje kormidla v podpaí a máèel si obì ruce ve vodì, zatím co loïka plula vpøed.

Pánbùví kolik toho urval ten poslední, øekl si. Ale jsme teï o hodnì lehèí. Nechtìl ani myslet na rozervanou spodní èást ryby.

Vìdìl, e po kadé, kdy ralok s trhnutím vyrazil, znamenalo to kus vyrvaného masa a e teï ryba zanechává pro vechny ostatní

raloky v moøi stopu irokou jako silnice.

Byla to ryba, ze které by èlovìk mohl ít celou zimu, øíkal si.

Nemysli na to! Prostì odpoèívej a sna si dát ruce do poøádku, abys mohl bránit, co z ní zbylo. Èpìní krve na mých rukou teï nic neznamená ve srovnání se vím tím pachem ve vodì. Ostatnì nekrvácejí tolik. Nic dùleitého poøezáno nemám. Krvácení mùe pomoci levièce od køeèí.

O èem teï mohu pøemýlet? O nièem. Nesmím pøemýlet o nièem a musím èekat, a se objeví dalí. Ké by to byl opravdu jen sen!

Ale kdo ví? Moná e to jetì dopadne dobøe.

Dalí ralok, který se objevil, byl osamocený tuponosec. Pøihnal se jako vepø ke korytu, kdyby mìl vepø hubu tak irokou, e by do ní 57

mohl èlovìk strèit hlavu. Staøec ho nechal zaútoèit na rybu a pak mu vrazil nù na vesle dolù do mozku. Ale jak se ralok pøevaloval,

kubl sebou zpìt a èepel noe praskla.

Staøec se usadil ke kormidlování. Ani se nedíval, jak velký ralok pomalu ve vodì klesá, jak je ho vidìt nejprve v ivotní velikosti, pak malého a nakonec malièkého. To starého vdycky fascinovalo.

Ale teï se ani nepodíval.

Mám jetì bodec s hákem, zjioval nahlas. Ale ten k nièemu nebude. A mám dvì vesla a rukoje od kormidla a krátký kyj.

Tak mì dostali, pomyslel si. Jsem moc starý na to, abych utloukl

raloka k smrti. Ale pokusím se o to, dokud mám vesla a kyj a rukoje kormidla.

Strèil ruce znovu do vody, aby si je vymáchal. Odpoledne se sklánìlo ke konci a on nevidìl nic ne moøe a oblohu. Bylo vìtrnìji ne pøedtím a staøec doufal, e u brzo zahlédne zemi.

Jsi unavený, staøíku, øekl si. Ta únava ti sedí v tìle.

raloci na nìho znovu zaútoèili teprve tìsnì pøed západem slunce.

Staøec spatøil hnìdé ploutve blíící se v irokém sledu, který jistì ryba ve vodì zanechávala. Nevìtøili dokonce ani sem a tam po stopì.

Namíøili si to rovnou k loïce a pluli jeden vedle druhého.

Zaklesl rukoje kormidla, uvázal kot a sáhl pod zadní paloubku pro kyj. Byla to násada zlomeného vesla seøíznutá do délky necelých tøí ètvrtin metru. Mohl jí úèinnì pouít jenom jednou rukou - kvùli tvaru rukojeti - a uchopil kyj pevnì pravaèkou, svíraje kolem nìho prsty, a pozoroval, jak se raloci blíí. Byli to dva galanos.

Musím nechat toho prvního poøádnì zakousnout a pratit ho pøes

pièku èumáku nebo pøímo pøes vrek hlavy, umiòoval si v duchu.

Oba raloci se pøiblíili spoleènì, a kdy staøec vidìl toho bliího rozvírat èelisti a hrouit je do støíbrného boku ryby, zvedl vysoko kyj a udeøil pádnì a prudce do vrku iroké raloèí hlavy. Ucítil, jak kyj dopadl na gumovitì houevnatý podklad. Ale ucítil také nepovol-nost kosti a uhodil raloka tvrdì jetì jednou pøes èumák v tom okamiku, kdy sklouzával s ryby.

Druhý ralok se støídavì pøiblioval a vzdaloval a teï se znovu 58

blíil s èelistmi dokoøán. Staøec vidìl, jak se mu v koutku tlamy bìlají kusy masa ryby, do které se zaboøil a stiskl èelisti. Rozpøáhl se po nìm, zasáhl jen hlavu a ralok se na nìho podíval a vytrhl maso rybì z tìla. Staøec se po nìm rozehnal kyjem jetì jednou, kdy sebou

ralok smýkl stranou, aby sousto polkl, ale zasáhl jenom kutnou houevnatou gumovitou hmotu.

