Sophiina volba

William Styron

Název:Sophiina volba

Autor:William Styron

Nakladatelství:Beta-Dobrovský, 2001

Stav: Od nakladatele

* * *

S O P H I I N A

V O L B A

William Styron

Copyright © 1976, 1978, 1979 by William Styron

Translation © Radoslav Nenadál

ISBN 80-7306-007-8 (Beta – Pavel Dobrovský)

PAMÁTCE MÉHO OTCE

(1889–1978)

Wer zeigt ein Kind, so wie es steht?

Wer stellt es ins Gestirn und gibt,

das Maß des Abstands ihm in die Hand?

Wer macht den Kindertod aus grauem Brot,

das hart wird – oder läßt ihn drin

im runden Mund so wie den Gröps

von einem schönen Apfel?… Mörder sind leicht einzusehen. Aber dies: den Tod, den ganzen Tod, noch vor dem Leben so sanft zu enthalten und nicht bös zu sein, ist unbeschreiblich.

Von der vierten Duineser Elegie

RAINER MARIA RILKE

… je cherche la région cruciale de l’ame,

ou le Mal absolu s’oppose á la fraternité.

Lazare, 1974

ANDRÉ MALRAUX

Kdo zjeví dítě tak, jak stojí?

Kdo je v hvězdu postaví,

dá míru vzdálenosti mu v ruku?

Kdo že smrtku uhněte z šedého chleba,

který tvrdne – nechá ji

v oblých ústech jako jadrník

krásného jablka?… Ach, do vrahů

tak snadno vidět. Ale to zde: Smrt,

tu celou smrt, než počals ještě žít, mít něžně v sobě, zloby necítit, je nevýslovné.

Ze čtvrté Elegie z Duina

RAINER MARIA RILKE

(Překlad Pavel Eisner)

… hledám prazákladní oblast duše,

kde stojí absolutní zlo proti bratrství.

Lazare, 1974

A NDRÉ MALRAUX

1

V těch dobách bylo téměř nemoţné najít na Manhattanu laciný byt, takţe jsem se musel nastěhovat do Brooklynu. To bylo roku 1947 a jedním z příjemných rysů toho léta, na něţ se tak ţivě pamatuji, bylo ovzduší, slunečné a mírné, prosycené vůní květin a působící dojmem, jako by ty dny uvízly ve zdánlivě věčném jarním počasí. Jestliţe uţ za nic jiného, tak za tohle jsem byl vděčen, protoţe moje mládí, aspoň takový jsem měl pocit, se ocitlo na dně. Bylo mi dvaadvacet let a usilovně jsem se snaţil stát se aspoň jakýmsi spisovatelem, ale zjistil jsem, ţe tvůrčí ţár, který mě v osmnácti svým mohutným nemilosrdným plamenem téměř seţehl, začal skomírat a proměnil se v matné lodivodovo blikátko, odráţející neţ chatrné stopy ţáru v mých prsou nebo kde kdysi mé lačnící ambice přebývaly. Ne ţe bych uţ vůbec nechtěl psát, pořád jsem zoufale touţil napsat román, který jsem tak dlouho nosil uvězněný v hlavě. Potíţ byla v tom, ţe jsem napsal pár prvních zdařilých odstavců, a nebyl jsem s to stvořit další, nebo – abych se to pokusil vyjádřit poznámkou Gertrudy Steinové o menších autorech Ztracené generace – měl jsem šťávu, ale ta nechtěla téct. K

dovršení všeho zlého jsem byl bez místa, měl hrozně málo peněz a zvolil jsem dobrovolné vyhnanství ve Flatbushi, kde jsem byl jako i jiní mí krajané jen další hubený a osamocený mladý Jiţan, který se zatoulal do ţidovského království.

Můţete mi říkat Stingo. Pod tou přezdívkou jsem byl tehdy známý, pokud mi vůbec někdo nějak říkal. Jméno pochází ještě z mých středoškolských let tam dole v mém rodném státě Virginii. Ta škola byla příjemná instituce, do které mě poslal ve čtrnácti letech můj poněkud z míry vyvedený tatínek, kdyţ po maminčině smrti zjistil, jak těţko mě zvládá. Mezi mé další klackovské vlastnosti patřila téţ očividná nedbalost, pokud šlo o hygienu, takţe brzy jsem začal být znám jako Smraďoch Stinky. Jenţe léta ubíhala. Drsný ţernov času spolu se zásadní změnou návyků (hanba mě dohnala téměř aţ k posedlosti čistotou) tu tvrdou dvouslabičnou úsečnost jména postupně ohladily a setřely na poněkud příjemněji znějící nebo méně nevábné, ale rozhodně působivější Stingo. Někdy mezi třicítkou a čtyřicítkou jsem se s tou přezdívkou nějakým záhadným způsobem rozloučil; Stingo se prostě z mého ţivobytí vypařil jako bledý přízrak a mně ta ztráta byla úplně lhostejná. Ale v době, o které píši, jsem pořád ještě Stingo byl. Můţe sice poněkud mást skutečnost, ţe se to jméno v počátečních partiích románu nevyskytuje, ale chtěl jsem zdůraznit, ţe tu líčím aţ podivínské a samotářské údobí svého ţivota, kdy jsem byl jako šílený poustevník v jeskyni na nějaké hoře a kdy mě vlastně nikdo ţádným jménem neoslovoval.

Byl jsem rád, ţe jsem přišel o místo – s výjimkou vojny první a jediné postavení s pravidelným platem v mém ţivotě –‚ i kdyţ ta ztráta váţně ohrozila mou jiţ beztak skrovnou solventnost. Dnes si myslím, ţe bylo docela přínosné zjistit uţ tak záhy v ţivotě, ţe se nikdy nikam nebudu hodit jako úřada. Kdyţ uváţím, jak jsem se v tom místě zpočátku zhlíţel, tak mě vlastně aţ překvapil ten pocit úlevy a skoro jakéhosi rozjaření, s jakým jsem po pouhých pěti měsících propuštění přijal. V

sedmačtyřicátém roce byla místa vzácná, zvláště v nakladatelstvích, ale přálo mi štěstí a dostal jsem zaměstnání u jednoho z největších kniţních nakladatelství, kde mě ustanovili “mladším redaktorem”, coţ byl eufemismus pro lektora rukopisů. Ţe měl v těch dobách, kdy byl dolar daleko vzácnější neţ dnes, rozhodující slovo nakladatel, to lze pochopit uţ z holé sumy mého platu –

čtyřicet dolarů týdně. Po odečtení daní to znamenalo, ţe anemický šek, který mi na stůl kaţdý pátek poloţila malá přihrblá ţenská, jeţ měla na starosti výplaty, představoval výdělek ve výši něco málo přes devadesát centů za hodinu. Ale mě ani v nejmenším nepohoršovala okolnost, ţe tuhle kuliovskou mzdu mi vyplácela jedna z nejmocnějších a nejbohatších nakladatelských firem na světě; byl jsem chudý, nic mě nemohlo zkrušit a ke svému zaměstnáni jsem přistupoval – aspoň na samém začátku – se smyslem pro vznešený cíl; a vedle toho sliboval tento typ práce jako odškodněni moţnost seznámit se blíţ se světem slávy: oběd ve slavném klubu “21” s Johnem O"Harou, společnost intelektuálně zářících a vynikajících, ale nicméně světsky ţádostivých spisovatelek, které zjihnou v záři mého redaktorského důvtipu, a tak dál.

Jenţe brzy se ukázalo, ţe nic z toho všeho se neuskuteční. Tak za prvé nakladatelství – které se ţivilo převáţně učebnicemi, průmyslovými příručkami a technickými periodiky v oblastech tak různorodých a odlehlých, jako je třeba pěstování prasat a věda o chodu márnic a výrobě plastických hmot – sice skutečně vydávalo jako druhotnou produkci romány a uměleckou literaturu faktu, a tudíţ potřebovalo síly mladších estétů, jako jsem byl já, ale seznam autorů by sotva zaujal někoho, kdo se literaturou zabývá váţně. V době, kdy jsem se tu objevil já, byli dvěma prominentními spisovateli, kterým tu dávali zelenou, jeden penzionovaný admirál od námořní flotily z druhé světové války a jeden exkomunista s výjimečně pošramoceným charakterem, jehoţ

kniha v duchu mea culpa, publikovaná pod cizím jménem, si docela obstojně vedla na seznamu bestsellerů. Po spisovatelích pověsti Johna O"Hary (i kdyţ jsem měl daleko skvělejší literární idoly a O"Hara pro mě představoval spíš ten typ autora, s ním si můţe mladý redaktor někam vyrazit a opít se s ním) – po takových tu nebylo ani stopy. Navíc tu však působil onen depresivní aspekt práce, ke které mě posadili. Tou dobou postrádala firma McGraw-Hill & Company (tak se můj zaměstnavatel jmenoval) jakékoli literární éclat: vydávala totiţ tak dlouho a s takovým zdarem všechny ty těţkopádné práce z oblasti technologie a techniky, ţe ta titěrná redakce kníţek pro běţný trh, kde jsem se pachtil já a která aspirovala na skvělost firem jako Scribner nebo Knopf, byla pokládána v nakladatelské branţi za špatný vtip. Bylo to něco podobného, jako kdyby takové hokynářské organizace, jako jsou Montgomery Ward nebo Masters, měly tu drzost a otevřely si exkluzivní salon, kde by prodávaly norkové a činčilové koţešiny, přičemţ by všichni lidé od branţe věděli, ţe to je obarvený bobr importovaný z Japonska.

A tak mi v mém ranku nejniţšího redaktorského poskoka v nakladatelské hierarchii nejen nebylo dovoleno lektorovat rukopisy třeba jen dočasných hodnot, ale byl jsem nucen prokousávat se denně romány, povídkami i literaturou faktu, jeţ měly hodnotu přímo nejskrovnější – haldami kávou politých a ohmataných stránek rukopisů Hammermilla Bonda, jejichţ omšelý poničený vzhled byl dostatečným svědectvím o autorově krajně zoufalé situaci (nebo o podobné situaci jeho agenta) a zároveň o funkci firmy McGraw-Hill jakoţto nakladatelství posledního útočiště. Avšak ve svém věku a s tou špetkou znalosti anglické literatury, která ze mne činila posuzovatele tak divoce náročného, jako byl Matthew Arnold, redaktora, který bezvýhradně trval na tom, aby psané slovo příkladně prezentovalo jenom to nejváţnější a nejvýš pravdivé, jsem přistupoval k těm ztraceným plodům osamocené a křehké touhy tisíců neznámých s kategorickým odosobněným pohrdáním opice, která si z koţichu vybírá hmyz. Byl jsem neoblomný, nemilosrdný, nesnesitelný, trhal jsem vše na kusy. Vysoko ve svém skleněném kutloušku dvacátého poschodí nakladatelství McGrawHill – architektonicky impozantního, ale duševně vyčerpávajícího zeleného mrakodrapu na západní Dvaačtyřicáté ulici – chrlil jsem na ty smutné výplody navršené na mém stole a zatíţené závaţím naděje a kulhající syntaxe tolik pohrdání, jaké ze sebe můţe dostat pouze člověk, který právě dočetl Sedm typů obmyslnosti. Mou povinností bylo napsat o kaţdém předloţeném rukopisu dosti podrobný rozbor, byť byla kniha sebešpatnější. Nejdřív mě to hrozně bavilo a skutečně jsem si liboval, jak si mohu na všech těch rukopisech vylít zlost a pomstychtivost. Ale po nějaké době mě ta neúprosná průměrnost omrzela a jednotvárnost práce mě začala unavovat, stejně tak jako to věčné kouření cigaret a panoráma Manhattanu zahalené v oblacích smogu a datlování necitlivých lektorských posudků, jako je ten následující, který jsem z této vyprahlé a skličující éry zachránil neporušený. Cituji doslovně bez komentáře.

Vysoko roste ostřice,

napsala Edmonia Krausová-Bierstickerová. Román.

Láska a smrt uprostřed písečných dun a rašelinišť s brusinkovým porostem v jižní části New Jersey. Mladý hrdina Willard Strathaway, dědic velkého majetku a brusinkové konzervárny, se bláznivě zamiluje do Ramony Blainové, dcery Ezry Blaina, levičáka z dávno přešlých časů a vůdce stávky sběračů brusinek. Zápletka je důmyslná a komplikovaná, z valné části se točí kolem údajných úkladů Brandona Strathawaye – Willardova tatínka a finančního magnáta, který chce odstranit starého Ezru, jehož úděsně zohavená mrtvola se jednoho rána skutečně najde v útrobách mechanického česače brusinek. To vede k vzájemnému osočování a téměř až k rozchodu Willarda –

který se tu líčí jako “muž s nádherným princetonským držením hlavy a značným, téměř až kocouřím půvabem” – a oloupené Ramony, jejíž “křehká pružnost jen stěží ukrývá smyslnou, mohutně se vzdouvající touhu utajenou v jejím nitru”.

Ještě nyní, kdyţ posudek píšu, mě jímá dokonalý děs a nemohu říct nic jiného, neţ ţe je to nejhorší román, jaký vyplynul z pera ţeny či jakého ţivočicha. Zamítám s tou nejvehementnější rozhodností.

Tak moudrý, povýšený mladý muţ! A jak jsem se na tom přímo pásl, jak jsem se pochechtával, kdyţ jsem kuchal ta bezmocná, bezprávná jehňátka subliteratury. A nebál jsem se mírně dloubnout do ţeber ani samého McGraw-Hilla s jeho sklony vydat nějakou brakovou “oddychovou” kníţku, která mohla být publikována ve zkrácené podobě v takovém časopise, jako je Reader"s Digest, za podstatnou zálohu (přestoţe moje šibalství mohla přispět jedině k mému pádu).

Instalatérova děvečka,

napsala Audrey Wainwrightová-Smilieová. Skutečný příběh.

Jediná okolnost, kterou lze uvést ve prospěch knihy, je její název, který je natolik chytlavý a vulgární, že se McGraw-Hillovi do nakladatelské kuchyně dokonale hodí. Autorka skutečně existuje, je to žena provdaná, jak ostýchavě naznačuje titul, za instalatéra a žijící někde na předměstí Worcesteru v Massachusetts. Jsou to denní sny, jimž se zoufale nedostává humoru, i když se na každé stránce autorka vší mocí snaží čtenáře rozesmát; v podstatě převádí do románové roviny cosi, co musí být přímo příšerné živobytí, přičemž se pokouší učinit rovnítko mezi komickými výkyvy v každodenním běhu své vlastní domácnosti a mezi domácností mozkového chirurga; stejně tak jako práce lékaře je i práce instalatérova složitá a také s sebou nese riziko bakterií; oba se často vracejí domů nasáklí silným puchem. Názvy kapitol snad mohou nejlépe ilustrovat kvalitu humoru, který je tak slaboučký, že se jeho charakter nedá patřičně označit ani jako skatologický:

“Bum, bum, ať to bouchá, blondýnka se šplouchá.” “Nervocuc.” (Nervocuc. Dovedete to pochopit?) “Splachovací časy.” “Studie v hnědém.” Atd. Rukopis knihy došel ve zvlášť umolousaném a rozdrbaném stavu, protože už byl předložen – jak píše autorka v dopise –

nakladatelstvím Harper, Simon & Schuster, Knopf, Random House, Morrow, Holt, Messner, William Sloane, Rinehart a osmi dalším. V témž dopise se autorka zmiňuje, že ji nad rukopisem jímá již úplné zoufalství – zřejmě se kolem rukopisu nyní točí celý její život –‚ a (nemyslím to v legraci) připojuje zahalenou hrozbu sebevraždy. Hrozně nerad bych nesl odpovědnost za číkoli smrt, ale je absolutně žádoucí, aby tenhle rukopis nespatřil světlo světa v knižní podobě. Zamítám!

(Proč já jen musím pořád číst takovéhle hovadiny?)

Takové poznámky bych si byl nikdy nemohl dovolit, ani se takhle potměšile dotknout McGraw-Hillova nakladatelství, nebýt skutečnosti, ţe odpovědný redaktor, který četl všechny moje posudky, byl člověk, jenţ se mnou sdílel mé rozčarování z našeho zaměstnavatele a vůbec všeho, co ono obrovské bezduché impérium představovalo. Byl to inteligentní Ir s ospalýma očima, rezignovaný, ale v zásadě dobrosrdečný, jmenoval se Farrell a pracoval léta na takových publikacích firmy McGraw-Hill jako Molitanový měsíčník, Svět protetiky, Novinky o pesticidech a Americký horník, aţ ho v pětapadesáti nebo v tom věku převedli na jinou pastvu, na mírnější, o něco méně hektické a neprůmyslové pole kniţního obchodu, kde odměřoval čas šlukováním z dýmky, četbou Yeatse a Geralda Manleyho Hopkinse, probíral se tolerantním zrakem v mých posudcích a náruţivě uvaţoval o tom, jak uţ brzy odejde do důchodu a usadí se v Ozone Parku. Moje úštěpky mířící do McGraw-Hilla ho ani zdaleka neuráţely, naopak obyčejně se jimi bavil, jako se bavil vůbec celkovým tónem mých posudků. Farrell uţ dávno propadl bezambicióznímu ospalému poklidu, do kterého nakonec nakladatelství jako v nějakém mamutím včelínu vehnalo všechny své postupně otupované zaměstnance, dokonce i ty ctiţádostivé; jelikoţ věděl, ţe šance, abych našel publikovatelný rukopis, jsou menší neţ jedna k tisíci, měl myslím pocit, ţe kdyţ si dovolím trochu legrace, nemůţu ničemu uškodit. Dosud opatruji jako oko v hlavě jeden ze svých nejdelších posudků (ne-li vůbec nejdelší), a sice proto, ţe je to moţná jediný, v němţ se dá najít cosi, co připomíná soucit.

Harald Haarfager,

sága, napsal Gundar Firkin. Poezie.

Gundar Firkin není pseudonym, to jméno opravdu existuje. Jména spousty špatných spisovatelů znějí podivně nebo vymyšleně, až nakonec člověk zjistí, že jsou skutečná. Mohlo by toto snad mít nějaký význam? Rukopis Harald Haarfager, sága ani nepřišel, nevyžádán, poštou, ani jej neposlal žádný jednatel, ale doručil mi jej do rukou sám autor. Firkin se objevil v předpokoji asi před týdnem, v rukou třímal krabici s rukopisem a dva kufry. Slečna Meyersová mi oznámila, že chce mluvit s redaktorem. Chlapovi mohlo být asi tak šedesát, trochu shrbený, ale silný, středního vzrůstu; vrásčitá, větrem ošlehaná tvář venkovana, kosmaté šedé obočí, jemná ústa a ty nejsmutnější a nejzahloubanější oči, jaké jsem v životě spatřil. Na hlavě měl černou farmářskou čepici, ušanku, tu, jak se u ní ušní chlopně svazují na temenu, a oblečen byl do vlněného svetru a tlusté bundy. Měl ruce jako lopaty a na nich veliké klouby barvy čerstvého masa. Trochu mu teklo z nosu. Řekl mi, že by tu rád nechal rukopis. Vypadal dost unaveně, a když jsem se ho zeptal, odkud přijel, odpověděl, že právě tu hodinu dorazil do N. Y. autobusem, kterým jel tři dny a tři noci z jakéhosi místa, jež se jmenuje Turtle Lake a je kdesi v Severní Dakotě. A to jenom, abyste doručil rukopis? zeptal jsem se, na což mi on odpověděl Ano.

Pak mi nesměle sdělil, že McGraw-Hill je první nakladatel, kterého navštívil. To mě velice udivilo, protože tahle firma bývá zřídkakdy první instancí, dokonce i pro spisovatele tak relativně neinformované, jako je Gundar Firkin. Když jsem se ho zeptal, jak připadl zrovna na tuto podivnou volbu, odpověděl, že to vlastně bylo jakési štěstí. McGrawHilla neměl původně ve svém seznamu na prvním místě. Vyprávěl mi, že během několikahodinové autobusové přestávky v Minneapolis zašel do budovy telefonní společnosti, kde, jak se dověděl, měli manhattanský telefonní seznam podniků a institucí. Nechtěl se dopustit ničeho tak neurvalého, že by snad vytrhl stránku, a tak strávil nejmíň hodinu tím, že si tužkou opisoval jména a adresy všech desítek knižních nakladatelů v New Yorku.

Původně zamýšlel, že to vezme podle abecedy k Ziff-Davisovi. Ale když toho jitra po své cestě vystoupil na autobusovém nádraží ob ulici od nás, přišlo mu podívat se nahoru do nebe a tam uviděl smaragdový monolit starého pana McGrawa s tou zastrašující reklamou: McGRAW-HILL.

Takže zamířil přímo sem.

Děda vypadal strašlivě vyčerpaně a vyděšeně – později se mi svěřil, že na východ od Minneapolis v životě nevytáhl paty –‚ takže jsem se rozhodl udělat pro něho aspoň tolik, že ho vezmu dolů do bufetu na kafe. A nad kávou mi o sobě začal vyprávět. Syn norských imigrantů – původní znění jména bylo “Firking”, ale to “g” se nějak odlouplo – a celý život prý farmařil a pěstoval pšenici někde poblíž města Turtle Lake. Před dvaceti lety, to mu bylo asi čtyřicet, objevila nějaká těžařská firma pod jeho pozemky obrovská naleziště uhlí, a přestože nezačali těžit, projednali s ním dlouhodobý pronájem, čímž měl postaráno o finanční problémy na celý zbytek života. Je prý starý mládenec a příliš uvyklý svému životnímu stylu, aby pověsil farmářství na hřebík, ale tou dobou že prý se mu aspoň naskytl čas věnovat se realizaci plánu, o kterém vždycky snil. Totiž, pustit se do psaní básnického eposu inspirovaného osudy jednoho jeho norského předka, Haralda Haarfagera, což byl nějaký šlechtic nebo princ nebo co ze 13. století. Nemusím líčit, jak mi srdce při tom strašlivém vyprávění stále mocněji usedalo a pukalo. Ale seděl jsem s nepohnutým obličejem a on poklepával rukou na krabici s rukopisem a říkal: “Ano, pane redaktor. Dvacet let práce. A tady v té krabici to je. Tady to je.”

A pak se však můj postoj proměnil. Přes ten venkovský vzhled to byl člověk inteligentní a dovedl se velice soudně vyjadřovat. Zřejmě spoustu načetl – hlavně norskou mytologii –‚ i když jeho nejoblíbenějšími autory byli Sigrid Undsetová, Knut Hamsun a ti poctiví spisovatelé Středozápadu, Hamlin Garland a Willa Catherová. No nic, řekl jsem si, co kdybych objevil nějakého drsného lidového génia? Vždyť nakonec i tak veliký básník, jako byl Walt Whitman, se zjevil z ničeho nic a obcházel všude se svým neučesaným rukopisem. Nakonec jsem mu po jeho dlouhém vyprávění oznámil (začal jsem mu říkat Gundare), že si jeho dílo rád přečtu, i když ho musím upozornit, že oblast poezie není u nakladatelství McGraw-Hill zrovna “nejsilnější stránkou”. A pak jsme vyjeli výtahem zase nahoru. Když jsem se s ním loučil a říkal mu, že chápu, jak nedočkavě bude očekávat po dvaceti letech práce odpověď, a že se budu snažit číst jeho rukopis pozorně a že mu odpovím

během několika dní, zpozoroval jsem, že se chystá odejít jenom s jedním kufrem. Když jsem ho na to upozornil, usmál se, upřel na mě svoje vážné, zahloubané a jakoby vyděšené oči člověka z krajů, kde lišky dávají dobrou noc, a pravil: “Á, já myslel, že už to poznáte – totiž v druhém kufru je zbytek ságy.”

Říkám to naprosto vážně, ale ten rukopis musel být nejdelší dílo, jaké kdy lidská ruka sepsala.

Odnesl jsem jej do podatelny a kluk mi jej tam zvážil – bylo toho 35 liber, sedm velkých krabic po pěti librách, celkem 3 850 stránek strojopisu. Angličtina, kterou je sága psána, působí asi tak, jako kdyby Dryden psal parodii na Spensera, pokud by ovšem člověk neznal tu úděsnou pravdu: těch noci a dní, a celých dvacet let na chladných dakotských stepích, a on tam snil o dávném Norsku a psal a psal a do toho mu skučel ohýbajícími se pšeničnými klasy divoký saskatchewanský vítr:

“Ó vůdče velký, HARALDE, jak velký je tvůj žal!

Kde jsou ty voničky, jež ona pro tě vila?”

Zde se stárnoucí starý mládenec dopracovává k sloce čtyřtisící, zatímco elektrický ventilátor čeří dusné parno prérie.

“Již pějte, trollové a Nibelunzi, však ne

ty písně, ježto HARALD v její počest složil,

leč tóny bolestné, jež lijí smutek do žil:

Ó černočerná kletbo!

Je čas teď mřít, ne, ten čas tu dávno byl:

ó přežalostná veršů setbo!”

Rty se mi chvějí, tmí se mi před očima, nemohu dál. Gundar Firkin je v hotelu Algonquin (kde si na mou nelítostnou radu najal pokoj) a čeká, až mu zavolám, jenže na to jsem příliš zbabělý. Závěr zní: zamítám s politováním, dokonce i s jakýmsi pocitem smutku.

Moţná ţe jsem měl příliš vysoká kritéria, anebo ţe kvalita knih byla skutečně strašlivá, ale v ţádném případě si nepamatuji, ţe bych byl doporučil během svého pětiměsíčního působení u McGraw-Hilla jediný předloţený rukopis k vydání. Je opravdu kus ironie ve skutečnosti, ţe jedna kniha, kterou jsem zamítl a která – aspoň pokud vím – našla svého nakladatele, bylo dílo, které později rozhodně netrpělo nezájmem čtenářů. Od těch dnů jsem si často ve své fantazii představoval reakci Farrellovu anebo reakci těch výše postavených, kdyţ kniha vyšla pod hlavičkou chicagského nakladatele asi rok poté, co jsem tu tísnivou, obludně velkou McGraw-Hillovu budovu opustil. Můj posudek rozhodně musel utkvět v paměti některého ze starších sloupů nakladatelské hierarchie a ten starý válečník určitě zašel do archivu a s pámbuví jak krutě smíšenými pocity hrůzy nad tou ztrátou si znovu přečetl mé zamítnutí, psané s těmi katastrofálně sebejistými pedantskými formulacemi.

…takže je to po tolika hořkých měsících jistá úleva, když člověk narazí na rukopis psaný v prozaickém stylu, jenž nevyvolává horečku, nepůsobí bolení hlavy nebo zvracení, a jako takové zasluhuje toto dílo patřičné ocenění. Nápad příběhu o několika mužích plavících se na voru má jistou atraktivnost. Ale většinou se tu líčí dlouhá, smrtelně vážně pojatá a nudná plavba Pacifikem, která by se hodila, podle mého soudu, v nějaké drastické zkratce pro takový časopis, jako je National Geographic. Možná že by ji koupilo nějaké univerzitní nakladatelství, pro nás to však rozhodně není.

Takhle jsem pojednal klasickou knihu moderní dobrodruţné literatury Kon-Tiki. Kdyţ jsem o řadu měsíců později sledoval, jak se tato kniha drţí týden za týdnem neuvěřitelně dlouho na seznamu bestsellerů, dovedl jsem si svou slepotu racionálně zdůvodnit tím, ţe jsem si řekl, kdyby mi byl McGraw-Hill zaplatil víc neţ devadesát centů za hodinu, nejspíš bych býval byl k rysům typickým pro dobrou knihu a bezcenné podbízivé čtivo daleko citlivější.

* * *

Domov pro mě tou dobou představoval těsný kumbálek rozměrů osm krát patnáct stop v jedné budově na Západní jedenácté ulici v Greenwich Village, která se jmenovala Univerzitní hotelový klub. Kdyţ jsem přijel do New Yorku, lákal mě sem nejen název – dovedl ve mně vykouzlit představu kamarádství elitních univerzitních spolků, společenských místností se stoly pokrytými

kvalitním zeleným suknem, s pohozenými výtisky časopisů jako New Republic a Partisan Review, a s postarším sluţebním personálem ve fracích, který úzkostlivě dbá na vzkazy a snaţí se kaţdému maximálně vyhovět –‚ ale lákalo mě sem také mírné nájemné: deset dolarů týdně. Samozřejmě ţe představa elitních univerzitních spolků byla imbecilní iluze. Univerzitní hotelový klub byl jen o stupínek výš neţ obyčejná noclehárna lišící se od tuláckých ubytoven na Bowery jen jistou mírou soukromí daného zamčenými dveřmi. Všechno ostatní, včetně poplatku, se odlišovalo od veřejné noclehárny jen těmi nejjemnějšími odstíny. Byl to aţ paradox, ţe klub měl obdivuhodné umístění, skoro aţ s jakýmsi kouzlem. Z jediného okna pokrytého krustou špíny v mém kumbálku ve čtvrtém patře zadní části budovy jsem měl výhled do úchvatné zahrady jednoho domu na Západní dvanácté ulici, a někdy jsem tam dokonce zahlédl osoby, o kterých jsem se domníval, ţe jsou majitelé –

pomladšího muţe oblečeného v tvídu, kterého jsem si maloval jako vycházející hvězdu z časopisů The New Yorker nebo Harper"s, a jeho ţivou světlovlasou manţelku s pozoruhodnými proporcemi, která poskakovala po zahradě v kalhotách nebo v plavkách a vyráţela se tu občas s komicky exotickým, přepečlivě udrţovaným afgánským chrtem, anebo leţela na visutém lehátku koupeném u Abercrombieho & Fitche, na kterém jsem ji obdělával aţ do úplného vyčerpání v pravidelném pomalém a tvrdém rytmu mlčenlivé neutuchající ţádosti.

Tehdy totiţ sex anebo spíš absence sexuálního ţivota a ta provokující a nádherná zahrádka –

spolu s lidmi, kteří ji obývali, prostě to všechno jako by se symbolicky spojilo, aby učinilo degenerovanou atmosféru Univerzitního hotelového klubu ještě nesnesitelnější a ještě zhoršilo mou zbídačelost a můj samotářský stav vyděděnce. Bylo tu výhradně pánské osazenstvo, většinou středního věku nebo starší, tuláci a ztracené existence z Village, jejichţ další krok dolů uţ

znamenal jenom ulici, a kdyţ jsem v těsných prostorách oprýskaných chodeb kolem těchto lidí musel procházet, táhlo z nich víno a pachuť zoufalství. Ani památky po nějakém dětsky vlídném stařičkém vrátném, ale řada plazovitých portýrů, všichni s tváří měděnkovitého nádechu, jaký mívají tvorové zbavení denního světla, a ti tu dozírali nad vstupní halou jako jízdní stráţ ve světle jediné titěrné ţárovky, matně blikající nad jejich hlavami; ti také obsluhovali jediný rozvrzaný výtah a věčně kašlali a škrábali se, puzeni svými hemoroidálními strastmi, i během té nekonečné cesty do čtvrtého poschodí, kde jsem se noc co noc v tom miniaturním kvelbu zaţiva pohřbíval jako pološílený poustevník. Nutila mě k tomu nevyhnutelnost, nejenom proto, ţe jsem přišel do této metropole jako naprostý nováček, a jelikoţ jsem byl spíš neţ hrdě rezervovaný prostě plachý, nedostávalo se mi jak příleţitosti, tak iniciativy, abych si dělal nějaké přátele. Poprvé ve svém ţivotě, který byl po léta někdy aţ nudně stádní, jsem objevil, jak bolestivá můţe být nechtěná samota. Zjistil jsem, ţe jako zločinec náhle uvrţený do samoty kobky ţiju z podstaty nespáleného tuku vnitřních zdrojů, o jejichţ existenci jsem téměř neměl ponětí. Jednoho májového podvečera, kdyţ jsem pozoroval obrovitého švába, jakého jsem snad v ţivotě neviděl a který se promenoval po výtisku Sebraného vydání poezie a prózy Johna Donna, jsem náhle přímo před sebou spatřil tvář samoty, a došel jsem k závěru, ţe je to tvář skutečně nemilosrdná a ošklivá.

Během těch měsíců se můj večerní program téměř neměnil. V pět hodin jsem opustil budovu McGraw-Hillova nakladatelství, z Osmé třídy jsem jel za niklák podzemní dráhou na Village Square, a kdyţ jsem vystoupil, zamířil jsem přímo na roh do lahůdkářství a tam jsem si koupil tři plechovky piva Rheingold, které mi dovolovalo mé přísné rozpočtové svědomí. Odtud jsem šel do svého kamrlíku, natáhl jsem se na seţmoulanou matraci s prostěradly a povlaky páchnoucími chlorem a tolikrát jiţ sepranými, ţe téměř zprůsvitněly, a četl jsem, dokud mi nezteplalo poslední pivo – coţ trvalo asi hodinu a půl. Naštěstí jsem byl ve věku, kdy četba pro mě byla ještě vášeň, a tak zároveň – snad s výjimkou šťastného manţelství – ten nejlepší stav, ve kterém se dala zkrotit ta absolutní samota. Jinak bych byl ty večery asi nezvládl. Ale byl jsem oddaný čtenář a mimo to aţ

barbarsky eklektický, přímo posedlý psaným slovem – téměř kterýmkoli psaným slovem –‚ a byl jsem tak vzrušivý, ţe to hraničilo aţ s pocity erotickými. Myslím to doslova a do písmene, a kdybych byl nesrovnával své poznámky s poznámkami jiných, kteří se přiznali, ţe se mnou sdíleli v mládí podobnou senzibilitu, určitě bych nyní riskoval pohrdání a nedůvěru, kdyţ budu tvrdit, ţe se pamatuji na doby, kdy pouhá vyhlídka na půlhodinové milkování s telefonním seznamem mi

působila sice lehkou, ale nicméně viditelnou erekci.

Takţe jsem četl – pamatuji se, ţe mě ten rok upoutala mezi jinými kniha Pod sopkou od Malcolma Lowryho – a v osm nebo devět hodin jsem šel na večeři. Jaké to byly večeře! Ještě dnes ţivě cítím na jazyku doznívání lojnaté chuti salisburského steaku u Bickforda nebo Rikerovu

“západní omeletu”, ve které jsem jednou večer našel – a bylo to skoro na omdlení – jakési aţ

nehmotné zelenavé peří a titěrný embryonální zobáček. Dodnes cítím na jazyku tu chrupavku vězící jako tumor v jehněčích řízcích v Athens Chop House, přičemţ řízky samy páchly starými ovcemi, restované brambory byly kliţnaté, ţluklé, vzkříšené s řeckou vychytralostí z dehydrovaných vládních nadnormativních zásob a ukradené z nějakého skladiště. Ale o newyorské gastronomii jsem tehdy měl hrozně malé znalosti, stejně jako o řadě ostatních věcí, a trvalo mi dlouho, neţ jsem zjistil, ţe to nejlepší jídlo, které lze v centru pořídit ani ne za dolar, jsou dva hamburgery a porce masového pirohu ve White Tower.

Kdyţ jsem se pak zase vrátil do svého kamrlíku, pohrouţil jsem se znovu do toho vybájeného světa a četl a četl aţ do časných ranních hodin. Někdy se stávalo, ţe jsem musel vykonat práci, které jsem s odporem začal říkat “domácí cvičení”, totiţ ţe jsem musel sepisovat záloţky ke knihám, které měly vyjít u McGraw-Hilla. Vzpomínám si, ţe jsem byl vlastně přijat především na základě záloţky, kterou jsem na zkoušku napsal k tlusté knize Historie Chryslerova mrakodrapu, u McGraw-Hilla uţ vydané. Můj lyrický, ale nicméně muţně robustní výkon na Farrella natolik zapůsobil, ţe se ta záloţka stala nejen důleţitým faktorem při získání místa, ale zřejmě v něm vyvolala dojem, ţe budu s to plodit podobné zázraky ke knihám, jeţ nakladatelství teprve hodlá vydat. Myslím, ţe právě v tomhle se ve mně nejvíc zklamal, protoţe jsem nebyl s to se opakovat ani jedinkrát; začal totiţ působit jeden mcgraw-hillovský syndrom, o kterém neměl Farrell sebemenší tušení a který mně byl zřejmý jen částečně, syndrom rezignace a vyčerpání. I kdyţ jsem nebyl ochoten si to sám plně připustit, začal jsem pociťovat ke své vydavatelské šarádě odpor.

Nebyl jsem přece ţádný redaktor, ale spisovatel – spisovatel hořící týmţ zápalem a obdařený týmiţ

rozpjatými křídly jako Melvillové nebo Flaubertové či Tolstojové a Fitzgeraldové, kteří všichni měli tu sílu vyrvat mi z hrudi srdce a kus si ho ponechat a kteří mě noc co noc, kaţdý zvlášť i všichni dohromady, lákali ke svému jedinečnému povolání. Pokusy psát záloţku mě naplňovaly pocitem poníţení zvláště proto, ţe knihy, jejichţ kvality jsem měl zveličovat, nepředstavovaly literaturu, ale přímo antipodní opak, komerční čtivo. Uvedu jen zlomek jedné záloţky, kterou jsem nebyl s to dopsat.

Jako je příběh papíru příznačný pro historii amerického snu, tak je pro historii papíru příznačné jméno Kimberly-Clark. Kimberly-Clarkova společnost začínala jako ubohá dílnička v ospalém wisconsinském městečku Neenah a vyrostl z ní jeden z největších gigantů papírenského průmyslu, který má továrny ve třinácti amerických státech a osmi zemích v zahraničí. Slouží obrovskému množství lidských potřeb a mnohé z jeho výrobků – nejslavnějším z nich jsou bezpochyby papírové kapesníčky značky Kleenex – došly tak obecného rozšíření, že jejich jména přímo vstoupila do jazyka…

Takový odstavec mi trval hodiny. Měl bych říct “bezpochyby papírové kapesníčky značky Kleenex” nebo “nade vši pochybnost”? “Mase lidstva”? “Masu lidstva”? Kdyţ jsem záloţku skládal, procházel jsem roztrţitě po své kobce a vyráţel jsem ze sebe jen tak do vzduchu nesmyslná slovíčka, jak jsem zápasil s rytmem prózy a snaţil se zároveň ovládnout zoufalé puzení masturbovat, které z nějakých záhadných příčin pokaţdé tento můj úkol doprovázelo. Nakonec mě však přemohl vztek a já najednou začal vykřikovat na hobrové stěny “Ne! Ne!”, vrhl jsem se k psacímu stroji a s potměšilým kdákáním jsem zběsilou rychlostí vyťukal sice studentsky recesistickou, ale poţehnaně očistnou variantu:

Statistiky firmy Kimberly-Clark ohromují:

– Odhaduje se, že kdyby se všechen neřád, nasmrkaný za jednu zimu v Americe a Kanadě do papírových kapesníků značky Kleenex, rozestřel po hrací ploše Yale Bowl, dosáhla by tato pokrývky hloubky jedné a půl stopy…

– Kdyby se podle propočtů všechny vagíny, jež použily v jediném období čtyř dnů v USA vložky

značky Kotex, propojily od jednoho orificia k druhému, byla by to řada sahající od Bostonu až k White River Junction ve Vermontu…!

Druhého dne si pak podobné výplody Farrell, vţdycky vlídný a tolerantní, pročítal a ţvýkaje s neradostnou tváři svou dýmku Yello-Bole nejdřív poznamenal, ţe “tohle jsme úplně tak přesně neměli na mysli”, a pak se chápavě usmál a poprosil mě, jestli bych to nezkusil ještě jednou. A jelikoţ jsem dosud nebyl zcela ztracený a moţná také, ţe presbyteriánská etika mě ještě drápkem drţela ve své moci – pokusil jsem se skutečně se vším elánem a silou znovu, ale s nulovým výsledkem. Zbrocený potem jsem se po několika hodinách vzdal a vrátil se k Medvědovi nebo Zápiskům z podzemí anebo jsem častokrát jen tak naplněn touhou lelkoval u okna a hleděl dolů do té začarované zahrady. A tam přede mnou začínalo v zlatém podvečerním manhattanském světle, v kultivované atmosféře světa nenápadného bohatství, z které já jsem byl navţdy vyloučen, soirée u Winston Hunnicuttových, neboť to bylo přesně to stylové jméno, jímţ jsem je pokřtil. Objevila se plavá Mavis Hunnicuttová v blůzičce a přiléhavých květovaných kalhotách, a chvíli zůstala v zahradě sama; na okamţik se zastavila, aby pohlédla do opalizujícího večerního nebe, pak pohodila zvláštním okouzlujícím způsobem hlavou, sklonila se nad záhonem a začala trhat tulipány.

Nemohla mít tušení, čeho se v tom svém rozkošném postoji dopouští na newyorském redaktorském elévovi. Moje ţádost byla neuvěřitelná – cosi přímo vzlínavého, cosi jako čenichavý rypák vášně, který se sunul dolů po těch ukoptěných zdech sešlé barabizny a přelézal i plot a zběsile se plazil jako smyslný had aţ k jejímu nadzvednutému zadečku, kde se v tiché metamorfóze náhle proměnil v ţhoucí tělesnou podobu mne samého, bytost priapicky hladovou, ale přesto se ovládající se soustředěním střelce. Něţně jsem objal Mavis paţemi a dlaně jsem podsunul pod její plné, ničím nespoutané a nektarem vonící prsy. “To jsi ty, Wirstone?” zašeptala. “Ne, to jsem já,” odvětil jsem já, její milenec, “co říkáš, udělám ti to pěkně zezadu.” Na to pokaţdé odpovídala: “Ano, milánku, ano – ale později.”

Abych v důsledku bláznivých fantazií na onom visutém lehátku od firmy Abercrombie & Fitch přímo nekopuloval, v tom mi zabránila pouze okolnost, ţe do zahrady náhle přišel Thornton Wilder. Nebo E. E. Cummings. Nebo Katherine Anne Porterová. Nebo John Hersey. Nebo Malcolm Cowley. Nebo John P. Marquand. Avšak v tom okamţiku – přiveden zpět ke smyslům, s libidem, v němţ zela díra jako v píchnuté duši, jsem zjistil, ţe jsem u okna opět a s rozdychtěným srdcem se popásám na oné nádheře dole. Připadalo mi totiţ naprosto logické, ţe ten druţný pár Winston Hunnicuttových (jejich přijímací pokoj v úrovni zahrady mi náhodou poskytoval závistný pohled na exkluzivní moderní poličky přeplněné knihami) má to obrovité štěstí a ţije ve světě zalidněném spisovateli a básníky a kritiky a jinými literáty; a tak kdyţ se s tím snášejícím se měkkým podvečerním šerem začínala terasa dole zaplňovat ţivě diskutujícími a nádherně oblečenými intelektuály, rozeznával jsem v polostínech tváře všech nejvýjimečnějších hrdinů a hrdinek, o kterých jsem sníval od chvíle, kdy se můj nešťastný duch dostal do čarovných tenat tištěného slova. Na své první setkání s jedním jediným autorem skutečně vydané knihy jsem teprve čekal – pokud nepočítám toho sešlého renegátského komunistu, o kterém jsem se zmínil a který jednoho dne náhodou zabloudil do mé pracovny u McGraw-Hilla v oparu česnekového pachu a obklopen fluidem starých vyčpělých předsudků – a tak mé fantazii poskytly onoho jara ty časté a dlouhotrvající večírky u Hunnicuttových příleţitost k nejbláznivějším rozletům, jaké kdy postihly mozek nevyslyšeného zboţňovatele idolů. Přišel Wallace Stevens! A Robert Lowell! Ten pán s knírkem, jenţ jaksi kradmo pokukoval ze dveří – ţe by to byl skutečně Faulkner? Říkalo se, ţe je v New Yorku. Ta ţena baculatých tvarů, s vlasy stočenými do drdolu a s věčným úsměvem ve tváři.