Jen pojï, galano! vyzýval raloka. Pojï jetì jednou!

ralok se prudce pøihnal a staøec ho zasáhl, zrovna kdy scvakával èelisti. Udeøil jej dùraznì a tak zvysoka, jak jen mohl zvednout kyj.

Tentokrát ucítil lebeèní kost na spodní èásti mozku a zasáhl jej jetì jednou do tého místa, kdy ralok tupì odtrhával maso a klouzal s ryby dolù.

Staøec vyhlíel, jestli se nevynoøí znovu, ale ani jeden ze ralokù se neukázal. Pak spatøil, jak jeden z nich plove v kruzích pøi hladinì.

Ploutev druhého nevidìl.

Nedalo se èekat, e je zabiju, pomyslel si. Byly èasy, kdy bych je byl moná zabil. Ale poramotil jsem je oba poøádnì a ádný z nich se asi necítí zvlá dobøe. Kdybych je byl mohl napálit obìma rukama, byl bych toho prvního urèitì zabil. I dnes.

Nechtìl se podívat na rybu. Vìdìl, e polovièka je z ní znièena.

Slunce zapadlo, zatím co bojoval se raloky.

Za chvilku se setmí, uvìdomil si nahlas. To bych pak mìl uvidìt svìtla Havany. A jestli jsem se dostal moc daleko na východ, uvidím svìtla na nìkteré z tìch nových pláí.

Teï u nemùu být tak daleko od bøehu, pokraèoval v mylenkách.

Doufám, e si se mnou nikdo nedìlal moc velké starosti. Starosti si ovem mùe dìlat jenom chlapec. Ale ten na mì urèitì spoléhá.

Hodnì starích rybáøù bude mít starosti. A mnoho ostatních taky, pomyslil si. iju mezi dobrými lidmi.

Nemohl u mluvit k rybì, protoe ryba byla tak zle ponièena. Pak se mu nìco kmitlo hlavou. Polorybo, øekl nahlas. Rybo, která jsi byla. Lituju, e jsem se vypravil tak daleko. Znièilo nás to oba. Ale zabili jsme mnoho ralokù, ty i já, a mnoho jiných jsme zle potrefili.

Kolik jsi jich vùbec zabila ty, stará vojno? Nemá to kopí na hlavì 59

jen tak zbùhdarma.

Líbilo se mu myslet na meèouního marlina a na to, co by byl udìlal

ralokovi, kdyby volnì plul. Mìl jsem si useknout jeho meè a bojovat jím, napadlo ho. Jene tu nemám ádnou sekyrku a nemám ani nù.

Ale kdybych ho mìl èím useknout a mohl ho pøivázat k násadì vesla, to by byla zbraò! Mohli bychom pak s nimi bojovat spoleènì.

A co si poène teï, kdy pøijdou v noci? Co mùe dìlat?

Bojovat s nimi, odpovìdìl si nahlas. Budu s nimi bojovat, dokud nepadnu.

Ale teï ve tmì a bez nejmeního jasu a beze svìtel, jenom s vìtrem a pod vytrvale napjatou plachtou mu pøipadalo, e u je moná vlastnì mrtev. Sepjal ruce a ucítil své dlanì. Ty nebyly mrtvé a dokázal v nich vzbudit bolest ivota prostì tím, e je otvíral a zavíral. Opøel se høbetem o záï a vìdìl, e není mrtev. Øekla mu to vlastní ramena.

Mám se pomodlit vechny ty modlitby, které jsem slíbil, jestli tu rybu chytím, napadlo ho. Ale teï jsem moc unavený na to, abych je odøíkával. Spí bych si mìl vzít pytel a dát si ho pøes ramena.

Leel na zádi, kormidloval a vyhlíel, a se na obloze ukáe záøe.

Mám jí jetì polovièku, uvaoval. Snad budu mít to tìstí, e dorazím ke bøehu s pøední pùlkou celou. Zaslouil bych si kapku tìstí. Ba ne, namítl si. Pokazil sis to tìstí, kdy ses pustil tak daleko.

Nebuï blázen! okøikl se nahlas. Dej pozor, a neusne, a kormidluj! Moná, e tì poøádné tìstí jetì èeká.

Rád bych si ho trochu koupil, kdyby je nìkde prodávali, øekl si nahlas.

Zaè bych si je koupil? zeptal se sám sebe. Dá se koupit za ztracenou harpunu, za zlomeny nù a za dvì zmrzaèené ruce?