Jistě, to je Mary McCarthyová. Ten pomenší chlapík s obličejem planoucím sardonickou ironií, to nemůţe být nikdo jiný neţ John Cheever. Jednou v podvečerním šeru zaječel ostrý ţenský hlas

“Irwine!”, a kdyţ se to jméno doneslo vzhůru do mého umolousaného voyerského hnízda, cítil jsem, ţe mi vynechal tep. Byla uţ skutečně příliš velká tma, abych jej bezpečně rozeznal, a navíc byl ke mně obrácen zády, ale mohl by člověk, který napsal Dívky v letních šatech, být tenhle zavalitý, hřmotný zápasník vklíněný mezi dvě dívky, jeţ k němu obracely své tváře jako květy k slunci?

Všichni večerní návštěvníci u Hunnicuttových museli být, jak si nyní uvědomuji, lidé pracující nejspíš v oblasti reklamy a inzerce nebo na Wall Streetu anebo zastávali jiná bohaprázdná zaměstnání, ale tehdy jsem setrvával ničím neotřesen ve svém klamu. Jednoho večera, těsně předtím, neţ mě vyhostili z McGraw-Hillova království, jsem však proţil prudký citový zvrat, který způsobil, ţe jsem dolů do zahrady víckrát nepohlédl. Zaujal jsem tehdy své obvyklé postavení u okna a oči jsem měl upřené na to známé pozadí Mavis Hunnicuttové, která prováděla všechny ty drobné pohyby, pro něţ jsem si ji tolik oblíbil – popotahovala si blůzičku a odhrnovala si prstíkem plavou loknu z čela a přitom ţivě hovořila s Carson McCullersovou a bledým, vznešeně anglicky vypadajícím pánem, který zřejmě trpěl krátkozrakostí a v němţ jsem úplně jasně poznal Aldouse Huxleyho. O čem jen proboha mluvili? O Sartrovi? O Joyceovi? O značkách vína? O

letoviscích v jiţním Španělsku? O Bhagavadgítě? Ne, zřejmě mluvili o okolí – přímo o tomto okolí

–‚ neboť v Mavisině tváři se zračilo upřímné zaujetí, s kterým zároveň ţivě gestikulovala, ukazovala na zdi kolem zahrady obrostlé břečťanem, miniaturní trávník, bublající vodotrysk, obdivuhodný záhon tulipánů, který zde, v těch šedivě střízlivých velkoměstských útrobách zářil jásavými odstíny nizozemských barev. “Kdyby jenom…“ skoro jsem slyšel ta slova, při jejichţ

vyslovení se její výraz popuzeně zachmuřil. “Kdyby jenom…“ A pak se prudce rozmáchla vztyčenou a vztekle zaťatou pěstí směrem k Univerzitnímu hotelovému klubu, roztomilou, leč rozzuřenou pěstí, tak vzpurně vytrčenou a sinavě bledou rozčilením, ţe nemohlo být pochyb: jako by jí mávala mně přímo pod nosem. Srdce se mi rozbušilo a v tom svém vzrušení jsem si byl jist, ţe z jejích rtů mohu číst: “Kdyby jenom tady nebyla ta barabizna a v ní všichni ti úchylové, co na nás tak čumí!”

* * *

Avšak má muka na Jedenácté ulici neměla mít dlouhého trvání. Bylo by mě uspokojilo pomyšlení, ţe mé zaměstnání ukončila epizoda s Kon- -Tiki. Ale moje štěstí začínalo pohasínat příchodem nového odpovědného redaktora, kterému jsem říkal přezdívkou Lasička Weasel – coţ

byl téměř anagram jeho pravého příjmení. Lasičku Weasela sem vzali, aby podniku dodal tolik potřebný patřičný tón. Tou dobou byl v nakladatelském světě znám svými kontakty s Thomasem Wolfem, jehoţ díla redigoval poté, co Wolfe odešel od Scribnera a Maxwella Perkinse; po spisovatelově smrti pak pomáhal uspořádávat a dávat do konečné literární publikovatelné podoby kolosální materiál, který zůstal nepublikován. Ačkoliv Weasel, říkejme mu přímo Lasička, i já jsme byli z Jihu – coţ je přesně ono společné, co v cizím prostředí New Yorku vţdycky zpočátku vztahy Jiţanů spíše utuţuje –‚ pocítili jsme k sobě jeden jako druhý averzi. Lasička byl oplešatělý pomenší muţíček nevábného zjevu a táhla mu padesátka. Nevím, co si přesně on myslil o mně – i kdyţ není pochyb, ţe ten uráţlivě suverénní styl mých posudků na rukopisy měl co dělat s jeho negativní reakcí –‚ ale já jsem se na něho díval jako na člověka chladného, rezervovaného, sucharského, nabubřele egoistického, se způsoby, které druhému dokonale brání, aby se mu přiblíţil, a na člověka, který nejapně přecenil své úspěchy. Na redakčních poradách pronášel s oblibou výroky typu: “Wolfe mi říkával…“ Nebo: “Jak mi Tom tak výmluvně napsal těsně před svou smrtí…“

Ztotoţnil se s Wolfem tak dokonale, ţe to vypadalo, jako by byl přímo spisovatelovo druhé já –

coţ mi působilo muka, protoţe stejně jako spousta jiných mladých muţů mé generace jsem si prodělal záchvaty wolfovského zboţňování a byl bych dal nevím co za jediný upřímný a kamarádský večer s člověkem jako Lasička, kde bych z něho pumpoval nové neznámé anekdoty o Mistrovi a některé báječné historky o tom uctívaném obru a o jeho vtipech a bláznivých kouscích a třítunovém rukopise a vše bych doprovázel větami jako: “Paneboţe, tahle je dokonalá!” Jenţe ani mně, ani Lasičkovi se nepodařilo navázat jakýkoli vzájemný kontakt. Mimo jiné byl přísně konvenční a rychle se přizpůsoboval mcgraw-hillovskému učesanému stylu. V protikladu k němu jsem já ještě stále cítil, ţe se potřebuju vybouřit, v kaţdém smyslu toho výrazu, a zdálo se mi naprosto nutné, abych zaujal ironizující postoj nejen k otázce nakladatelské stránky vydávání knih, jeţ se mým očím jevilo jako šedivá dřina, ale k celému stylu, způsobům a artefaktům světa obchodu vůbec. Protoţe nakonec McGraw-Hill byl přes všechen ten váţný literární nátěr přímo obludný vzor “obchodu”. A mně bylo jasné, ţe s tímto chladným partnerem, jako byl Lasička, u

kormidla musí dřív nebo později dojít ke konfliktu a ţe moje dny jsou sečteny.

Nedlouho poté, co se Lasička ujal vedení, zavolal si mě k sobě do pracovny. Měl oválný tučný obličej a malá nevlídná očka, která skutečně připomínala lasičku a o kterých jsem rozhodně nemohl uvěřit, ţe získala důvěru někoho tak citlivého na odstíny lidské existence, jako byl Thomas Wolfe.

Pokynul mi, abych se posadil, a kdyţ ucedil několik přiškrcených zdvořilostních frází, přešel přímo k věci, totiţ k mému jasnému fiasku (aspoň tak se to jevilo jemu), pokud šlo o mé schopnosti přizpůsobit se některým aspektům takzvaného “profilu” McGraw-Hillova nakladatelství. Tehdy jsem poprvé slyšel pouţít tohoto slova v jiném smyslu neţ o lidském obličeji viděném ze strany, a kdyţ pak Lasička zvolna přecházel k podrobnostem, ozývala se ve mně stále zmatenější otázka, v čem vlastně spočívala moje chyba, neboť jsem si byl jist, ţe ten starý dobrák Farrell o mně a o mé práci určitě špatně nehovořil. Ale ukázalo se, ţe mé chyby měly ráz nejen řemeslný, ale potaţmo i politický.

“Všiml jsem si, ţe nenosíte klobouk,” pravil Lasička.

“Klobouk,” opakoval jsem tázavě. “Ne, nenosím.” Pokud šlo o pokrývku hlavy, byl jsem vţdycky poněkud vlaţnější a měl jsem pocit, ţe klobouky mají vyhrazené vţdycky svoje přesné místo. Rozhodně jsem od té doby, co jsem odešel před dvěma lety od námořní pěchoty, nikdy nepomyslel, ţe by mohlo být nošení klobouků povinnou záleţitostí. Bylo to moje demokratické právo, abych se sám rozhodl, a aţ do tohoto okamţiku jsem o ničem podobném nikdy neuvaţoval.

“U McGraw-Hilla nosí klobouk všichni,” prohlásil.

“Všichni?” řekl jsem.

“Všichni,” odpověděl věcně.

A kdyţ jsem pak o jeho slovech přemýšlel, uvědomil jsem si, ţe je to pravda: klobouk nosili všichni. Ráno, večer a kolem oběda byly výtahy i chodby jedno zvlněné moře slamáků a plstěných klobouků, všechny nasazeny na jednotně nakrátko sestřiţených lebkách tisíců McGraw- -Hillových zuniformovaných přisluhovačů. Tohle platilo pro muţe; pro ţeny, zvlášť pro sekretářky, to bylo zřejmě dobrovolné. Lasičkovo tvrzení bylo tedy bezpochyby pravdivé. Jenţe já jsem si aţ do téhle chvíle, kdy mi to konečně došlo, nevšiml skutečnosti, ţe za nošením klobouků se neskrývá pouhá móda, ale ţe to je v podstatě povinná záleţitost a ţe klobuk je stejně tak součástí mcgraw-hillovské uniformy jako rozpínací košile značky Arrow a volně střiţené kalhoty z vlněného flanelu od firmy Weber & Heilbroner, coţ nosil v zelené věţi kaţdý, počínaje prodavačem učebnic a konče usouţenými redaktory časopisu Likvidace pevného odpadu. Ve své nevinnosti jsem si vůbec neuvědomil, ţe chodím bez uniformy, ale i kdyţ jsem v tu chvíli onen fakt pochopil, celý jsem se ošil odporem a veselím, a vůbec jsem nevěděl, jak reagovat na Lasičkovu slavnostně pronášenou invektivu. Náhle jsem však zjistil, ţe se Lasičky ptám stejně ponurým tónem, jakého uţil on:

“A smím se zeptat, v jakém dalším smyslu jsem neuspěl, pokud jde o mé přizpůsobení onomu profilu?”

“Nemohu vám diktovat, jaké noviny si máte zvykat číst, a ani nehodlám,” pravil, “ale ţádný McGraw-Hillův zaměstnanec si rozhodně nepočíná moudře, kdyţ se dává vidět s výtiskem newyorské Post.” Odmlčel se. “To je pouze rada míněná pro vaše vlastní dobro. Nemusím vám říkat, ţe si ve svém volném čase a ve svém soukromí můţete číst, co chcete. Ale rozhodně nevypadá… patřičně, kdyţ redaktoři od McGraw-Hilla čtou v kanceláři radikálně laděný tisk.”

“Co tedy mám číst?” Měl jsem ve zvyku sejít v polední přestávce dolů na Dvaačtyřicátou a koupit si časné vydání odpolední Post a sendvič, coţ obojí jsem pak konzumoval ve své pracovně během hodiny, která mi byla vyhrazena na oběd. A to bylo jedinkrát, co jsem během dne četl noviny. Tou dobou jsem uţ nebyl politicky nevědomý jako nějaký neutrál nebo kastrát a nečetl jsem Post kvůli liberálním úvodníkům nebo sloupkům Maxe Lernera – coţ mě všecko nudilo –‚ ale pro ten lehký velkoměstský ţurnalistický styl a lákavé reportáţe z haut monde, zvláště ty, co psal Leonard Lyons. Ale jak jsem odpověděl Lasičkovi, věděl jsem, ţe se těch novin nehodlám vzdát, stejně tak jako jsem se nehodlal zastavit u Wanamakera a dát si na hlavu vyrobit nějaký kastról.

“Post se mi líbí,” pokračoval jsem mírně pobouřeným tónem. “Co myslíte, ţe bych měl číst jiného?”

“Herald Tribune by byl moţná vhodnější,” prohlásil svou hrčivou tennesseeskou výslovností, tak podivně postrádající jakékoli teplo. ”Anebo třeba News.”

“Ale ty vycházejí ráno.”

“Tak byste mohl zkusit World-Telegram. Anebo Journal-American. Senzace jsou vţdycky vhodnější neţ radikalismus.”

Dokonce i já jsem věděl, ţe na Post je sotva něco radikálního, a uţ uţ jsem to chtěl říct, ale drţel jsem jazyk za zuby. Kdyţ tam tak proti mně seděl, chladný jako ryba, přišlo mi ho najednou líto, protoţe jsem si uvědomil, ţe to jeho prskání, kterým mě chce zkrouhnout, není v podstatě jeho vlastní výmysl, neboť cosi v jeho chování (mohl to být sotva postřehnutelný omluvný tón, jehoţ

zvuk se donesl od jednoho Jiţana k druhému a který by dokonce vyjadřoval jakési přiškrcené opoţděné porozumění?) mi řeklo, ţe na tyhle bláznivé a nechutné zákazy nemá vlastně ţaludek.

Zároveň jsem viděl, ţe ve svém věku a postavení je skutečným vězněm McGraw-Hillova nakladatelství, beznadějně odsouzený k ţabařskému šťouralství a zlomyslnosti a primitivní hamiţnosti – stal se z něho člověk, který se uţ nikdy nemohl vrátit zpátky – zatímco přede mnou se aspoň ještě prostíral svět s moţnostmi svobody. Pamatuji se, ţe kdyţ tehdy vyslovil ten zoufalý rozsudek “Senzace jsou vţdycky vhodnější neţ radikalismus”, dal jsem tam tomu všemu v duchu téměř rozjásané sbohem: “Sbohem, Lasičko! Měj se, McGraw-Hille!”

Dodnes lituji, ţe jsem tehdy neměl odvahu sebrat se a odejít ihned. Místo toho jsem zahájil jakousi stávku zpomalenou prací – přesněji by to vystihoval výraz pracovní zástava. Po několik následujících dnů jsem se sice objevoval v nakladatelství včas a odcházel jsem přesně s úderem pěti, ale rukopisy se začaly vršit na mém stole nečteny. V poledne jsem si uţ nepročítal Post, ale zašel jsem k jednomu stánku blízko Times Square, koupil si Daily Worker a ten jsem naprosto nevyzývavě – ve skutečnosti hrozně nedbale – četl nebo se snaţil číst jako obvykle u svého psacího stolu a přitom jsem ţvýkal pastrami sendvič a košeráckou okurku a s potěšením jsem proţíval kaţdý ten okamţik, kdy jsem mohl hrát v té baště bílé anglosaské moci dvojroli imaginárního komunisty a domnělého Ţida. Mám dojem, ţe mi to tehdy stouplo aţ příliš do hlavy, protoţe poslední den zaměstnání jsem do práce přišel ve své vyšisované zelené hučce, kterou jsem nosil u námořní pěchoty a které jsme říkali “chcankoborec” (takovou čepici měl John Wayne ve filmu Čas Iwo Jimy), a ta tvořila doplněk k mému bavlněnému obleku; a dal jsem si zvlášť záleţet, aby mě Lasička v tomhle absurdním vymódění spatřil, stejně tak jako jsem si bezpečně to odpoledne naplánoval, aby mě přistihl při mém odpoledním gestu na odchodnou…

Jedním z několika snesitelných rysů ţivota u McGraw-Hilla byla moje vyhlídka z dvacátého poschodí – majestátní panoráma Manhattanu se všemi jeho monolity a minarety a věţemi, jeţ

pokaţdé bezpečně probouzely mé omámené smysly k ţivotu sice triviálními, ale opravdovými křečemi radostného vzrušení a sladkých příslibů stejně silně, jako uţ tradičně přemáhají všechnu americkou mládeţ přicházející z venkova. Kolem parapetů McGraw-Hillovy budovy divoce svištěly větry a já jsem se s oblibou bavíval tím, ţe jsem z okna vyhodil arch papíru a s vášnivým zaujetím jsem sledoval, jak sebou škube a jak zápasí při svém letu nad střechami a často mizí aţ

někde v kaňonech ulic kolem Times Square, stále se propadaje níţ a opět se vznášeje vzhůru. To odpoledne mě napadlo, abych si k Daily Workeru koupil plastovou trubičku s bublinkovým roztokem – dnes si s tím děti hrají skoro všude, ale tehdy to byla na trhu novinka, a kdyţ jsem se vrátil zpátky do pracovny, vyfoukl jsem pět šest křehkých, nádherně opalizujících koulí a s lačným napětím jsem sledoval jejich dobrodruţnou cestu na perutích větru téměř jako někdo, komu se po dlouhém odříkání dostalo blaţené moţnosti sexuální seberealizace. Vypouštěl jsem je jednu po druhé do té propasti potemnělé smogem a ony se mi odměňovaly daleko vděčněji, neţ jsem vůbec doufal, protoţe splňovaly všechny mé dávno pohřbené dětské touhy vypouštět balony někam aţ na samu hranici zemského ovzduší. Zářily v odpoledním slunci jako basketbalové míče. Spirálovitý tah vzduchu je unášel vysoko nad Osmou avenue, kde zůstaly viset zdánlivě nekonečně dlouhé okamţiky, během nichţ jsem přímo vzdychal blaţeností. Pak jsem najednou zaslechl pištění a dívčí smích a spatřil, ţe z oken sousedních kanceláří visí jako hrozny McGraw-Hillovy sekretářky přilákané podívanou. Rozruch, který způsobily, zřejmě k mým vzdušným hrám přivábil i pozornost

Lasičkovu, neboť právě v okamţiku, kdy dívky balonky naposledy rozjařeně pozdravily a ony s bláznivou rychlostí vyrazily na pouť dolů směrem ke křiklavě barevnému kaňonu Dvaačtyřicáté ulice, uslyšel jsem těsně za zády jeho hlas.

Napadlo mě, ţe Lasička svůj vztek ovládá velmi dobře. “Ode dneška jste propuštěn,” řekl přiškrceným hlasem. “V pět hodin si můţete vyzvednout poslední šek.”

“Strč si ho někam, Lasičko. Vyhazuješ chlapa, který bude jednou stejně slavný jako Thomas Wolfe.” Tohle jsem sice určitě neřekl, ale ta slova se mi tak hmatatelně chvěla na jazyku, ţe ve mně dodnes zůstal dojem, jako bych je byl vyslovil. Myslím, ţe jsem prostě mlčel a jenom toho malého muţíčka pozoroval, jak se na těch svých noţičkách otáčí jako na obrtlíku a navţdycky pajdá pryč z mého ţivota. A pak projel celou mou bytostí zvláštní pocit uvolnění, byl to skoro fyzický záţitek, skoro pocit příjemného pohodlí, jako bych odloţil teplé a dusivé svršky. Nebo ještě přesněji řečeno, jako bych předtím vězel příliš dlouho v nějakých temných hlubinách a právě se mi podařilo dostat se nahoru a začal plnými doušky lokat blahodárný čerstvý vzduch.

“To jste ale unikl o vlas,” řekl mi později Farrell a rozvíjel nevědomky naprosto přesně mou metaforu. “Vím o lidech, kteří se tady utopili a dokonce se ani nenašla jejich těla.”

Bylo hodně po páté. Zdrţel jsem se to odpoledne dosti dlouho, abych si zabalil věci a rozloučil se s několika málo redaktory, s nimiţ jsem navázal jakousi mírně přátelskou známost, vyzvedl si svých třicet šest dolarů padesát centů a nakonec abych dal překvapivě bolestné a smutné sbohem Farrellovi, který se projevil jako samotářský malomyslný pijan – čehoţ jsem si nakonec mohl začít všímat uţ dávno, kdybych se byl donutil k trochu většímu zájmu a pozornosti. Přišel trochu vrávoravým krokem ke mně do pracovny, přesně v okamţiku, kdyţ jsem cpal do aktovky průklepy některých svých poněkud uváţlivějších lektorských posudků na předloţené rukopisy. Vyndal jsem je z registratury, se zvlášť láskyplným pocitem nad výtvorem o Gundaru Firkinovi a s mimořádným zalíbením pro své reflexe o Kon-Tiki, a nad tím vším se mě zmocňovalo podivné tušení, ţe by to jednoho dne mohlo představovat zajímavý štůsek literárních marginálií.

“A dokonce se ani nenašla jejich těla,” opakoval Farrell. “Dejte si.” Podával mi sklenku a pintovou, zpola vypitou láhev staroreţné. Staroreţná z Farrella silně táhla, dalo by se dokonce říct, ţe byl cítit jako bochník perníku. Zavdání jsem s díky odmítl, ne z nějaké zdrţenlivosti, ale protoţe jsem tou dobou pil pouze laciné americké pivo.

“Podívejte, vy jste se do tohohle místa jakţiv nehodil,” prohlásil a hodil do sebe další doušek.

“Tohle tady není pro vás.”

“Začínal jsem si to uvědomovat,” přizvukoval jsem.

“Za pět let byste byl člověk od firmy. Za deset by z vás byla fosilie. Fosilní prd, a táhla by vám čtyřicítka. Přesně to by z vás udělal McGraw-Hill.”

“Vlastně jsem jaksi rád, ţe odcházím,” řekl jsem. “I kdyţ mi ty peníze budou chybět. Přestoţe si tady člověk rozhodně nepřipadal jako u ţlabu.”

Farrell se zasmál a mírně říhl. Měl dlouhý irský obličej s vysunutým horním rtem, typ, který vypadal téměř jako karikatura, a linul se z něho nesmírný smutek – cosi rezignovaného, vyčerpaného a nevyslovitelně poničeného, takţe jsem přitom musel pomýšlet s jakousi svíravou bolestí na ty jeho osamělé pitky a černé hodinky s Yeatsem a Hopkinsem a tu neutěšenou cestu podzemní drahou do Ozone Parku. V tu chvíli mi bylo jasné, ţe ho víckrát neuvidím.

“Takţe vy budete psát,” řekl, “z vás bude spisovatel. Chvályhodná ctiţádost, sám jsem kdysi takovou měl. Budu doufat a modlit se, aby z vás spisovatel opravdu byl a abyste mi poslal výtisk své první kníţky. Kam půjdete, aţ začnete psát?”

“Nevím,” odpověděl jsem. “Vím jenom, ţe v té špinavé díře, kde teď bydlím, ţít nemůţu.

Odtamtuď musím pryč.”

“Jak já jsem touţil psát,” uvaţoval. “Psát poezii. Eseje. Napsat nějaký pěkný román. Ne veliký román, víte – já věděl, ţe nejsem génius a ţe na tohle nemám dost ctiţádosti –‚ ale pěkný román, aby to mělo patřičný vkus a slušný styl. Tak dobrý román, jako je, řekněme, Wilderův Most svatého Ludvíka krále nebo Catherové Smrt si jde pro arcibiskupa – nic okázalého, ale aby to mělo určitou hodnotu, něco, co by se dokonalosti spíš jen přibliţovalo.” Odmlčel se a pak řekl: “Jenţe

jsem se nějak dostal na vedlejší kolej. Myslím, ţe to udělaly ty roky redaktorské práce, ta byla spíš v technické oblasti. Dostal jsem se na vedlejší kolej, protoţe jsem se obíral spíš myšlenkami jiných lidí, a ne tolik svými, a to člověka sotva ţene k tvůrčímu úsilí. Během doby.” Znovu se odmlčel a zahleděl se do jantarové tekutiny na dně sklenky. “Anebo mě na tu vedlejší kolej odstavilo právě tohle,” pravil lítostivě. “Tahle šťáva. Tenhle stoprocentně spolehlivý pohár snů. No nic, prostě jsem se spisovatelem nestal. Nestal se ze mě ani romanopisec, ani básník, a pokud jde o eseje, napsal jsem v celém svém ţivotě jeden jediný. Víte, co to bylo?”

“Ne, co?”

“Bylo to pro The Saturday Evening Post. Poslal jsem jim takovou malou anekdotu o tom, jak jsme s manţelkou trávili dovolenou v Quebecu. Nestojí za to, abych vám ji líčil blíţ. Ale dostal jsem za ni dvě stě dolarů a několik dní jsem byl ten nejšťastnější spisovatel v Americe. No, ale…“

Jako by na něho náhle padala těţká melancholie a hlas mu slábl a vypovídal. “Dostal jsem se na vedlejší kolej,” zahuhlal.

Nevěděl jsem, jak mám na jeho náladu reagovat, protoţe se nebezpečně blíţila téměř těţkomyslnosti a zármutku, a tak jsem pořád cpal věci do aktovky a zmohl se jenom na větu: “Snad o sobě tu a tam dáme jeden druhému vědět, aspoň doufám.” Ale bylo mi jasné, ţe uţ se stýkat nikdy nebudeme.

“Já taky,” řekl Farrell. “Škoda, ţe jsme se nemohli poznat blíţ.” Hleděl na dno sklenky a naráz upadl v mlčení, které začínalo být tak dlouhé, ţe jsem z toho aţ znervózněl. “Škoda, ţe jsme se nemohli poznat blíţ,” opakoval po chvilce zvolna. “Mockrát jsem vás chtěl pozvat k sobě domů do Queensu na večeři, ale věčně jsem to odkládal. Hrozně mi připomínáte mého syna.”

“Nevěděl jsem, ţe máte syna,” řekl jsem poněkud překvapen. Jednou jsem slyšel, jak Farrell udělal jakousi letmou naráţku na svůj “bezdětný stav”, a tak jsem prostě předpokládal, ţe nebyl, jak se formálně říká, “poţehnán potomkem”. A tam také moje zvědavost končila. V mcgraw-hillovské atmosféře ledové neosobnosti se pokládalo za uráţku, ne-li přímo za cosi vulgárního, kdyby někdo byl projevil třeba jen vlaţný zájem o soukromý ţivot někoho druhého. “Myslel jsem, ţe jste…“ začal jsem.

“Ano, skutečně jsem měl syna!” Jeho hlas najednou zazněl jako plačtivý výkřik a vyděsil mě tónem, v němţ se mísila zuřivost a ţal. Staroreţná v něm rozpoutala starou keltskou běsnivost, které se poddával denně v onom bezútěšném stavu po páté hodině. Zvedl se a přešel k oknu a podvečerním šerem hleděl na nepochopitelnou fatu morgánu Manhattanu hořícího v zapadajícím slunci. “Ano, měl jsem syna!” opakoval. "Edwarda Christiana Farrella. Byl starý jako vy, právě dvaadvacet, a chtěl být spisovatelem. Dovedl… dovedl zacházet přímo královsky s jazykem, ano, to můj syn dovedl. Měl dar, jaký by učaroval ďáblu, a některé jeho dopisy – psal takové dlouhé moudré, vtipné a inteligentní dopisy – byly to nejkrásnější listy, jaké kdy kdo napsal. Ano, ano, ten hoch dovedl zacházet s jazykem královsky!”

Do očí mu vstoupily slzy. Na mě ta chvíle působila tak podivně, ţe jsem aţ strnul; okamţik, který se sice kaţdému párkrát v ţivotě přihodí, ale milosrdně zřídka. Téměř cizí člověk, který hovoří ţalostným tónem o nějaké milované bytosti v minulém čase a vrhá svého posluchače do situace podivného dilematu. Zřejmě naznačuje, ţe je dotyčná osoba mrtvá. Nebo ne? Coţ jestli se stal bludným provinilým psancem? Nebo tráví smutné dny někde v útulku pro choromyslné a chřadne, takţe uţití minulého času je pouze smutný eufemismus? Kdyţ Farrell znovu promluvil, aniţ mi poskytl klíč k osudu svého syna, celý nesvůj jsem se otočil a znovu se pustil do třídění svých věcí.

“Myslím, ţe bych to byl snášel líp, kdybych byl neměl jenom jeho. Jenţe po Eddieho narození uţ

jsme s Mary ţádné děti mít nemohli.” Náhle se zarazil. “Ale vy to ani nechcete poslouchat…“

Otočil jsem se k němu. “Ne, povídejte,” vybízel jsem ho, “prosím vás o to.” Očividně měl aţ

bolestivé nutkání hovořit, a protoţe to byl hodný člověk, kterého jsem měl docela rád a který mě dokonce jaksi ztotoţňoval se svým synem, cítil jsem, ţe by to ode mě bylo neslušné, nevybídnout ho, aby si od svého břemene ulevil. “Prosím vás, povídejte,” pobízel jsem ho znovu.

Opět si nalil pořádnou dávku staroreţné. Byl teď úplně opilý a řeč měl uţ trochu nezřetelnou a

jeho pihovatá tvář jako v pohasínajícím slunci zesmutněla a naplnila se zoufalstvím. “Ano, je to pravda, člověk můţe proţívat své vlastní ambice ţivotem svého děcka. Eddie šel studovat na Kolumbijskou univerzitu a mě nesmírně vzrušovala jeho láska ke knihám, jeho talent zacházet se slovy. V devatenácti – chápete, v devatenácti – mu otiskli v časopise The New Yorker črtu a Whit Burnett mu vzal povídku do Story. Určitě byl jeden z nejmladších přispěvatelů v dějinách časopisu.

Měl postřeh, chápete, viděl.” Farrell si ťukl prstem do oka. “Viděl věci, rozumíte, viděl věci, které my ostatní nevidíme, a dovedl je přiblíţit a oţivit. Mark van Doren mi napsal nádherný dopis –

něco skutečně úţasného –, psal, ţe Eddie má to největší přirozené spisovatelské nadání, jaké vůbec u některého svého studenta měl moţnost pozorovat. Mark van Doren, představte si! To uţ je poklona, co?” Podíval se mi do očí, jako by v nich hledal potvrzení svých slov.

“To uţ je poklona,” přitakal jsem.

"A pak – pak se dal v roce 1943 k námořní pěchotě. Prý se k ní radši dá dobrovolně, neţ aby jej povolali. Slávu a lesk námořní pěchoty miloval ze srdce, i kdyţ byl zas natolik citlivý, ţe o válce neměl ţádné iluze. Válka!” Pronášel ta slova s odporem, jako by vyslovoval nějaký zřídka uţívaný vulgární výraz, a na chvíli zavřel oči a jenom s bolestí pokyvoval hlavou. Pak se na mě podíval a řekl: “Válka ho zanesla do Tichomoří a dostal se do těch nejhorších bojů. Měl byste číst jeho dopisy, obdivuhodné, radostné, takové barvité dopisy, nebyla v nich ani známka po nějaké sebelítosti. Ani na okamţik nepochyboval, ţe se vrátí domů a na Kolumbijskou univerzitu a dostuduje a pak se stane spisovatelem, jak si to představoval. A pak, před dvěma lety, to dostal od nějakého záškodníka. Přímo do hlavy. Pročišťovali terén. Myslím, ţe musel být jeden z posledních kluků od námořní pěchoty, co zemřeli v téhle válce. Byl desátník. Dali mu Bronzovou hvězdu.

Nechápu, proč se to stalo. Paneboţe, nechápu, proč se to stalo. Paneboţe, proč?”

Farrell plakal, neokázalými upřímnými slzami, jeţ jiskřily na okraji jeho víček, a já se přitom odvrátil s takovým pocitem zahanbení a pokory, ţe ještě po letech si dovedu vybavit, jaký mě tehdy zalil horečný, slabě závratný pocit. Dnes to půjde moţná vysvětlit dost těţko, protoţe ve světle uplynulých třiceti let únavy i cynismu, které zplodilo několik barbarských amerických válek, se můţe má reakce zdát beznadějně staromódní a romantická. Ale faktem zůstává, ţe já jsem slouţil u námořní pěchoty stejně jako Eddie Farrell, jeho Eddie, a touţil jsem stát se spisovatelem a také jsem posílal domů dopisy z Tichomoří, vyrývané krví mého srdce, psané týmţ podivným pojivem vášně, humoru, zoufalství a pozoruhodné naděje, jaké mohou stvořit jen velice mladí chlapci pronásledovaní přízrakem smrti. A co bylo ještě bolestivější, i já jsem přijel do Okinawy a jen několik dní nato, co Eddie zahynul (kdoví, uvaţoval jsem, moţná jen několik hodin po tom, co jeho zasáhla smrtící střela), jenţe já uţ jsem se tam nestřetl s nepřítelem a vůbec uţ s ţádným nebezpečím, ale díky milosrdenství dějin jen s poničenou, nicméně jiţ mírovou orientální krajinou, jíţ jsem se toulal nijak neubliţován a neohroţován po těch několik týdnů před Hirošimou. Byla to aţ hořká pravda, ţe jsem tu neuslyšel jediný výstřel vypálený v zášti, a i kdyţ jsem byl takříkajíc z hlediska své vlastní kůţe výjimečným dítětem štěstěny, nikdy jsem se nezbavil pocitu, ţe jsem byl připraven o cosi strašného, ale velkolepého. Jistěţe pak vzhledem k této zkušenosti – nebo spíš v důsledku nedostatku patřičné zkušenosti – mě nic tak hluboce nezasáhlo jako Farrellův krátký zoufalý příběh jeho syna Eddieho, který mi připadal jako oběť obětovaná na půdě Okinawy, abych já sám mohl ţít – a psát. Po tu dobu, co v tom podvečerním šeru Farrell seděl a plakal, připadal jsem si nesmírně malý a jakoby vyschlý a nebyl jsem s to říct jediné slovo.

Farrell se zvedl, a utíraje si oči, postavil se k oknu a hleděl na hladinu Hudsonu zalitou purpurovou září, po níţ se lenivě sunuly nereálné siluety dvou obrovitých lodí k úţině Narrows.

Jarní vítr skučel kolem lhostejných zelených jeskyní McGraw-Hillovy budovy jako smečka démonů. Kdyţ Farrell opět promluvil, jeho hlas jako by doléhal z veliké dálky a zazníval tónem nevýslovného zoufalství:

Vše, co si člověk cení,

jen chvíli trvá, pouhý den…

ryk trubačův, krok vojákův

stráví jeho slávu, moc:

i žár, jejž živila v něm noc

a osamělé duše sen.

Pak se otočil ke mně a řekl: “Synku, piš, celým svým srdcem a se vší odvahou.” Nato zamířil nejistým krokem do chodby a zmizel navţdy z mého ţivota.

Zůstal jsem tam ještě dlouho, uvaţoval o budoucnosti, která mi připadala stejně mlhavá a záhadná jako ty zakouřené obzory táhnoucí se kdesi za lukami New Jersey. Byl jsem ještě příliš mladý, abych se něčeho skutečně bál, ale ne zas tak mladý, aby mnou některá tušení věcí příštích neotřásla. Ty směšné rukopisy, které jsem přečetl, pro mě byly jakýmsi varováním, protoţe mi ukázaly, jak ţalostně ubohá je všechna ctiţádost – zvlášť kdyţ jde o literaturu. Vší silou své naděje a svých snů jsem se chtěl stát spisovatelem, ale Farrellův příběh mě z nějakého důvodu zasáhl tak hluboko do srdce, ţe jsem si prvně v ţivotě uvědomil, jak velikou prázdnotu v sobě nosím. Byla sice pravda, ţe jsem na svoje mládí uţ zcestoval kus světa, ale můj duch zůstal jako ohraničen nějakou pevninou a já pořád ještě nevěděl, co je to láska, a smrt pro mě byla cosi cizího. Tehdy jsem samozřejmě nemohl tušit, jak brzy se s obojím střetnu v hmotné podobě lidské vášně a tělesnosti, od kterých jsem stále udrţoval v sebetrýznivém strádání odstup. Také jsem tehdy ještě nemohl vědět, ţe moje objevná plavba bude zároveň cestou do tak zvláštního místa, jako je Brooklyn. Zatím jsem si jen uvědomoval, ţe sjedu naposledy z dvacátého poschodí a z aseptického zeleného výtahu vstoupím do chaosu manhattanských ulic a tam oslavím své osvobození drahým kanadským pivem a biftekem z pravé svíčkové, jaký jsem tehdy jedl vůbec poprvé, co jsem přijel do New Yorku.

2

Po samotářském banketu, který jsem si toho večera dopřál na dolním konci Páté avenue, jsem si spočítal peníze a došel k výsledku, ţe celá moje hotovost obnáší něco méně neţ padesát dolarů. I kdyţ jsem v této ošemetné situaci neproţíval, jak jsem se vyjádřil, ţádný skutečný strach, přec jen jsem se nemohl necítit poněkud nejistý, zvlášť proto, ţe vyhlídky na získání dalšího zaměstnání se rovnaly téměř nule. Nicméně jsem si nemusel dělat vůbec ţádné starosti, protoţe za několik dní mě měla čekat spása v podobě nenadálého štěstí – záchrana aspoň pro nejbliţší budoucnost. Ţe mi ten dar spadl do klína, bylo bizarní a úţasné štěstí, a podobně jako další případ šťastného osudu o hodně později v mém ţivotě, měl i tenhle původ v instituci amerického otrokářství. I kdyţ se příběh tohoto daru vztahuje k mému novému ţivotu, který jsem pak začal v Brooklynu, jen nepřímo, je natolik neobvyklý, ţe stojí za to, abych jej vyprávěl.

Pojí se hlavně k mé babičce z otcovy strany, roztomilé drobné dámě, stařence, které jiţ táhla devadesátka, kdyţ mi vyprávěla o svých dvou otrokyních. Mnohokrát mi připadalo dosti těţké uvěřit, ţe jsem byl v dané době tak těsně svázán ještě se starým Jihem a ţe to nebyla nějaká časnější generace, která vlastnila černochy, ale skutečnost je taková: moje vlastní babička, narozená v roce 1848, vlastnila ve věku třinácti let dvě malé černé sluţky, jeţ byly jen o málo mladší neţ ona sama, a po léta občanské války je pokládala za svůj milovaný movitý majetek, a to přes existenci Abrahama Lincolna a přes články o emancipaci černochů. Výrazu “milovaný”

uţívám bez ironie, neboť jsem si naprosto jist, ţe je opravdu měla velice ráda, a kdykoli na Drusillu a Lucindu vzpomínala (taková jedinečná jména totiţ ty dívenky měly), její věkovitý třaslavý hlas se lámal dojetím, kdyţ vyprávěla, jak jí ta děvčátka byla “nesmírně, nesmírně drahá” a jak musela shánět v nejstudenějších údobích války vlněnou přízi, aby jim mohla uplést punčochy. To bylo v Beaufort County v Severní Karolíně, kde strávila celý svůj ţivot a odkud na ni také mám jediné vzpomínky. Kaţdé Velikonoce a o kaţdém svátku Díkůvzdání jsme ji ve třicátých letech já a tatínek jezdili navštívit a projíţděli tím baţinatým krajem a podél rovných jednotvárných polí s

podzemnicí olejnou, tabákem a bavlnou a kolem fádně stejných samot s rozpadajícími se černošskými chatrčemi. Kdyţ jsme dorazili do ospalého malého městečka na řece Pamlico, přivítali jsme se s babičkou slovy plnými tiché lásky a výjimečné něhy, protoţe babička byla po mrtvici mnoho let téměř úplně ochrnutá. A tak jsem někdy ve věku dvanácti nebo třinácti let slyšel z první ruky o Drusille a Lucindě a náboţných shromáţděních ve volné přírodě, o závodech ve střílení krocanů, večerních sedánkách jiţanských šiček, výletech říční lodí po Pamlicu a všech těch dalších povyraţeních z časů ante bellum, coţ všechno ta ušlechtilá dáma vyprávěla starým, mile cvrlikavým hlasem, který byl sice slabý, ale vydrţel celou dobu, dokud ji únava přec jen nezmohla a ona se neporučila do náruče spánku.

Nutno říct, ţe babička se nikdy ani mně, ani tatínkovi nezmínila o dalším dětském otroku – měl okázalé jméno Artiste – a toho dostala stejně jako Drusillu a Lucindu coby “dárek” od otce, který jej však záhy nato zase prodal. Jak se brzy pokusím ukázat na dvou dopisech, jeţ mají určitou vnitřní souvislost, důvod, proč se o tom chlapci nikdy nezmínila, vyplynul bezpochyby z prazvláštní povahy jeho konečného osudu. Nicméně je zajímavé, ţe zřejmě v předtuše blíţící se neblahé války proměnil babiččin tatínek po uskutečněném obchodu utrţeně peníze na federální zlaté dolary různých hodnot, mince uschoval do hliněného dţbánu a ten zakopal pod azalku v nejzazším koutu zahrady. Udělal to samozřejmě proto, aby zlato neobjevili Yankeeové, kteří skutečně v posledních měsících války s dusotem kopyt a blyskotem šavlí přiharcovali, převrátili před vyděšenýma dívčíma očima babičky vnitřek domu vzhůru nohama, prohledali zahradu, ale zlato ţádné nenašli. Babiččino líčení uniové kavalerie si náhodou vybavuju naprosto přesně:

“Skutečně překrásní chlapci, a nakonec jenom konali svou povinnost, kdyţ ten dům tak zřídili, ale samozřejmě neměli kouska móresů a vychování. Určitě museli být z Ohia. Dokonce oknem vyhazovali i šunky.” Kdyţ se pak pradědeček vrátil, bez jednoho oka a s rozbitým kolenním jablkem – obě zranění utrţil u Chancellorsvillu –‚ zlato zase vykopal, a kdyţ se dům opět stal obyvatelný, ukryl je v důmyslně utajené skrýši ve sklepě.

A tam mohl ten poklad leţet aţ do soudného dne, protoţe na rozdíl od všech zázračných nálezů, o jakých se někdy můţeme dočíst v novinách – balíků bankovek nebo španělských dublonů a podobných cenností, odkrytých lopatami dělníků –‚ tohle zlato jako by mělo opravdu zůstat ukryto navěky. Kdyţ koncem století pradědeček při nějakém neštěstí na honu zemřel, nebylo v jeho poslední vůli o mincích ani zmínky – pravděpodobně z toho důvodu, ţe peníze uţ postoupil dceři.