Moná, odpovìdìl si nahlas. Pokouel ses je koupit za ètyøiaosmdesát dní na moøi. A skoro jsi je za nì dostal.

Nesmím mudrovat o nesmyslech, øekl si v duchu. tìstí pøichází v mnoha podobách, a kdo je dokáe poznat? Ale stejnì bych ho trochu chtìl, a má jakou chce podobu, a zaplatil bych, co by chtìli.

Pøál bych si u vidìt záøi svìtel, pomyslel si. Pøeju si toho vùbec 60

pøíli mnoho. Ale tohle bych si pøál teï. Pokusil se usadit u kormidla pohodlnìji a podle bolesti, kterou mu to pùsobilo, cítil, e není mrtev.

Uvidìl odraenou záøi mìstských svìtel nìkdy kolem desáté hodiny v noci. Byla zprvu patrná jen jako pøísvit na obloze, ne vyjde mìsíc.

Pak je bylo vidìt ustaviènì pøes oceán, který se nyní v zesilující brise prudce dmul. Staøec zamíøil za tou záøí a myslel si, e teï u

jistì brzy narazí na okraj proudu.

U je po vem, øekl si v duchu. Nejspí mì jetì jednou napadnou.

Ale co proti nim èlovìk zmùe ve tmì a beze zbranì?

Byl teï vecek ztuhlý a rozbolavìlý a cítil v noèním chladu vechny rány a vechna namoená místa v celém tìle. Doufám, e u nebudu muset bojovat, opakoval si úpìnlivì. Tolik doufám, e u nebudu muset bojovat.

Ale k pùlnoci bojoval a vìdìl tentokrát, e bojuje nadarmo. Pøili v celé smeèce a on vidìl jenom èáry ve vodì, které rýsovaly jejich høbetní ploutve, a jejich fosforeskování, kdy se vrhali na rybu. Buil je po hlavách a slyel zahryzávající se èelisti a cítil, jak lomcují loïkou, kdy se pustili do ryby zespodu. Buil zoufale do nìèeho, co jenom cítil a slyel, a pak nìco chòaplo po kyji a kyj byl ten tam.

Vytrhl z kormidla jeho rukoje a bil a buil jí, svíral ji obìma rukama a tloukl znovu a znovu do vln. Ale raloci se teï táhli k pøídi a útoèili jeden za druhým a vichni dohromady a rvali kusy masa, které svìtélkovalo pod vodou, kdy se obraceli k dalímu výpadu.

Jeden se koneènì vrhl na samu rybí hlavu a staøec vìdìl, e je po vem. vihl rukojetí kormidla pøes raloèí tlamu, zahryznutou èelistmi do masivní hlavy marlina, která nechtìla povolit. Udeøil jednou a po druhé a jetì jednou. Slyel, jak rukoje praskla, a vrhl se na raloka zlomeným koncem. Cítil, jak vniká dovnitø, a protoe vìdìl, e má ostrou pici, vrazil ji do nìho jetì jednou. ralok se pustil, pøekotil se a zmizel. Byl to poslední ralok z celé smeèky.

U tu nemìli co rát.

Staøec sotva dýchal a cítil v ústech zvlátní chu. Jakoby mìdìnou a nasládlou a na okamik se jí polekal. Ale nebylo to tak zlé.

Plivl do oceánu a øekl : Seerte si to, galanos! A nechte si zdát, 61

e jste zabili èlovìka!

Teï vìdìl, e byl doèista poraen a e se nedá u vùbec nic dìlat.

Vykroèil na záï a shledal, e se roztøepený konec rukojeti dá docela dobøe strèit do svorek kormidla, take bude moci øídit. Zabalil si ramena do pytle a vrátil èlun do kursu. Plulo se mu teï lehce a byl prost jakýchkoli mylenek i pocitù. Vechno u bylo za ním, a øídil tedy èlun, aby se dostal do svého domovského pøístavu tak hladce a rozvánì, jak to jen pùjde. V noci napadli raloci ohlodaný trup, jako kdyby nìkdo sbíral drobeèky se stolu. Staøec si jich ani neviml a nevímal si vùbec nièeho ne kormidlování. Uvìdomoval si jen, jak lehce a bystøe teï loïka pluje, kdy nemá po boku ádnou velkou zátì.

Loïka je v poøádku, pomyslel si. Je celá a není nijak pokozená, a na tu kormidelní páku. Ta se dá snadno nahradit.