Kdyţ pak nějakých čtyřicet let nato zemřela ona, v poslední vůli se o zlatu zmínila a uvedla, ţe se má rozdělit mezi její početná vnoučata; jenţe s tou svou poněkud jiţ zamlţenou myslí zapomněla uvést, kde je poklad schován, a nějak si popletla skrýš ve sklepě s bezpečnostní schránkou v místní bance, kde se samozřejmě ţádné zlaté federální dolary nenašly. A po dalších sedm let neměl nikdo ponětí, kde by poklad mohl být. Ale nakonec jej zachránil před zapomněním v té zatuchlé skrýši mezi termity a pavouky a hejny myší můj otec, jediný ţijící syn z babiččiných šesti dětí. Po celý dlouhý ţivot projevoval uctivý a zanícený zájem o minulost, o svou rodinu a její rodokmen – byl to člověk, který se probíral s blaţenou spokojeností korespondencí a památkami po nějakém dávno zesnulém bezvýznamném vzdáleném bratranci se stejným očarováním jako nějaký viktoriánský badatel, který náhodou objevil zásuvku plnou obscénních milostných dopisů Roberta a Elizabeth Browningových. Kaţdý si jistě představí jeho radost, kdyţ při takové probírce zaţloutlými balíčky maminčiných dopisů objevil list, který jí psal můj pradědeček a v němţ líčil nejen přesnou polohu tajné sklepní schránky, ale zároveň i podrobnosti kolem prodeje mladého otroka Artista. Takţe se nám tu nyní prolínají dva dopisy. Následující sdělení od mého otce ve Virginii jsem obdrţel právě ve chvíli, kdyţ jsem balil a chystal se opustit Univerzitní hotelový klub; list vypovídá nejen hodně o několika jiţanských generacích, ale také o velkých událostech, které se rýsovaly v nejbliţší budoucnosti na horizontu moderní současnosti.

4. června 1947

Nejdražší synu,

mám před sebou Tvůj dopis z 26. května, ve kterém mi píšeš, že končíš se svým zaměstnáním. Na

jedné straně mě to, Stingo, mrzí, protože se tak dostáváš do finanční tísně, a já přitom nejsem rozhodně v stavu nějak podstatně Ti pomoci; pořád mě totiž tíží ony věčné nepříjemnosti a dluhy Tvých dvou tet dole v Sev. Kar., které už jsou obě senilní, a to v míře, která vzbuzuje lítost. Doufám jen, že na tom za několik měsíců budu po finanční stránce lépe, a velice by mě těšilo pomyšlení, kdybych Ti pak mohl být svým skromným způsobem prospěšný, pokud jde o Tvou touhu stát se spisovatelem. Na druhou stranu si myslím, že teď se aspoň zbavíš zaměstnání, jaké jsi měl u McGraw-Hilla, ostatně sám ses o tom podniku šířil tónem značně navztekaným a nakonec ta firma, jak je obecně známo, není v podstatě nic jiného než hlásná trouba a nástroj propagandy těch loupežníků a kšeftařských pánů baronů, kteří tyjí z amerického lidu už víc než sto let. Od té doby, co se Tvůj dědeček vrátil napůl osleplý a zmrzačený z občanské války a spolu s Tvým otcem se pak oba pokoušeli vybudovat dole v Beaufort County prostý podnik, v kterém by zpravovávali šňupací a žvýkací tabák – jenže všechny sny se jim zhatily, protože z podnikání je odstavili ti pirátští ďáblové Washington Duke a syn “Pracháč” Duke –‚ tedy od onoho okamžiku, co jsem poznal tuhle tragédii, pojal jsem nesmiřitelnou nenávist vůči neřestnému monopolnímu kapitalismu, který ničí malého člověka. (Pokládám za ironii osudu, že Tobě samému se dostalo vzdělání na instituci, jež povstala z nepoctivě nabytého majetku Dukeů, i když tuto okolnost lze sotva jako chybu připsat Tobě.)

Určitě se budeš pamatovat na Franka Hobbse, s kterým jsem tolik let jezdil do práce v loděnicích. Po mnoha stránkách je to slušný, solidní člověk, narozený na malé podzemnicové plantáži v Southampton County, ale jak si možná vzpomeneš, člověk tak vyhraněně reakčních názorů, že dokonce i podle virginských měřítek působí často jako zuřivý zpátečník. Proto také moc často o otázkách ideologie nebo politiky nemluvíme. I po tom, co v poslední době vyšly najevo hrůzy nacistického Německa, zůstává stále antisemitou a tvrdí, že veškeré bohatství mají ve svých spárech mezinárodní židovští finanční magnáti. To by mě samozřejmě dohnalo k úplným salvám smíchu, kdyby to ovšem nebylo tak strašlivě tmářské hledisko, a já sice Hobbsovi jsem ochoten připustit, že Rothschild a Wartburg jsou hebrejská jména, ale zároveň se mu pokouším vysvětlit, že hamižnost není otázkou rasy, ale libuje si v ní celé lidstvo, a pak mu otloukám o hlavu jména jako Carnegie, Rockefeller, Frick, Mellon, Harriman, Huntington, Whitney, Duke, ad infinitum, ad nauseam. To se ovšem mine u Hobbse s jakýmkoli účinkem, ostatně ten člověk dovede svůj žlučovitý vztek zaměřit na cíl daleko prostší a daleko obecněji rozšířený, zvlášť v těchto končinách, ve Virginii, a nemusím snad ani říkat, že se to týká – černochů. O této otázce však spolu prostě raději příliš často nemluvíme, protože ve věku 59 let jsem už příliš starý na pěstní souboj. Synku, hrozí mene tekel. Jestli je černoch, jak se často tvrdívá, tak “méněcenný”, ať už se tím míní cokoli, je to prostě proto, že my, vládnoucí rasa, jsme mu nedali příležitost a tak ho zbídačili, že skutečně jediná tvář, jakou může světu ukázat, je ubožácká tvář “méněcenného tvora”. Ale černoch na téhle zbídačelé úrovni nemůže zůstat věčně. Žádná moc na světě neudrží lid jakékoli barvy ve městě ani na venkově. Nevím, jestli se za života dočkám, že se černochovi začne dostávat té staré proklamované svobody, na to nejsem dost velký optimista, ale Ty se toho určitě dožiješ, a já bych dal všechno, co mám, kdybych byl naživu, až tenhle den přijde, jako že rozhodně přijde, den, kdy Harry Byrd uvidí, že černoši budou v autobuse sedět ne někde vzadu, ale budou jezdit docela volně a v naprosté rovnosti s bělochy po všech ulicích Virginie. Pro tohle bych si ochotně nechal spílat tím odporným přízviskem “negrofil”, jak mi určitě v soukromí řada lidí stejně říká, včetně Franka Hobbse.

To všechno mě oklikou přivádí k hlavnímu bodu tohoto dopisu. Stingo, budeš si nejspíš pamatovat, jak byla před několika lety úředně ověřována poslední vůle Tvé babičky a zlatých mincí, které odkázala svým vnoučatům, ale které jsme nemohli za žádnou cenu najít. Tahle záhada se nyní rozluštila. Jak víš, jsem kronikář a historik místní odbočky Synů Konfederace a během práce na delším eseji o Tvém pradědečkovi jsem detailně prozkoumával jeho korespondenci, která obsahuje řadu dopisů Tvé babičce. V jednom dopise psaném z Norfolku roku 1886 (cestoval tehdy služebně ve věci své tabákové firmy a bylo to těsně předtím, než ho ten zločinec “Pracháč” Duke zničil) odhalil, kde skutečně ono zlato je – nebylo uloženo v bezpečnostní schránce (babička si to

zřejmě později všechno popletla), ale v zazděném otvoru ve sklepě domu v Severní Karolíně.

Později Ti dám poslat fotokopii tohoto dopisu, protože vím, jak se zajímáš o otázku otrokářství, a kdybys někdy hodlal o této instituci něco napsat, ten tragický dopis by Ti mohl poskytnout některé fantasticky zajímavé podrobnosti. Z dopisu vyplývá, že peníze jsou výtěžkem z prodeje šestnáctiletého chlapce, černocha jménem Artiste, který byl starší bratr dvou služek Tvé babičky, Lucindy a Drusilly. Tvůj pradědeček všechny tři děti koupil pohromadě v aukci ve virginském Petersburgu, někdy koncem padesátých let minulého století, a byli to sirotci. Všichni ti tři mladí černoši byli úředně převedeni do majetku Tvé babičky a obě dívky pracovaly u ní v domě a tam také žily, stejně jako Artiste, kterého však hlavně pronajímali na různé práce do jiných rodin ve městě.

Pak se však stalo něco ošklivého a Tvůj pradědeček o tom píše v dopise mé matce velice taktně.

Artiste, kterým zřejmě cloumaly návaly puberty, se měl údajně dopustit čehosi, co dědeček líčí jako

“nepatřičné návrhy” jedné z městských krasavic. To samozřejmě způsobilo, že městečko zachvátila vlna rozbouření, chlapci vyhrožovali smrtí a Tvůj dědeček učinil opatření, které by tou dobou pokládal za patřičný krok nejspíš každý. Rychle odvezl Artista potají z města do New Bernu, kde věděl o nákupčím mladých černochů pro řečíkové lesy dole v Georgii, někde kolem Brunswicku.

Tomuhle překupníkovi Artista prodal za osm set dalarů. A to jsou ony peníze, které skončily dole ve sklepě starého domu. Jenže tady celá historie ještě zdaleka nekončí, synku. Na dopise je totiž nejbolestnější pradědečkovo vyprávění o tom, co po téhle epizodě teprve následovalo, stejně tak jako probuzená lítost a pocit viny, které tolikrát, jak jsem si všiml, provázejí příběhy o otroctví.

Možná že už tušíš, co následovalo. Artiste se zřejmě žádných “nepatřičných návrhů” vůči té mladé bílé slečince nedopustil. Byla to hysterická holčina, která brzy nato obvinila ze stejného přestupku dalšího černocha, ale ukázalo se, že je její příběh obyčejná lež – načež se milá dívenka sesypala a přiznala se, že i její obvinění Artista bylo vylhané. Dovedeš si představit, jaká muka musel dědeček prožívat. A v tom dopise mé matce líčí svůj úděl provinilce.

Nejen že se dopustil jednoho ze skutečně neprominutelných přestupků majitele otroků – rozbil rodinu –‚ ale prodal nevinného šestnáctiletého chlapce do pekelných muk georgijských řečíkových lesů. Líčí, jak pátral prostřednictvím pošty i soukromého kurýra a dával se poptávat v Brunswicku a jak nabízel jakoukoli sumu, jen aby chlapce zas mohl koupit zpátky, ale tou dobou bylo poštovní i jiné spojení zdlouhavé a nejisté a v mnoha případech přímo nemožné, a Artiste se už nikdy nenašel.

Těch $ 800 jsem objevil přesně na tom místě ve sklepě, které tak pečlivě popsal Tvé babičce. Jako kluk jsem míval kousek od té skrýše vyrovnané sáhové dřevo a skladoval jsem tam jablka a brambory. Jistě si dovedeš představit, že hodnota mincí za tu dobu nesmírně stoupla. Některé jsou dnes vzácné unikáty. Měl jsem možnost zanést je do Richmondu k odhadci, říká se mu, aspoň myslím, numismatik, a ten mi nabídl něco přes $ 5500, což jsem přijal, protože to představuje sedmisetprocentní návratnost sumy získané prodejem nebohého Artista. Sama o sobě by to byla částka značná, ale jak víš, v podmínkách babiččiny závěti stojí, že peníze mají být rozděleny rovným dílem mezi všechna její vnoučata. Jinak by to bývalo pro Tebe mohlo být daleko lepší. Na rozdíl ode mne, který jsem byl natolik prozíravý, že jsem v této přelidněné epoše zplodil jen jediného syna, Tvoje tetičky – mé neuvěřitelně plodné sestřičky – přivedly na svět slovy jedenáct potomků, všechny zdravé a hladové, a všechny chudé. Takto se Tvůj podíl z prodeje Artista ztenčil na sumu o několik dolarů menší než $ 500, na kterou Ti pošlu ověřený šek, což udělám ještě tento týden nebo aspoň ihned poté, jakmile bude celá transakce provedena…

Tvůj milující otec

Léta později jsem si myslíval, ţe kdybych byl odvedl podstatnou část výtěţku z onoho prodeje Artista Národnímu sdruţení pro povznesení černého lidu a všechno si neponechal, mohl jsem se tak aspoň vyznat z pocitu vlastní viny, a navíc jsem mohl podat svědectví o tom, ţe jsem dokonce jako docela mladý člověk cítil s krutým osudem černochů, a byl jsem tudíţ schopen přinést sám nějakou oběť. Ale nakonec jsem rád, ţe jsem si peníze ponechal. Po dlouhá léta poté se stávala obvinění černého lidu stále bojovnější a neodbytnější, a kdyţ jsem se dozvěděl, ţe já jako spisovatel – a k

tomu ještě prolhaný spisovatel – jsem prý z bídy otrokářství měl jenom zisk a prospěch, podlehl jsem jisté masochistické rezignaci, a kdyţ jsem si pomyslel na Artista, řekl jsem si: čert to vem, kdyţ je někdo rasistický vykořisťovatel jednou, je rasistický vykořisťovatel vţdycky. Navíc jsem roku 1947 potřeboval těch čtyři sta osmdesát pět dolarů stejně nepostradatelně jako kaţdý člověk s černou pletí nebo černoch, jak jsme tehdy ještě slušně říkali.

* * *

V Univerzitním hotelovém klubu jsem zůstal, dokud jsem nedostal od tatínka šek. Při správném zacházení bych s penězi mohl vystačit přes léto, které právě začínalo, a moţná dokonce i kousek podzimu. Zůstat v Univerzitním hotelovém klubu uţ pro mě bylo naprosto nemoţné, jak po stránce duševní, tak fyzické. To místo ze mě udělalo tak dokonale impotentní trosku, ţe jsem se tu uţ

nebyl s to rozptýlit ani občasným autoerotickým povyraţením, a nezbývalo mi, neţ pomáhat si pokradmu při půlnočních toulkách po Washingtonově náměstí rukou přes kapsu. Svou odloučenost od lidí jsem nesl s takovou bolestí, ţe můj pocit osamění, věděl jsem to, začínal být aţ na hranici čehosi patologického, a měl jsem podezření, ţe kdybych se odstěhoval z Manhattanu, byl bych ještě ztracenější, protoţe tady jsem měl aspoň pár blízkých orientačních bodů a některé oblíbené uličky v Greenwich Village, k nimţ jsem jiţ měl určitý vztah a které mi tu poskytovaly ovzduší domova. Ale skutečnost byla taková, ţe jsem si prostě nemohl manhattanské ceny dovolit –

dokonce i malé prosté kamrlíky tu byly nad mé prostředky –, hledal jsem tedy v inzerátech v rubrikách nájmů a podnájmů, jestli bych nesehnal nějaké ubytování v Brooklynu. A tak se stalo, ţe jsem jednoho krásného červnového dne vystoupil na stanici Church Avenue z podzemní dráhy linky BMT, se svým vojenským pytlem od námořní pěchoty a s kufrem, nasál z ovzduší Flatbushe několika doušky omamné aroma nakládané zeleniny a vydal se ulicí s jemně zelenavými platany k penzionu paní Yetty Zimmermanové.

Dům Yetty Zimmermanové se bez předstírání a upřímně hlásil k těm nejjednobarevnějším stavením v Brooklynu, ne-li v celém New Yorku. Byla to velká nesouměrná budova postavená ze dřeva a štuky s onou nepopsatelnou svérázností doby někdy, hádal bych, před první světovou válkou anebo těsně po ní, a byla by jistě splynula s ostatními nenápadnými stejnorodými a obdobně nepopsatelně svéráznými okolními domy, které sousedily s Prospect Parkem, nebýt její nápadné – a neselhávající silou působící – růţovosti. Od vikýřů a kupolovitých víţek nad prvním poschodím aţ

po okenní rámy v suterénu byl celý dům růţový, růţový tak, ţe před tou barvou nebylo úniku.

Kdyţ jsem ten dům uviděl poprvé, ihned mi připomněl fasádu hradu postaveného někde na opuštěném pozemku pro filmovou verzi Čaroděje ze země Oz, který tu nechala stát společnost MGM. I vnitřek byl růţový. Podlahy, stěny, stropy a dokonce i většina nábytku po chodbách a v kaţdém pokoji se jen nepatrně lišila v odstínech této jediné barvy – zřejmě v důsledku lakýrnické práce různé kvality – od něţné rosé v odstínu syrového lososa aţ k útočnější korálové v odstínu bublinkové ţvýkací gumy, ale všude to byla růţová, růţová, která nepřipouštěla soupeřství ţádné jiné barvy, takţe teprve po několika minutách rozvaţování o svém budoucím pokojíku, sledován hrdým okem paní Zimmermanové, jsem pocítil, ţe mě to nejdřív jaksi pobavilo – vţdyť to byl Kupidův budoár, v kterém se člověk stěţí ubránil dusivému smíchu –‚ ale pak jako bych se jakýmsi podivným způsobem ocitl v pasti, jako bych se náhle dostal do cukrárny k Barricinimu nebo do dětského oddělení u Gimbelse. “Já vím, nejde vám do hlavy ta růţová,” řekla paní Zimmermanová,

“nikomu nejde. Ale za chvíli si na ni přivyknete – oblíbíte si ji, skutečně si ji zamilujete, věřte mi.

Netrvá to dlouho a lidi pak vůbec ţádnou jinou barvu nechtějí.” Aniţ jsem se jí na to zeptal, sama dodala na vysvětlenou, ţe jejího manţela Sola – jejího neboţtíka manţela – potkalo štěstí v podobě fantastické koupě několika set galonů přebytečné barvy od námořnictva, jaká se uţívá – “však víte”

– řekla a odmlčela se, s prstem poloţeným zpytavě vedle špachtlovitého pórovitého nosu. “Jako kamufláţ?” nahrál jsem jí patřičný výraz. Na coţ ona odpověděla: “Ano, to je ono. Myslím, ţe růţovou na těch lodích nijak zvlášť pouţít nemohli.” Sdělila mi, ţe Sol celý dům natřel sám. Yetta byla ţena podsadité postavy a výřečného charakteru, asi šedesátnice, s veselým obličejem, jehoţ

lehce mongoloidní rysy jí dodávaly vzezření rozzářeného Buddhy.

Ten den jsem se dal přesvědčit téměř ihned. Za prvé to bylo laciné. A pak, růţový nerůţový, ten

pokoj, který mi v přízemí ukázala, byl pěkně prostorný, vzdušný, slunný a čistý jako nějaká holandská světnice na staré olejomalbě. Navíc oplýval i luxusem kuchyňského koutu a koupelničky, v které toaletní mísa a vana zářily bělí aţ v oslnivém kontrastu proti mátově nazelenalé barvě kolem. Uţ ten fakt vlastní koupelny mě sváděl, a navíc tu byl bidet, který vyvolával skoro aţ neslušné podvědomé představy a přímo bezohledně mě elektrizoval a vzbuzoval ve mně vzrušená očekávání. Také na mě silně zapůsobilo, jak mi paní Zimmermanová předvedla celý svůj podnik, jehoţ jednotlivé části, jimiţ mě prováděla, přímo na místě komentovala. “Já tomu tady říkám Yettina Síň svobody,” prohlašovala a občas mě přitom šťouchla.

“Já totiţ ráda vidím, kdyţ mají moji nájemníci radost ze ţivota. Ne ţe bych tu neměla taky svoje pravidla.” Zvedla vzhůru buclatý polštářek ukazováku a začala je vypočítávat. “Pravidlo číslo jedna: zakazuje se hrát po jedenácté na rádio. Pravidlo číslo dvě: kdyţ odcházíte z pokoje, nezapomeňte zhasnout všechna světla, nehodlám platit společnosti Con Edison ţádné peníze navíc.

Pravidlo třetí: rozhodně se nesmí kouřit v posteli; kdyţ vás přistihnu, jak v posteli vykuřujete –

jedete. Můj zesnulý manţel Sol měl bratrance, který tímhle způsobem uhořel, a navíc spálil celý barák. Pravidlo číslo čtyři: kaţdý pátek se platí na týden dopředu. Konec, ţádná další pravidla neexistují! Všechno ostatní je Yettina Síň svobody. Totiţ co tím chci říct: tohle tady je dům pro dospělé. Račte rozumět, nevedu tady ţádný bordel, ale kdyţ si jednou za čas chcete do pokoje přivést slečnu, prosím, přiveďte si do pokoje slečnu. Kdyţ se budete chovat jako dţentlmen a všechno půjde v klidu a potichu a vy ji v rozumnou dobu vyprovodíte, pak nebudete mít kvůli nějakému tomu děvčeti s Yettou ţádné nedorozumění. A totéţ platí obráceně pro slečny, co u mě bydlí, kdyţ se chtějí občas doma pobavit a pohostit u sebe přítele. Co můţe kozel, můţe i koza, to aspoň říkám já, a jestli něco nesnáším, pak je to pokrytectví.”

Tato výjimečná svobodomyslnost – podle mého soudu měla své kořeny ve schopnosti ocenit volupté, schopnosti zděděné ještě ze staré vlasti – zpečetila mé konečné rozhodnutí nastěhovat se k Yettě Zimmermanové, přes všechnu problematickou volnost, která se mi tu nabízela. Kde seženu nějaké děvče? uvaţoval jsem. Pak jsem se ale sám na sebe pro svůj nedostatek podnikavosti rozvzteklil. Tahle výsada, kterou mi Yetta poskytla (brzy jsme si začali říkat křestními jmény), se uţ o rozřešení tohoto závaţného problému určitě postará sama od sebe. Lososově růţové stěny jako by ţhnuly vášní a já se uvnitř přímo chvěl slastí. A za několik dní jsem se sem nastěhoval a s hřejivým pocitem jsem očekával léto naplnění svých tělesných ţádostí, filozofického zrání a hmatatelných pokroků v tvůrčím úkolu, který jsem si předsevzal.