Ucítil, e se teï dostal do proudu, a uvidìl svìtla pobøeních osad podél celého bøehu. Teï vìdìl, kde je, a dostat se domù byla u

hraèka.

Vítr je stejnì ná pøítel, napadlo ho. A pak dodal - nìkdy. A nesmírné moøe se vemi naimi pøáteli i nepøáteli. A postel, kmitlo mu hlavou. Postel je taky mùj pøítel. Prostì postel, pomyslel si. Postel, to bude bájeèné! Jak je to lehké, kdy je èlovìk poraen, øekl si v duchu. Nikdy jsem nevìdìl, jak je to lehké. A co tì porazilo? zeptal se sám sebe.

Nic, odpovìdìl si nahlas. Pustil jsem se moc daleko.

Kdy vplouval do malé pøístavní zátoky, svìtla na Terase nesvítila a staøec vìdìl, e jsou vichni v posteli.

Brisa neustále sílela a dula teï prudce. Pøesto vak bylo v zátoce klidno a staøec najel na úzký pruh oblázkù pod skalisky. Nebyl tu, kdo by mu pomohl, a tak vytáhl loïku tak daleko, jak jen dokázal.

Pak vystoupil a pøivázal ji k jednomu balvanu.

Vytáhl stìeò a skasal plachtu a pøivázal ji ke stìni. Pak si hodil stìeò pøes rameno a zaèal plhat nahoru. A právì v tom okamiku si uvìdomil, jak velice je unaven. Zùstal na chvilku stát, ohlédl se a uvidìl v odrazu poulièní lampy ohromný rybí ocas, tyèící se hezky 62

daleko za zádí èlunu. Vidìl nahou bílou linii rybí páteøe a temný masiv hlavy s vyènívajícím meèem a vechnu tu nahotu mezi tím.

Dal se znovu do plhání a nahoøe padl a zùstal chvíli leet se stìnìm pøes rameno. Pokusil se vstát. Ale bylo to pøíli obtíné a tak tam sedìl se stìnìm na rameni a hledìl na silnici. Na druhé stranì pøela koèka za svými spády a staøec ji pozoroval. Pak pozoroval prostì silnici.

Koneènì poloil stìeò na zem a vstal. Zvedl stìeò, dal si jej na rameno a vykroèil po silnici. Pìtkrát si jetì musel sednout, ne doel ke své chatrèi.

V chatrèi opøel stìeò o stìnu. Nahmatal potmì láhev s vodou a napil se. Pak si lehl na lùko. Pøetáhl si pokrývku pøes ramena a potom pøes záda a pøes nohy a usnul s tváøí dolù na novinách a s rukama nataenýma dlanìmi vzhùru.

Kdy chlapec ráno nahlédl do dveøí, zastihl jej ve spánku. Vítr dul tak silnì, e èluny, zvyklé dát se i se sítìmi nést vlnami, dnes nevypluly a chlapec dlouho spal a pak pøiel k starcovì chatrèi, jako pøicházel kadé ráno. Vidìl, e staøec oddychuje, a pak spatøil jeho ruce a rozplakal se. Vyel velice tie ven, aby pøinesl trochu kávy, a celou cestu po silnici plakal.

Mnoho rybáøù stálo kolem loïky a dívalo se, co je to k ní pøivázáno, a jeden stál ve vodì s vyhrnutými nohavicemi a mìøil kostru provazovou mírou.

Chlapec dolù nesestoupil. Byl tam u pøedtím a jeden z rybáøù za nìho hlídal èlun.

Jak mu je? zakøièel jeden rybáø.

Spí, zavolal chlapec. Nestaral se o to, e ho vichni vidí plakat.

A ho nikdo neruí!

Mìøila od nosu k ocasu pìt a pùl metru, køikl na nìho rybáø s mìøicí òùrou.

To vìøím, odpovìdìl chlapec.

el do Terasy a poádal o plechovku kávy.

Horkou, a hodnì mléka a cukru.

Jetì nìco?

63

Ne. Uvidím pak, co mùe jíst.

Taková ryba! øekl hospodský. Taková jetì na svìtì nebyla.

Ale ty dvì, cos chytil vèera, byly taky pìkné ryby.

Èert vzal moje ryby, utrhl se chlapec a znovu se rozplakal.

Nechce nìco k pití? Vyber si! nabídl mu hostinský.

Ne, zavrtìl chlapec hlavou. Øeknìte jim, a Santiaga neobtìují.

Jetì se vrátím.

Vyøiï mu, e mì to stranì mrzí.

Dìkuju, rozlouèil se chlapec.