První dopoledne – byla sobota – jsem vstával pozdě a došel si procházkou do papírnictví na Flatbush Avenue a koupil si dva tucty tuţek č. 2 značky Venušin samet, deset ţlutých linkovaných bloků velkého formátu a ořezávátko typu “Boston”, které jsem si s Yettiným svolením směl přišroubovat k veřejím dveří koupelny. Pak jsem se posadil na růţovou proutěnou ţidli s rovným opěradlem k dubovému psacímu stolku, taktéţ natřenému na růţovo a zbudovanému s onou hrubozrnnou bytelností, jeţ mi připomínala katedry, za nimiţ sedaly za mých chlapeckých let na gymnáziu naše úctyhodné kantorky, a s tuţkou mezi palcem a ukazovákem jsem se zahleděl na první list ţlutého bloku, jehoţ prázdnota mě aţ zabolela v očích. Jak dovede z člověka taková prázdná stránka vysát sílu a jak je uráţlivá! Uvnitř prázdno, ţádná inspirace, a já jsem zjistil, ţe se taky nic nedostaví, ale přestoţe jsem tam seděl půl hodiny a moje mysl si hrála jen s polotovary myšlenek a mlhavými pojmy, odmítl jsem propadnout ve chvíli stagnace okamţité panice; vţdyť jsem se v tomhle neznámém prostředí sotva usadil. Během několika prvních dnů v Univerzitním hotelovém klubu jsem minulého února, neţ jsem začal pracovat u McGraw-Hilla, napsal nějakých tucet stránek chystaného prologu k románu – líčení cesty vlakem do malého městečka ve Virginii, které mělo dodat knize lokálního koloritu. Tónem tohoto úvodu jsem byl silně zavázán knize R. P.

Warrena Všichni jsou zbrojnoši královi a moje próza se nesla úplně stejnými rytmy, a dokonce jsem pouţil i téţe druhé osoby singuláru, abych dosáhl onoho účinku, s nímţ autor popadá čtenáře přímo za klopy, takţe pasáţ to byla, jak jsem věděl, odvozená, ale přesto jsem zároveň cítil, ţe v ní je dosti působivosti a ţe je svěţí. Byl jsem na ni hrdý, byl to dobrý začátek a v tu chvíli jsem ji vytáhl z desek a znovu si ji přečetl, uţ snad po devadesáté. Stále se mi líbila a byl bych nebyl

ochoten změnit na ní ani řádku. Račte se uklidit, pane Warrene, teď přichází Stingo, říkal jsem si.

Načeţ jsem pasáţ zase sloţil do desek.

Ţlutá stránka zůstala prázdná. Cítil jsem vnitřní neklid a skoro jako by na mě šla smyslnost; a abych udrţel přes otvor do vţdy pohotově čekající mozkové laterny magiky svých lascivních vidin staţenou roušku neviditelnosti – bylo to rozptýlení sice nevinné, ale odvádělo od práce –‚ zvedl jsem se a začal přecházet po pokoji utopeném v letním slunci s pastelovými odstíny barvy plameňáků. Slyšel jsem nad sebou hlasy, kroky – uvědomil jsem si, ţe stěny jsou tenké jako papír –

a upřel jsem oči vzhůru do růţového stropu. Začal jsem nenávidět tu všudypřítomnou růţovou barvu a zmocňovaly se mě pochyby, ţe si na ni kdy “přivyknu”, jak se vyjádřila Yetta. Vzhledem k problému váhy a místa přinesl jsem si s sebou pouze vybrané základní knihy; bylo jich skutečně jenom pár a byly mezi nimi Americký univerzitní slovník, Rogetův Thesaurus, dílo Johna Donna, Oatese a O"Neillovo Úplné vydání řeckého dramatu, Marckova Příručka diagnózy a terapie (coţ

samozřejmě souviselo s mou hypochondrií), Oxfordská kniha anglické poezie a bible. Věděl jsem, ţe si svou knihovnu mohu vybudovat teprve postupně. Zatím jsem se však v tu chvíli snaţil nějak přivolat svou múzu a hodlal jsem si pomoct četbou Marlowa, ale z nějakého důvodu mě ta melodická hudba nevzrušovala jako jindy.

Knihu jsem odloţil a odloudal se do miniaturní koupelničky, kde jsem začal provádět inventuru předmětů, které jsem si dal do skříňky na zdi. (Léta poté jsem k svému úţasu zjistil, ţe J. D.

Salinger líčí podobně svého hrdinu, jak provádí obdobný obřad, ale v tom ohledu si činím nárok na prvenství.) Tento rituál tkvěl svými kořeny hluboko v půdě nevysvětlitelné neurózy a jakéhosi nutkání podniknout něco fyzicky vyčíslitelného, hmatatelného, a já jím procházel mnohokrát, vţdy v okamţiku, kdy moje imaginace a invence ustrnuly téměř na mrtvém bodě a mysl se vzpírala jak psaní, tak čtení jako obtíţnému břemenu. Je to aţ záhadná potřeba obrodit hmatatelný vztah k obyčejným věcem. Jedné po druhé jsem se jich dotýkal konečky prstů na témţ místě, kam jsem je poloţil předešlého večera, na poličky závěsné skříňky, která jako všechno ostatní také padla za oběť bláznivé karmazínové štětce Sola Zimmermana: kelímku holicího krému Barbasol, lahvičky alka-seltzerové sody, holicího přístroje značky Schick, dvou tub zubní pasty Pepsodent, kartáčku na zuby značky Dr. West se středně tuhými štětinami, lahvičky vody po holení značky Royall Lyme, hřebenu značky Kent, krabičky patentních ţiletek do Schickova holicího přístroje, neotevřené a v celofánu balené krabice tří tuctů srolovaných a promazaných prezervativů značky Trojan s kapsičkami ve špičkách, kelímku Breckova šamponu proti lupům, tubičky nylonových párátek Rexall, kelímku Squibbovy vitamínové směsi a lahvičky adstringentní ústní vody. Všechny jsem lehce polaskal, podíval se na viněty, dokonce jsem odšrouboval víčko od vody po holení Royall Lyme a nasál vůni citrusových plodů a nakonec jsem byl po té zevrubné prohlídce, která trvala asi půl druhé minuty, odměněn výrazným pocitem uspokojení. Pak jsem dvířka skříňky zavřel a vrátil se k psacímu stolku.

Kdyţ jsem se posadil, zvedl jsem zrak, vyhlédl oknem ven a náhle jsem si uvědomil další prvek, který na mě musel podvědomě působit, ţe mě to k tomuto místu tolik přitahovalo. Měl jsem nesmírně uklidňující a příjemnou vyhlídku do parku na onen konec, kterému se říká Přehlídková alej. Chodníky u okraje stínily staré platany a javory, a sluneční světlo rozhozené v zářivých skvrnách po mírném lučním svahu Přehlídkové aleje dodávalo scéně atmosféry poklidu a skoro aţ

pastýřské idyly. Ten kout tvořil nápadný kontrast se vzdálenějšími končinami okolí. Sotva ob několik ulic kypěl bouřlivý dopravní ruch na Flatbush Avenue, místě aţ vtíravě velkoměstském, kakofonním, chaotickém, hemţícím se ukřičenými dušičkami a uzlíky nervů; zde však vzbuzovala stromová zeleň a pastelové sluneční světlo s oparem pylu, nečetné nákladní i osobní vozy a klidné kročeje několika chodců na okraji parku dojem odlehlé části skromného jiţního městečka – tak nejspíš Richmondu nebo Chattanoogy či Columbie. Sevřela mě prudká bolest stesku po domově a najednou mě napadlo, co proboha dělám tady v těch neuvěřitelných končinách Brooklynu, neschopný a navíc ţádostí posedlý kalvinista mezi všemi těmi Ţidy?

Provokován touto myšlenkou vyndal jsem z kapsy kousek papíru. Měl jsem na něm poznamenána jména šesti ostatních nájemníků v domě. Kaţdé jméno napsala pořádkumilovná

Yetta na malou vizitku a připevnila na příslušné dveře, a z důvodů, v kterých nebylo moţno vidět nic jiného neţ mou obvyklou chamtivou zvědavost, jsem se předchozího dne pozdě večer vypravil po špičkách na obchůzku a jména si opsal. Pět nájemníků bydlelo v poschodí nade mnou, ostatní naproti přes chodbu. Nathan Landau, Lillian Grossmanová, Morris Fink, Sophie Zawistowska, Astrid Weinsteinová, Moishe Muskatblit. Jména se mi hrozně líbila, pro nic jiného neţ pro tu báječnou pestrost, po všech těch Cunninghamech a Bradshawech, mezi nimiţ jsem vyrůstal.

Muskatblit mě upoutal pro jakousi byzantskou příchuť. Uvaţoval jsem, kdy se asi seznámím s Landauem a Finkem. Tři ţenská jména mou pozornost vzrušila velmi silně, zvláště Astrid Weinsteinová, která bydlela přímo naproti, tak dráţdivě blízko. Zrovna jsem o všem rozvaţoval, kdyţ v tom okamţiku jsem si uvědomil – v pokoji přímo nade mnou – rozruch, který byl tak bezprostředně a drásavě identifikovatelný a mým trpícím uším ihned tak zřejmý, ţe se vyhnu způsobu někdejších dob, kdy se podobné věci nuceně opisovaly vzdáleným náznakem, a dovolím si říct, ţe to byl zvuk, rozruch, šílenství dvou lidí, kteří si to spolu rozdávají jako pominutá divoká zvěř.

Poděšeně jsem se podíval vzhůru ke stropu. Lustr poskakoval a kymácel se jako loutka na drátě.

Z omítky se dolů sypal růţový prach a já jsem skoro očekával, ţe se kaţdou chvíli musí čtyři nohy postele probořit ke mně. Bylo to něco úděsného – nebyl to pouhý rituál kopulace, ale turnaj, rvačka, pouťový zápas vyzývající všechny k účasti, fotbalové utkání, pouťová tancovačka. Slova zněla jakousi verzí angličtiny, byla zkomolená a vyslovovaná s jistou exotickou výslovností, ale nebylo zapotřebí, abych jim rozuměl. Výsledek byl přímo impresionistický. Muţ a ţena, dva hlasy tvořící povzbuzující publikum fotbalového zápasu, se podněcovali výkřiky, jaké jsem v ţivotě neslyšel. Stejně tak jsem nikdy nezaslechl takové pobídky k vylepšení účinku – pomaleji, prudčeji, rychleji, hloub – ne, na ţádném hřišti jsem neslyšel ani tak nadšený povyk nad získáním míče, takové vzdechy nad tím, ţe se míč ze hry ztrácí, a naopak ani tak zuřivě naléhavé rady, jak jej ve hře nejlíp vyuţít. A nemohl jsem to vše slyšet zřetelněji, ani kdybych byl měl na uších speciální sluchátka. Bylo to úplně jasné a trvalo to herojsky dlouho. Zdálo se, ţe ten zápas pokračuje uţ

nekonečné minuty, a já tam seděl a jenom vzdychal, aţ najednou bylo po všem a účastníci zmizeli skutečně jako praví hráči ve sprchách. Tenkým stropem se dolů nesly zvuky cákající vody a pochichtávání, pak se ozvaly šouravé kročeje a další smích, hlasité mlasknutí, které znělo, jako kdyţ někdo plácne v ţertu tlapou někoho po holém zadku, a nakonec se ozval naprosto neorganicky z gramofonu přesladce pulzující rytmus pomalé věty z Beethovenovy Čtvrté symfonie. Rozrušen na nejvyšší míru zašel jsem do skříňky v koupelně a vzal si alka-seltzer.

Za malou chvíli poté, co jsem se vrátil ke stolku, jsem si uvědomil, ţe v témţ pokoji nade mnou se strhla ţivá hádka. Ta nasupená a zuřivá nálada vznikla obdivuhodně rychle. Zvukům jsem vzhledem k nějakým akustickým překáţkám nerozuměl. Podobně jako při tom právě skončeném maratonu chlípnosti jsem celou akci slyšel aţ s barokní detailností, ale slova zůstávala tlumená a nezřetelná, takţe mi zbýval jen dojem vzteklého šoupání nohou, netrpělivého postrkování ţidlí, bouchání dveří a hlasů sílících vzteky a vyráţejících slova, kterým jsem byl s to porozumět jenom částečně. Muţský hlas měl převahu – rozzuřený baryton, v němţ se čiré zvuky Beethovena téměř utápěly. Ţenský hlas naopak působil plačtivým obranným tónem a ozýval se ostřeji jen občas, spíš jako z hrůzy, ale jinak byl poddajný a zabarvený prosbou. Náhle na stěnu s třeskotem dopadl nějaký skleněný nebo porcelánový předmět – popelník, sklenka, bůhvíco – a já zaslechl těţké muţské kročeje ubírající se ke dveřím, jeţ se v tu chvíli nahoře v chodbě nade mnou rozlétly.

Vzápětí nato dveře s třeskotem zabouchly a já slyšel, ţe muţské kroky míří do nějakého jiného pokoje v horním patře. A nakonec zůstal pokoj po těch minuvších dvaceti minutách ztřeštěné aktivity ponořen v jakémsi dočasném tichu a já v jeho hlubinách slyšel z chraptícího gramofonu jen to tiché lkavé adagio a ztracené vzlyky ţeny na posteli nade mnou.

* * *

Vţdycky jsem byl vybíravý jedlík, i kdyţ jsem jídlu nikdy příliš nedal a snídani jím vţdycky vstoje. Jelikoţ mám ve zvyku pozdě vstávat, dosti se těšívám na snídani a lehký oběd, které spojuji

dohromady. Kdyţ ten hluk nade mnou ustal, zjistil jsem, ţe je jiţ k poledni, a zároveň jsem si uvědomil, ţe kopulace i hádka na mě tak silně zapůsobily, ţe jsem dostal neuvěřitelný hlad, jako bych se byl toho všeho, co se odehrálo nahoře, přímo zúčastnil. Hlad jsem měl tak velký, ţe se mi začaly v ústech sbíhat sliny a pociťoval jsem lehkou závrať. Kromě neskafe a piva jsem si zatím svou malou kredenc ani miniaturní ledničku ničím nezásobil, takţe jsem se rozhodl zajít si na oběd ven. Na jedné procházce sousedstvím mě na Church Avenue upoutala Herzlova košerná restaurace.

Chtěl jsem tam zajít, protoţe jsem předtím ještě nikdy nezkusil pravou, takříkajíc echt ţidovskou kuchyni a také proto, ţe… prostě jsem si říkal: Kdyţ jsi ve Flatbushi, musíš s flatbušskými…

Nemusel jsem se ale vůbec nijak namáhat, protoţe byla sobota a restaurace byla zavřená, takţe jsem se rozhodl pro jiný, údajně neortodoxní podnik, kde se říkalo U Sammyho, kousek dál v téţe ulici, a tam jsem si poručil slepičí polévku s macesovými knedlíčky, gefilte fiš a játra – coţ

všechno mi bylo dobře známé z rozsáhlé četby ţidovských reálií; objednávku jsem přednesl číšníkovi tak strašlivě hulvátskému, ţe mě napadlo, jestli to jenom nehraje. (Tehdy jsem nevěděl, ţe nezdvořáctví je u ţidovských číšníků téměř daný charakteristický rys.) Nicméně mě to nijak zvlášť nevzrušovalo. V restauraci bylo skoro přeplněno, většinou staršími lidmi, kteří se krmili borščem a ţvýkali bramborové pirohy; vlhké, vůní jídel prosycené ovzduší naplňoval lomozivý povyk jidiš – důstojný to řev – nezměřitelně hlubokými guturálami, jeţ vycházely z desítek laločnatých hrdel, klokotavě polykajících tučná kuřecí sousta.

Cítil jsem se podivným způsobem šťasten, skoro jako ve svém ţivlu. Teď si libuj, libuj si, Stingo, říkal jsem si. Jako řada Jiţanů s určitým vychováním, vzděláním a citlivostí jsem měl od samého začátku k Ţidům přátelský vztah, a dokonce moje první láska byla Miriam Bookbinderová, dcera místního lodního dodavatele, které jiţ v šesti letech zpod smutných víček hleděla z jejích nádherných očí tajemně bezútěšná a především nevyzpytatelná záhadnost její rasy; později jsem pak proţíval ještě daleko silnější osobní blízkost s ţidovským lidem, blízkost, kterou podle mého přesvědčení zakusí ti Jiţané, kterými po léta otřásají tvrdá střetnutí s mukami Abrahámovými, s neuvěřitelným hledačstvím Mojţíšovým, se vzrušenými hosana ţalmistů, propastnou vizí Danielovou a se všemi dalšími zjeveními, všemi těmi hořkosladkými výtvory, neuvěřitelnými báchorkami a ošidně nadsazenými hrůzami protestantsko-ţidovské bible. Navíc je obecně známo, ţe Ţidé se mezi bílými obyvateli Jihu těší jakýmsi přátelským sympatiím, protoţe Jiţané mají jiného, temnějšího obětního beránka. Nicméně kdyţ jsem tehdy u Sammyho o polednách seděl, úplně jsem v tom novém prostředí zářil a bez zvláštního překvapení jsem si pomalu uvědomil, ţe důvodem mého stěhování do Brooklynu bylo jakési nevědomé nutkání být mezi Ţidy. Nemohl jsem se do srdce ţidovstva dostat hloub, ani kdybych se rázem ocitl v Tel Avivu. A kdyţ jsem z restaurace odcházel, přiznal jsem si dokonce, ţe mi sedělo i to manischewitzské víno, které tvořilo ve skutečnosti prašpatný doplněk ke gefilte fiš, ale zato mi připomínalo jakousi sirupovou chutí sladké virginské ţlutavé víno chutnající po švestkách, víno, které jsem okusil tam dole doma ještě jako chlapec.

Kdyţ jsem se vrátil zpátky do Yettina domu, znovu mě ona událost v pokoji nade mnou poněkud rozrušila. Důvody mého zaujetí byly v podstatě sobecké; jestliţe se totiţ tohle bude odehrávat příliš často, mnoho spánku ani klidu neuţiju. Dále mi však vrtala hlavou ještě jedna okolnost, totiţ ten prazvláštní ráz celé události – ta rozpustile atletická milostná pletka, z níţ se účastníci tak očividně a výjimečně radovali a která potom přesto přešla takovým zvratem do zuřivosti, pláče a rozladění.

Navíc mě pak dráţdilo, kdo vlastně tohle všechno dělal komu. Popuzovalo mě, ţe mě okolnosti vrhly do postavení jakési aţ nechutné zvědavosti, ţe seznámení s mými spolubydlícími se nemá odehrát v rovině obyčejného “Dobrý den, těší mě” a prostého stisku ruky, ale ţe se promění v epizodu tajného pornografického poslouchání činnosti dvou úplně cizích lidí, jejichţ obličeje jsem v ţivotě neviděl. Přestoţe jsem se během svého dosavadního pobytu v metropoli, jak jsem jej vylíčil, vyţíval silně ve fantazii, nejsem podstatou své povahy ţádný slídil, ale v té blízkosti obou milenců – vţdyť nakonec div ţe mi nespadli na hlavu – bylo přímo nemoţné nesnaţit se zjistit při první vhodné příleţitosti, kdo vlastně jsou.

Můj problém se vyřešil téměř ihned, kdyţ jsem se setkal s prvním Yettiným podnájemníkem,

jenţ stál dole v chodbě a probíral se poštou, kterou listonoš nechal na stolku u vchodu. Byl to mladík amorfních tvarů, s povislými rameny a dalo by se říci jakéhosi ovoidního vzezření; mohlo mu být asi osmadvacet roků, měl husté uzlíkovité vlasy a choval se s nasupenou příkrostí rodilých Newyorčanů. Během prvních dní svého pobytu v New Yorku jsem v tomto chování viděl něco tak nepochopitelně nepřátelského, ţe mě to několikrát dohnalo téměř na pokraj násilného činu, aţ jsem si pak uvědomil, ţe je to pouze jedna tvářnost onoho tuhého krunýře, do něhoţ se obyvatelé velkoměst po způsobu pásovců stahují. Zdvořile jsem se představil: “Jmenuju se Stingo,” ale můj soused se dál probíral poštou a na mé úsilí reagoval jen pravidelným zvukem adenoidního dýchání.

V týlu jako by mi vyšlehl plamen, ústa mi ztuhla, otočil jsem na podpatku a zamířil do pokoje.

Pak jsem za sebou zaslechl: “Není tohle vaše?” A kdyţ jsem se obrátil, drţel v nataţené ruce dopis. Podle rukopisu jsem poznal, ţe je od otce.

“Díky,” odsekl jsem vztekle a popadl dopis.

“Neschoval byste mi známku?” ozval se znovu. “Sbírám známky k výročím.” Pokusil se o cosi, co vypadalo jako úsměv, nic zvlášť sdílného, ale bylo to aspoň něco viditelně lidského. Cosi jsem zahučel a vrhl jsem na něho jakýs takýs souhlasný pohled.

“Já jsem Fink,” představil se. “Morris Fink. Vlastně to tady mám, abych tak řekl, na starosti, kdyţ je Yetta pryč, jako tenhle víkend. Jela na návštěvu za dcerou do Canarsie.” Kývl hlavou směrem k mým dveřím. “Koukám, ţe bydlíte v kráteru.”

“V kráteru?” zeptal jsem se.

“Já tam bydlel ještě před týdnem. Kdyţ jsem se vystěhoval, mohl jste se nastěhovat vy. Říkal jsem tam tomu kráter, protoţe to skutečně bylo, jako by člověk ţil v kráteru po vybuchlé bombě: kdyţ člověk uváţí všechen ten ryk a to rajtování, co se odehrává v tom pokoji nahoře.”

A náhle jako by se mezi Morrisem a mnou vytvořilo pouto, ulevilo se mi a přemohla mě zvědavost. “Jak jste se s tím proboha srovnal? A povězte mi – kdo kruci ti dva jsou?”

“Není to tak hrozné – kdyţ je přesvědčíte, aby přestěhovali postel. Udělají to – tedy přistrčí postel ke zdi –‚ a pak uţ to rajtování skoro neuslyšíte. Postel totiţ potom bude nad koupelnou.

Donutil jsem je k tomu. Přesněji řečeno, jeho. Musel postel přešoupnout, i kdyţ je to její pokoj.

Prostě jsem se nedal. Řekl jsem mu, ţe je Yetta oba vyhodí, kdyţ neposlechnou, takţe nakonec souhlasil. Teď postel zřejmě zase šoupl zpátky k oknu. Povídal totiţ něco v tom smyslu, ţe je tam chladněji.” Odmlčel se a vzal si zatím cigaretu, kterou jsem mu nabídl. “Měl byste ho především poţádat, aby postel zase přistrčil ke stěně.”

“To přece nemůţu udělat,” vyhrkl jsem. “Nemůţu jít jen tak za nějakým chlapem, úplně neznámým, a říct mu – však víte, co bych mu musel říct. Byl by to hrozný trapas. To bych nemohl.

A kdo jsou to vlastně?”

“Kdybyste chtěl, řeknu mu to sám,” navrhl Morris se sebejistotou, která mi byla sympatická. “Já ho k tomu donutím. Yetta nesnáší, aby si lidi tady něčím šli na nervy. Ten Landau je skutečně divný člověk a moţná s ním budou i potíţe, ale postel přesune, s tím si nedělejte starosti. Nebude se chtít nechat vyhodit.”

Takţe to byl Nathan Landau, první v mém seznamu, ten tedy je hlavní osobou v tomhle spolku; kdo je ale jeho partnerka v tom povykování, hříchu a zmatkování? “A to děvče?” zeptal jsem se.

“To je slečna Grossmanová?”

“Ne. Grossmanka je čuně. Je to ta polská holka, Sophie. Říkám jí Sophie Z. Její příjmení se nedá vyslovit. Ale ta je teda kus, ta Sophie.”

Znovu jsem si uvědomil ticho v domě, ten tajemný pocit, ţe jsem v nějakém obydlí daleko od městských ulic, v místě odlehlém, zapadlém, téměř bukolickém. Z parku přes cestu se sem neslo volání dětí a slyšel jsem, jak kolem pomalu, beze spěchu a v klidu projíţdí jedno jediné auto.

Prostě jsem nevěřil, ţe bydlím v Brooklynu. “Kde jsou všichni?” zeptal jsem se.

“Já vám něco povím,” odpověděl Morris. “Moţná s výjimkou Nathana nemá nikdo v tomhle baráku dost peněz, aby vůbec něco podnikl. Třeba ţe by jel do New Yorku, zatancovat si v Rainbow Room anebo podnikl něco na úrovni. A tak v sobotu odpoledne odtud všichni vypadnou.

Všichni prostě někam zmizí. No třeba to čuně Grossmanovo – člověče, to je teda lehna jenta –

takţe Grossmanka jede na návštěvu k mámě do Islipu. Astrid taky. To je Astrid Weinsteinová, ta bydlí přes chodbu přímo naproti vám. Dělá sestru ve špitále, Kings County Hospital, jako Grossmanka, jenomţe není čuně. Ţába docela ujde, ale zas nic moc. Taková obyčejná. Řekl bych něco jako pejsek. Ale čuně není.”

Napětí ve mně povolilo. “A to jezdí na návštěvu za matkou?” zeptal jsem se s nevelkým zájmem.

“Ano, za matkou, jenomţe tady v New Yorku. Vidím, ţe vy nejste Ţid, takţe vám o Ţidech musím něco povědět. Ţidé jezdí za mámou hodně. Uţ to mají v povaze.”

“Aha,” řekl jsem. “A ti ostatní? Kam odjeli?”

“Muskatblit – však ho uvidíte, je to vazba a trochu tlusťoch, studuje na rabína – Moishe jezdí za mámou a za tátou někam do New Jersey. Jenom nemůţe cestovat o šábesu, takţe odjíţdí uţ v pátek večer. Je fanda na biograf a celou neděli bývá v New Yorku a zvládne aţ čtyři pět filmů. Pak se sem v neděli pozdě večer vrací, napůl osleplý od koukání.”

“A, hm – Sophie a Nathan? Kam ti jezdí? A co vlastně dělají, kromě toho, ţe…“ uţ uţ jsem chtěl udělat vtip, ale drţel jsem jazyk za zuby; ostatně to stejně nemělo cenu, protoţe Morris, upovídaný a tak nenuceně a bez zábran sdělný, uţ dávno vytušil, co mi vrtá hlavou, a ihned mě zásobil patřičnými informacemi.

“Nathan je studovaný, je biolog. Pracuje v nějaké laboratoři někde u Borough Hall, kde vyrábějí léky a drogy a tak. Co přesně dělá Sophie Z., nevím. Slyšel jsem, ţe obstarává příjem pacientů u nějakého polského doktora, který má fůru polských klientů. Samozřejmě ţe mluví polsky jako rodným jazykem. Jo, co chci říct, Nathan a Sophie chodí šíleně rádi na pláţ, úplní cvoci. Kdyţ je slušné počasí, jako třeba dnes, jedou na Coney Island – někdy na Jones Beach. Pak se zase vracejí sem.” Odmlčel se a pokusil se vyloudit na tváři jakýsi poťouchlý úsměv. “Vrátí se sem a zas na to hupnou a zas se kočkujou a rafají. Člověče, jak ti dva se dovedou rafat. A pak jdou na večeři.

Potrpí si na parádní jídlo. Ten Nathan vydělá prachy, ale je to podivín, podivín to je. Skutečně divná nátura. Totiţ abych řekl, já si myslím, ţe potřebuje psychiatra.”

Rozdrnčel se telefon a Morris jej nechal zvonit. Byl to automat na mince, visel na stěně a zvonění působilo zvlášť pronikavě, aţ jsem si uvědomil, ţe tak byl zřejmě uţ seřízen, aby byl slyšet po celém domě. “Kdyţ tady nikdo není, neberu to,” řekl Morris. “Ten zatracenej verk mi jde na nervy, těch vzkazů! ‚Je tam Lillian? Tady je její matka. Vyřiďte jí, ţe tu zapomněla ten drahý dárek, co přinesl strýček Bennie." Tatata tatata. Čuně. Nebo: ‚Tady otec Moishe Muskatblita. Ţe není doma?

Vyřiďte mu, ţe jeho bratrance Maxe přejel v Hackensacku nákláďák." Tatata tatata, celý den dokola. Ten telefon mi leze na nervy.”

Řekl jsem Morrisovi, ţe se ještě uvidíme, a po několika zdvořilostech jsem se stáhl do svého pokoje s tou růţovou barvou dětského pokojíku a s tím neklidem, který ve mně onen odstín začal vzbuzovat. Posadil jsem se ke stolu. Z první stránky mého bloku čišela prázdnota, aţ mě obcházela hrůza, ta ţlutá plocha přede mnou zela jako průhled do věčnosti. Jak proboha budu vůbec schopen napsat někdy román? uvaţoval jsem a okusoval Venušin samet. Otevřel jsem dopis od otce.

Vţdycky jsem se na ty dopisy těšil a byl jsem šťasten, ţe mám tohoto jiţanského lorda Chesterfielda jako osobního rádce, jenţ mi vţdycky působil tolik potěšení svými staromódními pojednáními o pýše, hamiţnosti, bigotnosti, politických pletichách, sexuálních výstřelcích a jiných hříších a nebezpečenstvích. Rád poučoval, to moţná občas ano, ale nikdy neupadal do pompéznosti nebo kazatelství a já měl nesmírný poţitek z celkové promyšlenosti dopisů, z jejich citovosti a výmluvnosti; pokaţdé kdyţ jsem nějaký dočetl, měl jsem blízko k slzám nebo jsem se prohýbal smíchy a vţdy mě to téměř vzápětí nutkalo přečíst si příslušnou pasáţ z bible, z níţ čerpal otec do své květnaté prózy mnoho moudrostí. Dnes však mou pozornost nejdřív upoutal novinový výstřiţek, který vypadl ze sloţeného dopisu. Titulek výstřiţku místních novin ve Virginii mě tak ohromil a zděsil, ţe jsem v tu chvíli téměř nemohl popadnout dech a před očima se mi dělaly mţitky.

Oznamovala se tu sebevraţda krásné dvaadvacetileté dívky, do níţ jsem byl během těch rozkolísaných let svého dospívání beznadějně zamilován. Jmenovala se Maria (ne Marie, ale tím jiţanským jménem Maria s přízvukem na druhé slabice) Huntová a já jsem do ní byl ve svých

patnácti letech tak horečně poblázněn, ţe mi to zpětně připadá jako malé šílenství. Láskou ochořelý blázen! Jak dokonalý příklad takového uboţáka jsem tehdy musel skýtat! Maria Huntová! Jestliţe totiţ ve čtyřicátých letech, dlouho před úsvitem našeho osvobození, převládalo ještě stále staré rytířství a pruţné Juny Allysonové z chlapeckých snů byly polobohyněmi, s kterými mohl člověk –

abychom uţili toho nevkusného výrazu sociologů – “laskáním dojít orgasmu”, já jsem své sebezapření hnal aţ do šílených mezí a se svou milovanou Marií jsem to nezkusil, ani co by si

“člověk mákl”, jak se tenkrát říkalo. Dokonce jsem na ty její neodolatelně lákavé rty nevtiskl ani obyčejné políbení. Tím ovšem nechci náš vztah líčit jako platonický, protoţe podle mého chápání je v tom výrazu zároveň cosi cerebrálního, a Maria vůbec nebyla zvlášť chytrá. A k tomu lze jen dodat, ţe v těch dobách osmačtyřiceti států, kdy podle norem základního obecného vzdělání se Virginie Harryho Byrda obvykle uváděla jako čtyřicátý devátý stát po Arkansasu, Mississippi, a dokonce i po Portoriku, vypadala intelektuální úroveň debaty dvou patnáctiletých tak, ţe snad bude lépe ponechat ten obraz na představivosti. Nikdy snad nebyla běţná konverzace roztrhána většími zámlkami, trapnými prodluţovanými okamţiky ticha i bezostyšným zarytým hloubáním. Nicméně jsem Marii vášnivě a čistě zboţňoval z tak prostého důvodu, ţe byla krásná, aţ srdce usedalo. A teď jsem zjistil, ţe je mrtvá. Maria Huntová je mrtvá!

Příchod druhé světové války a moje účast v ní způsobily, ţe se Mariin obraz z mého ţivota vytratil, i kdyţ se nejednou v mých náladách milostného roztouţení objevila. Zabila se skokem z okna nějaké budovy, a k svému údivu jsem zjistil, ţe se to stalo na Manhattanu sotva před několika týdny. Později jsem se dověděl, ţe bydlela kousek ode mne, za rohem na Šesté avenue. Měsíce jsme tedy oba ţili v oblasti tak jednolité, jako je Greenwich Village, a přitom jsme se nepotkali, coţ je zřejmě příznak těch nelidských rozloh velkoměsta. S křečovitou bolestí, která se ve mně ozvala aţ jako výčitka svědomí, jsem uvaţoval, jestli bych býval nebyl s to ji třeba zachránit a od toho příšerného kroku ji odvrátit, jen kdybych zjistil, kde bydlí. Četl jsem článek znovu a znovu a dostal jsem se skoro do stavu rozrušení mysli a uvědomil jsem si, ţe nad tímto nesmyslně hrozným příběhem mladého zoufalství a ztráty hlasitě naříkám. Proč to udělala? Jedním z nejbolestivějších rysů té zprávy byla skutečnost, ţe její tělo zůstalo z nějakých sloţitých a nejasných příčin neidentifikováno, bylo pohřbeno do hrobu chudých a teprve po týdnech bylo exhumováno a posláno zpátky a konečně uloţeno k poslednímu odpočinku ve Virginii. Z té strašlivé historie se mi udělalo skoro nanic, téměř úplně mě to rozloţilo – nebo aspoň natolik, ţe jsem na zbytek dne upustil od jakýchkoli myšlenek na práci a v zoufalství jsem hledal útěchu v pivu, které jsem měl schované v ledničce. Později jsem si z otcova dopisu přečetl následující pasáţ: In re přiložené zprávy, synku, jsem se samozřejmě domníval, že o ni budeš mít skutečně výjimečný zájem, protože se dobře pamatuji, jak hrozně jsi na mladou Marii Huntovou před šesti sedmi lety trpěl. S pobavením jsem si vždy vzpomínal, jak jsi pokaždé zrudl jako rajské jablíčko, sotva jsi zaslechl její jméno, ale teď o té době dumám jen s tím největším smutkem. Vždycky se ptám v takových záležitostech po smyslu cest Páně, ale bezvýsledně. Jak jistě víš; Maria Huntová pocházela z tragické domácnosti: Martin Hunt byl téměř notorický alkoholik a věčně bez práce, zatímco Beatrice, obávám se, byla neoblomná a krutá ve svých morálních nárocích na ostatní lidi a zvlášť, jak jsem slyšel, na Marii. Jedna věc zdá se být jistá, a sice že ten smutný domov byl proniknut pocitem nějaké záhadné viny a nenávisti. Vím, že se Tě tahle zpráva hluboce dotkne.

Pamatuji se dobře, že Maria byla vskutku dívka zářící mladou krásou, čímž je všechno ještě mnohem horší. Nechť Ti je útěchou skutečnost, že taková krása s námi přebývala aspoň na čas…

Celé odpoledne jsem o Marii přemítal, aţ se stíny pod stromy v parku prodlouţily a děti se rozutekly domů a cestičky, jeţ protínaly kříţem kráţem Přehlídkovou alej, po nich zůstaly osiřelé a ztichlé. Nakonec jsem cítil, ţe začínám mít z piva těţkou hlavu, ústa ţe mám rozbolavělá a suchá od mnoţství vykouřených cigaret, a lehl jsem si na postel. Za chvíli jsem upadl do těţkého spánku, do kterého vtrhly daleko víc neţ jindy sny. Jeden z těch snů na mě dolehl přímo úporně a téměř mě zničil. Nejdřív se mi zdály nějaké nesmyslné výstřednosti, proţil jsem krátkou úděsnou noční

můru, po níţ následovala velmi zručně sestavená jednoaktovka, ale pak mě přemohla divoká erotická halucinace, jakou jsem předtím ještě nezaţil. Ocitl jsem se na sluncem zalité louce u řeky Tidewater, na odlehlém místě stuleném v kruhu vlnících se dubů, a přede mnou se objevila má zesnulá Maria a s odevzdaností děvky se přede mnou svlékla do naha – ta, která si v mé přítomnosti nikdy nesundala ani podkolenky. Nahá, krásná jako zralá broskev, s kaštanovými vlasy splývajícími po smetanových prsou, nevýslovně ţádoucí, přiblíţila se ke mně, jak jsem tam leţel ztuhlý jako dýka, a vyzývavě na mě promluvila slovy rozkošnicky rozpustilými a smyslnými.

“Stingo,” šeptala mi, “ach, Stingo, udělej mi to.” Na pokoţce jí jiskřil lehounký opar potu jako afrodisiakum, drobounké kapičky zářily i na jejím temném Venušině pahorku. Vlnivými pohyby se blíţila ke mně, bujná nymfa s vlhkými pootevřenými rty, sehnula se k mému nahému břichu, zpěvavě přitom polohlasem pronášejíc své fantastické obscenity, připravená vzít mezi ty rty, jeţ

jsem nikdy nepolíbil, na kost tvrdý stonek mé vášně. Pak jako by se film zadrhl v projektoru.

Probudil jsem se v zoufalém stavu, hleděl jsem do stropu se skvrnami stínů nadcházející noci a vyrazil jsem ze sebe jakýsi prazákladní sten – vypadal spíš jako zavytí –‚ který se vydral z těch nejhlubších kobek mé duše.

Ale pak jsem ucítil, ţe moje muka ukřiţování zvýšil další hřeb: nahoře na té prokleté matraci na to ti dva uţ skočili znovu. “Nechte toho!” zařval jsem do stropu a zacpal si uši ukazováky. Sophie a Nathan! pomyslel jsem si. Ţidovský párek rujných králíků! Sice moţná na malý okamţik přestali, ale kdyţ jsem se zaposlouchal znovu, byli zase v akci – a v tomhle kole to nebyla nespoutaná zábava, neozývaly se ţádné výkřiky ani árie, jen pera v posteli uslušněle rytmicky vrzala – byl to zvuk lakonický, přesně odměřovaný, aţ skoro obstaroţní. Bylo mi jedno, ţe zpomalili. Spěšně jsem vyšel ven – vlastně jsem vyběhl – do podvečerního šera a rozrušen jsem se procházel po obvodu parku. Pak jsem zvolnil a začal přemýšlet. Tam pod těmi stromy jsem přemítal, jestli jsem neudělal váţnou chybu, kdyţ jsem se nastěhoval sem do Brooklynu. Nakonec tady jsem skutečně ve svém pravém ţivlu nebyl. Cosi v tom všem bylo nenápadně a nevysvětlitelně scestné, a kdybych byl tehdy schopen uţít fráze běţné o několik let později, byl bych řekl, ţe z Yettina domu “šly nějaké pošahané vibrace”. Pořád jsem byl ještě otřesen tím nemilosrdným lascivním snem. Uţ svou samou podstatou se sny a paměť nikdy zvlášť dobře nesnášejí, ale některé zůstávají nezapomenutelně vtisknuty do mozku. U mne vţdy pojednávaly ty nejpamětihodnější sny – ty, které dosáhly té neodbytně strašlivé reality a takové intenzity, ţe se zdálo, jako by tkvěly svými kořeny v čemsi metafyzickém – buď o sexu, nebo o smrti. A tak to bylo i se snem o Marii Huntové. Ţádný sen mě tak trvale nerozechvěl od onoho jitra skoro před osmi lety, brzy po pohřbu mé matky, kdy jsem se zoufale vymaňoval z chaluh hluboké noční můry a přitom se mi zdálo, ţe jsem vyhlédl z okna pokoje doma, kde jsem pořád ještě spal, a ţe jsem spatřil dole v provlhlé a větrem zmítané zahradě matčinu vyschlou tvář zpustošenou rakovinným bujením; tvář se v sametovém vnitřku rakve prudce otočila ke mně a pohlédla na mě prosebně touţebnýma očima zamlţenýma bolestí nevýslovných muk.

* * *

Zamířil jsem zpátky k Yettinu domu. Myslel jsem si, ţe si sednu a napíši odpověď na otcův dopis. Chtěl jsem ho poprosit, aby mi okolnosti Mariiny smrti vylíčil podrobněji – moţná jsem si tou dobou ani neuvědomil, ţe jsem se tou smrtí začal maně zabývat jako zárodečnou základní myšlenkou nového románu, který tak zoufale čekal, aţ se nad mým stolem rozzáří jiskra inspirace.

Ale ten večer jsem ţádný takový dopis nenapsal. Kdyţ jsem se totiţ vrátil do domu, potkal jsem poprvé Sophii ţivou a musím říct, ţe jsem se do ní, jestli ne na první pohled, tak závratnou rychlostí a nezměřitelně zamiloval. A s plynutím času jsem si toho léta uvědomoval, ţe je to láska, která z mnoha důvodů zasahuje přímo moji existenci. Ale v prvé řadě musím přiznat, ţe jedním z oněch důvodů byla skutečnost, ţe mi vzdáleně, ale velice reálně připomínala Marii Huntovou. A co se mi v okamţiku prvního popatření vrylo naprosto nesmazatelně do paměti, nebyla ani tak vnější podoba s mrtvou dívkou, ale zoufalství, jeţ utkvívalo na její tváři, podobně jako muselo ulpívat na tváři Mariině, spolu s těmi osudově bolestnými stíny ve tváři člověka, který se vrhá do náruče smrti.

V domě se Sophie a Nathan právě vyţívali v hádce přímo před mými dveřmi. V tichu letního večera jsem slyšel jejich hlasy naprosto zřetelně, a kdyţ jsem vystoupil po schodech před domem a zůstal stát u předsíně, viděl jsem je, jak se oddávají svému zápasu.

“S tím na mě nechoď, slyšíš?” ječel na ni. “Ty lhářko. Jsi sprostá prolhaná kunda, slyšíš mě?

Kunda!”

“Ty taky,” ohradila se. “Ano, jsi taky kunda, to si zas myslím já.” Jejímu tónu však chyběla patřičná útočnost.