Donesl plechovku horké kávy do starcovy chatrèe a sedìl vedle nìho, dokud se starý neprobudil. Jednou to vypadalo, jako e se probírá. Ale upadl opìt do tìkého spánku a chlapec el na druhou stranu pøes silnici vypùjèit si nìjaké døíví na ohøátí kávy.

Koneènì se starý vzbudil.

Nesedejte si, øekl mu chlapec. Vypijte tohle! Nalil trochu kávy do sklenice.

Staøec ji vzal a vypil.

Dostali mì, Manoline, øekl chlapci. Opravdu mì porazili.

Ona vás neporazila. Ta ryba ne!

Ne. Má pravdu. To bylo a potom.

Pedrico hlídá èlun a výstroj. Co chcete udìlat s tou hlavou?

A ji Pedrico rozseká do rybích pastí.

A její meè?

Nech si ho, jestli chce.

Chci, pøisvìdèil chlapec. A teï si musíme rozmyslet, co podnikneme s ostatními vìcmi.

Pátrali po mnì?

Samozøejmì. Pobøení hlídky a letadla.

Oceán je ohromný a loïka malá. Dá se tìko uvidìt, øekl staøec.

Uvìdomil si, jak je pøíjemné mít s kým rozmlouvat, místo aby hovoøil poøád sám k sobì nebo k moøi. Chybìl jsi mi, dodal pak. Co jste chytili?

První den jednu. Druhý den taky jednu a tøetí den dvì.

Výbornì.

64

Teï budeme lovit zase spolu.

Ne. Nemám tìstí. U nemám ádné tìstí.

Èert vzal tìstí, odpovìdìl chlapec. Se mnou mít tìstí budete.

Co tomu øeknou tvoji rodièe?

Na tom nezáleí. Vèera jsem chytil dvì. Ale budeme jezdit na ryby spolu, protoe se toho musím jetì spoustu nauèit.

Musíme si opatøit dobrý otìp a mít ho vdycky na palubì. Mùe

udìlat èepel z péra od nìjaké staré fordky. Mùeme si ho dát nabrousit v Guanabacoa. Èepel musí být ostrá a ne kalená, aby se nezlomila.

Nù se mi zlomil.

Seenu jiný nù a to péro dám nabrousit. Kolik dní budeme mít tuhle prudkou brisu?

Snad tøi. Snad víc.

Dám vechno do poøádku, ujistil ho chlapec. Vy si vy kurýrujte ruce, dìdo!

O ty se u postarám. V noci jsem vyplivl nìco divného a mìl jsem pocit, e se mi nìco utrhlo v prsou.

Z toho se taky vykurýrujte, nabádal ho chlapec. Lehnìte si, dìdo, a já vám pøinesu vai èistou koili. A nìco k jídlu.

Pøines nìjaké noviny z té doby, co jsem byl pryè, poádal staøec.

Musíte se uzdravit rychle, protoe se toho mùu spoustu nauèit, a vy mì nauèíte vechno. Hodnì jste zkusil?

Aa, odpovìdìl starý.

Pøinesu nìco k jídlu a ty noviny, øekl hoch. Dobøe si odpoèiòte, dìdo! Pøinesu vám z drogerie mazání na ruce.

Nezapomeò øíct Pedricovi, aby si vzal tu hlavu!

Ne, budu na to pamatovat.

Kdy vyel chlapec ze dveøí a lapal po vyjedìné silnici z korálového vápence, znovu plakal.

Toho odpoledne byla na Terase spoleènost turistù, a kdy se dívali dolù do vody, uvidìla nìjaká ena mezi prázdnými plechovkami od piva a mrtvými tikovitými soltíny ohromný dlouhý høbet z bílých obratlù, zakonèený obrovskou ocasní ploutví, která se zdvíhala a pohupovala v pøíboji, zatím co na irém moøi za vjezdem do pøístavní 65

zátoky vzdouval východní vítr silné a vytrvalé vlnobití.

Co je to tamhle? zeptala se èíníka a ukázala na dlouhou páteø veliké ryby, která teï byla u jen odpadkem a èekala, a ji odplaví odliv.

Tiburon, odpovìdìl ji èíník. ralok. Chtìl tak vysvìtlit, co se stalo.

Nevìdìla jsem, e raloci mají tak pìkné, tak krásnì vykrojené ocasní ploutve.

Já taky ne, pøidal se její spoleèník.

O kus dál po silnici staøec ve své chatrèi zase spal. Spal opìt tváøí dolù a chlapec sedìl vedle a díval se na nìho. Starému se zdálo o lvech.

66