“Já ţádná kunda nejsem,” zařval na ni. “Ani být nemůţu, ty pitomá náno, ty ramlice polská. Kdy se konečně uţ naučíš ten jazyk správně? Jo, kokot, to bych mohl být, ale kunda ne, ty idiote. A neodvaţuj se mi ještě jednou takhle nadávat. Ostatně k tomu uţ nebudeš mít nikdy ţádnou příleţitost.”

“Vţdyť tys mi tak řekl první.”

“Jenomţe to ty přesně jseš, ty idiote – ty falešnice jedna, podvodnice sprostá! Roztahuješ nohy nějakýmu vydřiduchovi, nějaký nule, šarlatánovi! Paneboţe!” zavyl a rozječel se s neovladatelnou zuřivostí. “Pusť mě, ať odtud vypadnu, neţ tě zabiju – ty kurvo! Narodila ses jako kurva a jako kurva chcípneš!”

“Nathane, poslouchej mě…“ slyšel jsem její prosebný hlas. A kdyţ jsem přistoupil ještě blíţ k předním dveřím, viděl jsem, ţe stojí přitisknuti k sobě jako bizarní reliéf na pozadí růţových stěn chodby, ve které vrhala čtyřicetiwattová ţárovka zavěšená na šňůře a téměř zahalená mrakem poletujících můrek světla a stíny strnulého chiaroscura. Scéně vévodil výškou a silou Nathan: ramenatý, statný, na hlavě mohutnou hřívu vlasů tmavých, jako mívají Siouxové, působil dojmem štíhlejšího a frenetičtějšího Johna Garfielda, přičemz měl Garfieldovu hezkou, šalebně milou tvář –

i kdyţ bych měl spíš říct teoreticky milou, protoţe v té chvíli byla pokřivená vášní a zuřivostí a byla jakoby stopená v lačné touze po násilí, takţe z ní výrazně hledělo všechno jiné neţ vlídnost.

Měl na sobě světlý svetr a světlé kalhoty a vypadal, ţe mu je ke třicítce. Pevně svíral Sophii za paţi a ona uhýbala před jeho výpady a chvěla se jako růţové poupě ve větrné smršti. V tom skomíravém světle jsem Sophii viděl jen velice nezřetelně. Ale přitom jsem byl s to rozeznat rozcuchanou hřívu jejích slámově zlatých vlasů a za Nathanovým ramenem asi třetinu jejího obličeje: vyděšené obočí, malé černé znaménko v obličeji, světle hnědé oko a nádhernou křivku široké slovanské líce, po které se kutálela jako kapka rtuti jediná slza. Rozvzlykala se jako oloupené dítě. “Nathane, musíš mě vyslechnout, prosím tě,” vyráţela mezi vzlyky. “Nathane! Nathane! Nathane! Odpusť mi, ţe jsem ti tak řekla.”

Rázem pustil její ruku a odstrčil ji od sebe. “Vzbuzuješ ve mně ne-vý- -slov-ný odpor,” křičel na ni. “Hnus v té do-ko-na-le čisté formě. Jdu odtud pryč, neţ tě zabiju!” Otočil se na podpatku na druhou stranu.

“Nathane, nechoď!” prosila ho zoufale a vztáhla k němu obě ruce. “Já tě potřebuju, Nathane. A ty potřebuješ mě.” Z jejího hlasu zaznívalo cosi ţalostně plačtivého, dětského, tón, který se nesl světlejším odstínem, téměř křehce, a ve vyšších polohách se trochu lámal a v niţších zase jako by jej svíral slabý chrapot. Výrazné zabarvení polskou výslovností mu dodávalo působivého kouzla, nebo spíš mě napadalo, ţe by jej bylo mohlo takto proměnit, kdybych jej slyšel za méně hrůzných okolností. “Prosím tě, nechoď, Nathane,” křičela. “ Vţdyť jeden druhého potřebujeme. Nechoď!”

“Potřebujeme?” opakoval a otočil se po ní. “Já ţe potřebuju tebe? Podívej, já ti něco povím…“ –

a v tu chvíli jí začal hrozit nataţenou rukou a naprosto neovládaný hlas mu zněl ještě rozvztekleněji

– “já tě potřebuju asi jako kdejakou nemoc, na kterou si vůbec vzpomenu. Potřebuju tě jako sněť, chápeš? Jako trichinózu! Jako ţlučový kámen. Jako pelagru. Encefalitidu. Brightonovu chorobu, proboha ţivýho. Karcinom toho pitomýho mozku, ty kurvo ubohá! Aaááuuúúú!” Poslední výkřik se proměnil ve stoupající rozkolísané zakvílení, při kterém běţel člověku mráz po zádech, zvuk, v němţ se mísila zuřivost s naříkáním způsobem, který v sobě měl aţ cosi liturgického, jako by šílený rabín oplakával mrtvého. “Tebe potřebuju asi jako smrt,” vyráţel ze sebe zajíkavě. “Smrt!”

Znovu se od ní odvrátil a ona ho opět začala v pláči prosit: “Prosím tě, nechoď, Nathane!” Pak:

“Nathane, kam jdeš?”

Byl uţ skoro u dveří, sotva dvě stopy od prahu, kde jsem stál já, nerozhodný a nevěda, zda se mám vrhnout kupředu ke svému pokoji, anebo se otočit a utéct. “ Kam jdu?” křičel. “Já ti povím, kam jdu – první podzemkou jedu do Forest Hills! Tam si půjčím od bráchy auťák, vrátím se sem a naloţím všechny svoje věci. A pak odtud vypadnu.” Náhle ztišil hlas a hovořil aţ s jakousi leţérností, jako by se vzpamatoval, ale podtón zazníval stále dramaticky jízlivou hrozbou. “A po tomhle, moţná uţ zítra, víš, co udělám? Já ti to řeknu. Sednu a napíšu doporučený dopis na Imigrační úřad. Řeknu jim, ţe máš špatné vízum. Řeknu jim, ţe by ti měli vydat vízum pro kurvy, jestli takový druh mají. A jestli ne, řeknu jim, ať tě radši pošlou lodí zpátky do Polska, protoţe tady kdejakýmu doktorovi z Brooklynu, co chce kvaltovku, nastrkuješ na kšeft zadek. Zpátky do Krakova, děvenko!” Spokojeně se zachechtal. “Jojo, holčičko, zpátky do Krakova!”

Otočil se a vypálil ze dveří. Při tom do mě narazil bokem tak prudce, ţe se obrátil na druhou stranu a pak zůstal stát. Nevěděl jsem, jestli si myslí, ţe jsem ho slyšel. Z vyčerpání sotva popadal dech, ale přitom si mě drahnou chvíli měřil od hlavy k patě. Pak jsem vycítil, ţe si určitě myslí, ţe jsem všechno vyslechl, ale bylo mu to zřejmě jedno. Vzhledem k jeho citovému rozrušení mě překvapilo jeho chování, které bylo ne-li roztomile zdvořilé, tak aspoň v tu chvíli naprosto normální, jako by se rázem z oblasti své zuřivosti velkoryse vzdálil.

“Vy jste ten nový nájemník, o kterém mi vykládal Fink?” stačil ze sebe dostat, lapaje po dechu.

Odpověděl jsem na to jen chabým kratičkým ano.

“Vy jste z Jihu,” pokračoval. “Morris mi říkal, ţe jste z Jihu. A ţe se jmenujete Stingo. Yetta Jiţana v domě potřebuje, ten sem akorát zapadne, mezi ty blázny.” Vyslal směrem k Sophii nasupený pohled a pak se podíval na mě:

“Škoda, rád bych si s vámi podebatoval, ale uţ tady nebudu, odcházím. Mohlo to být docela fajn, jen tak se s vámi pobavit.” A tady zazněl z jeho hlasu slabě zlověstný tón a ta vynucená civilnost se v okamţiku proměnila v drsný sarkasmus, jaký jsem uţ dlouho neslyšel. “Uţili bychom si legraci, pokecali bychom si, vy a já. Mohli jsme si spolu podebatit o sportu. Myslím o jiţním sportu. Jako je třeba lynčování černochů nebo jak se tam dole u vás říká, černejch hub. Nebo o kultuře. Ano, mohli jsme si pohovořit o jiţanské kultuře a třeba jsme si mohli tady u naší Yetty sednout a poslouchat desky s těma vašema jiţníma dřístačkama. Však víte, lidi jako Gene Autrey, Roy Acuff a vůbec všechni ti nositelé klasické jiţní kultury.” Kdyţ mluvil, mračil se, ale v tu chvíli se jeho nasupený a zachmuřený obličej rozjasnil v úsměvu, a neţ jsem se nadál, popadl mě za mou zdráhající se ruku a mohutně jí potřásl. “Hm, to všechno ale uţ jenom ‚mohlo být". Hrozná škoda.

Milej Nathan teď balí kufry. Moţná ţe se někdy spolu sejdeme, Jiţánku, v nějakém jiném ţivotě.

Ahoj, Jiţánku! Nashle v jiném ţivotě.”

A hned nato, dřív neţ jsem stačil otevřít ústa a zaútočit nějakým rozzuřeným výpadem nebo uráţkou, se Nathan otočil a uţ jeho kroky duněly dolů po schodech, na nichţ koţenými kramfleky vyťukával démonické klap-klap-klap, aţ zvuk začal slábnout a zanikl někde pod potemnělými stromy ve směru podzemní dráhy.

Je známo, ţe drobné ţivotní katastrofy – automobilová nehoda, uvíznuvší výtah, násilí sledované svědky – vyvolávají mezi naprosto cizími lidmi aţ nečekanou sdílnost. Kdyţ Nathan zmizel do noci, přistoupil jsem bez váhání k Sophii. Neměl jsem ponětí, co řeknu – bezpochyby nějaká neohrabaná slova útěchy –‚ ale nakonec promluvila ona jako první, za dlaněmi přitisknutými k obličeji smáčenému slzami. “Je to od něho hrozná nespravedlivost,” vzlykala. “Ale kdyţ já ho mám tak ráda!”

Udělal jsem něco naprosto nemotorného, co se často vídá ve filmu, kdyţ se dostává dialog v takovém okamţiku do slepé uličky, vyndal jsem totiţ z kapsy kapesník a mlčky jsem jí ho podal.

Ochotně si jej vzala a začala si utírat oči. “Já ho mám přece tak ráda!” vykřikovala. “Tolik! Tolik!

Bez něho umřu!”

“No tak, no, no,” těšil jsem ji.

Podívala se na mě úpěnlivě prosebnýma očima – na člověka, kterého předtím v ţivotě neviděla –

a bylo v nich cosi ze zoufalého pohledu nevinně obţalovaného, který před soudem obhajuje svou bezúhonnost. Jako by se mi tím pohledem snaţila říct: Já nejsem ţádná kurva, váţený pane soudce.

Její upřímnost a její vášeň mě ohromovaly. “Je to od něho hrozná nespravedlivost!” opakovala.

“Tohle říkat! Vţdyť on je jediný člověk vedle mého manţela, s kterým jsem se milovala! A můj muţ uţ zemřel!” a znovu jí otřásaly vzlyky a vyřinuly se jí další slzy a z mého kapesníku se stala malá houbička s monogramem. Nosík měla napuchlý od pláče a růţové skvrnky po slzách pustošily její výjimečnou krásu, ale ne natolik, abych pod tou krásou (včetně onoho znaménka, tak šťastně umístěného poblíţ levého oka, jako by to byl jeho malý satelit) na místě neroztál – byl to pocit, jako by se uvnitř ve mně rozptylovala nějaká kapalina, a nebylo to kupodivu v srdeční krajině, ale spíš jakoby v oblasti ţaludeční, kde se také začínal důrazně hlásit prodluţovaný půst. Celou bytostí jsem touţil vzít ji do náručí a utišit ji, aţ mi to působilo obtíţe, ale propletenec nejpodivnějších zábran mě přece jen zadrţel. A byl bych lhář, kdybych se nepřiznal, ţe po celou tu dobu mi velice rychle v hlavě vyvstávaly myšlenky, v kterých jsem osnoval plán, ţe při téhle příleţitosti poslouţím sám sobě, coţ znamenalo, ţe díky Bohu, pokud mi poskytne to štěstí i tu sílu, se ujmu tohoto polského pokladu s vlasy jako len přesně tam, kde jej ten nevděčný sviňák Nathan zanechal.

Pak mě však lehounké zamrazení v zádech upozornilo, ţe Nathan je opět s námi, ţe stojí na schodech před domem. Prudce jsem se otočil. Podařilo se mu vrátit přímo zázračně tiše a teď si nás oba měřil se zlověstnými blesky v očích, opřen jednou nataţenou rukou o veřeje dveří. “A ještě jedno poslední,” řekl Sophii bezbarvým, tvrdým hlasem. “Ještě jedno poslední, ty kurvo. Desky.

Alba. Beethoven. Ty s Händlem. A s Mozartem. Všechny. Nechci tě uţ víckrát vidět. Takţe popadneš ty desky a odneseš je ze svého pokoje do mého a poloţíš je na ţidli vedle dveří. Ty s Brahmsem si můţeš nechat, protoţe ty dal Blackstock tobě. Ty si nech, rozumíš? Ostatní ale chci, takţe koukej, ať je dáš, kam jsem řekl. Kdyţ to neuděláš, neţ se sem vrátím, zpřeráţím ti obě ruce.” Po chvilce se zhluboka nadechl a zašeptal: “Pámbu mi pomáhej, já ti ty zkurvený ruce zpřeráţím!”

Pak zmizel, tentokrát opravdu, ocházel uvolněným krokem na chodník a pomalu se ztrácel ve tmě.

Jelikoţ Sophii v tu chvíli uţ vyschly slzy, zvolna se vzpamatovávala. “Děkuju vám, byl jste takový hodný!” řekla mi tiše, nosově zabarvenými hlavovými tóny člověka, který srdceryvně a dlouho plakal. Natáhla ruku a vtiskla mi do dlaně můj kapesník, který se zatím proměnil v provlhlý ţvanec. Přitom jsem poprvé zahlédl na opáleném, lehounce pihovatém předloktí vytetované šarlatové číslo, jeţ tvořilo nejméně pět číslic, číslo sice příliš malé, abych je přečetl, ale provedené zřejmě přesně a odborně. K té jihnoucí lásce v ţaludeční krajině se přidala náhlá bolest a já jsem Sophii jedním mimovolným pohybem, který jsem si nijak nedovedl vysvětlit (aspoň u člověka vychovaného tak, ţe si dává pozor, kam klade ruce), uchopil za zápěstí a prohlíţel jsem si tetování zblízka. Uvědomil jsem si zároveň, ţe by mohla moje zvědavost působit uráţlivě, ale nemohl jsem si pomoci.

“Kde jste byla?” zeptal jsem se jí.

Vyslovila polsky nějaké křehce znějící slovo, v kterém jsem stěţí rozeznal “O. wiecim”. “Byla jsem tam dlouho. Longtemps.” Odmlčela se. “Vous voyez…“ Další odmlka. “Mluvíte francouzsky?” zeptala se. “Já mluvím anglicky špatně.”

“Un peu,” odpověděl jsem, nesmírně přeháněje své schopnosti. “Uţ jsem ale vyšel ze cviku.”

Coţ znamenalo, ţe jsem zapomněl téměř všechno.

“Zecviku? Co je to ‚zecviku"?”

“Sale,” pokusil jsem se vysvětlit bezradně, ale zvolil jsem zřejmě úplně špatný výraz.

“To je jako neslušná franština?” zašeptala s jemným nádechem úsměvu. Za okamţik se zeptala:

“Sprechen Sie Deutsch?” Na coţ jsem nebyl s to odpovědět ani to obyčejné “Nein”.

“S tím si nedělejte hlavu,” řekl jsem. “Mluvíte anglicky pěkně.” Pak jsem po chvilce ticha řekl:

“Ten Nathan! Něco takového jsem v ţivotě neviděl. Já vím, ţe mi do toho nic není, ale – ale ten člověk musí být blázen. Jak můţe vůbec takhle s někým mluvit? Stačí, kdyţ řeknete, a budete ho mít z krku.”

Prudce zavřela oči a stiskla v bolesti rty, jako by si připomněla, co se právě odehrálo. “Víte, on má v tolika věcech pravdu,” šeptala mi. “Ne v tom, ţe jsem nevěrná. To ne. Vţdycky jsem mu byla

věrná. Ale v jiných věcech. Jako kdyţ říkal, ţe se nedovedu oblékat. Anebo kdyţ mi řekl, ţe jsem polská špindíra a neuklízím. Pak mi vynadal, ţe jsem špinavá Polka, a já věděla, ţe… ano, ţe si to zasluhuju. Anebo kdyţ mě bral do všelijakých těch krásných restaurací a já si vţdycky nechávovala…“ Tázavě se na mě podívala.

“Nechávala,” opravil jsem ji. Nebudu to nijak přehánět, ale občas budu muset tlumočit ony roztomilé nepřesnosti v Sophiině angličtině. Rozhodně ji ovládala víc neţ dostatečně a její drobná škobrtnutí o nástrahy syntaxe a zvláště o záludnosti těch příšerných nepravidelných sloves půvab jejího projevu – aspoň pro mě – ještě zvyšovala. “Co jste si nechávala?” zeptal jsem se.

“Nechávala jsem si carte, tedy jídelní lístek. Tolikrát jsem si jej nechala a strčila do kabelky jako suvenýr. Říkal, ţe takový lístek stojí peníze a ţe kradu. A v tom měl pravdu, víte.”

“Sebrat jídelní lístek mi proboha nepřipadá jako nějaká krádeţ,” poznamenal jsem. “Podívejte, znovu vám to říkám, vím, ţe mi do toho nic není, ale…“

Zřejmě byla rozhodnuta nedat se zviklat mými slovy, jimiţ jsem jí chtěl pomoci, aby znovu nabyla sebevědomí, a tak mě přerušila: “Ne, já vím, ţe to bylo špatné. Co říkal, je pravda, dělala jsem moc špatných věcí. Zaslouţila jsem si, ţe mě opouští. Ale nevěrná jsem mu nebyla nikdy.

Nikdy! Jenomţe teď bez něho umřu. Co si počnu? Co si počnu?”

Chvíli jsem měl obavy, ţe se dá strhnout k novému bezhlavě zoufalému záchvatu ţalu, ale jen naprázdno polkla, ochraptěle zavzlykala, jako by za vším udělala nějaké rozdělovací znaménko, a pak se ode mne odvrátila. “Byl jste moc hodný,” řekla. “Ale teď musím k sobě do pokoje.”

Kdyţ vystupovala po schodech vzhůru, dobře jsem si prohlédl její tělo v přiléhavých letních hedvábných šatech. Bylo to sice nádherné tělo, všechny tvary, jak mají být, křivky, spojitosti a symetrie, ale přesto na něm bylo cosi nepatrně divného – nic, co by tu očividně chybělo nebo bylo jakkoli vadné, ale spíš působilo dojmem, jako by bylo do tohoto stavu restituováno z nějakého jiného. Viděl jsem, ţe to je přesně ono. Tenhle prazvláštní rys jako by byl vidět přímo na pokoţce.

Jevila onu nezdravou přílišnou poddajnost (bylo to patrné zvláště na vnitřní straně paţí), jakou mívá pokoţka člověka, který trpěl hlady a vyzábl na kost a jeho svalovina je v tu chvíli v posledním stadiu regenerace. Také jsem cítil, ţe pod zdravým opálením jako by bylo moţno pozorovat onen popelavě bledý odstín lidského těla, které ještě úplně neozdravělo po nějaké hrozné krizi. Ale to všechno ani v nejmenším nesniţovalo onu kouzelně leţérní sexualitu, která se, aspoň v tu chvíli, projevovala přirozeně uvolněným pohybem pánve a vůbec přímo přepychovým vzhledem zadních partií. Přes všechno to hladovění v minulosti byly modelovány jako nějaká fantastická výstavní hruška a vibrovaly s tak magickou výmluvností, ţe mě tím mohutně vzrušovaly, aţ jsem v duchu sliboval presbyteriánským sirotčincům ve Virginii celou čtvrtinu svých budoucích spisovatelských výdělků za to, kdyby se jen na malou chvíli mohlo stát – třicet vteřin by úplně stačilo –‚ aby ten její zadek, úplně holý, spočinul v útulku mých touţebně rozevřených dlaní. Milý Stingo, uvaţoval jsem, kdyţ pomalu stoupala vzhůru, v téhle dorzální fixaci musí být něco zvráceného. Došla zatím aţ nahoru, otočila se, podívala se dolů a usmála se nepředstavitelně smutným úsměvem. “Doufám, ţe ty moje problémy pro vás nebyla přespřílišná otrava,” řekla.

“Odpusťte.” Zamířila k svému pokoji a rozloučila se: “Dobrou noc.”

Z jediné pohodlné ţidle, na které jsem seděl ve svém pokoji a četl Aristofana, jsem viděl pootevřenými dveřmi část chodby v prvním poschodí. O něco později večer jsem spatřil Sophii znovu, jak odnáší do Nathanova pokoje alba desek, které jí poručil vrátit. Kdyţ šla zpátky, viděl jsem, ţe pláče. Jak jen můţe pořád tak plakat? Odkud se berou ty slzy? Později si hrála znovu a znovu poslední větu z Brahmsovy První symfonie, kterou jí velkodušně dovolil si ponechat. V tu chvíli to zřejmě bylo její jediné album. Ta hudba se linula stropem tenkým jako papír celý večer.

Tragicky vznešený hlas horny se mi v hlavě mísil s antifonickým, naléhavým ptačím voláním flétny a naplňoval mou duši smutkem a nostalgií, jaké jsem snad nikdy předtím nepocítil. Musel jsem myslet na okamţik zrodu této hudby. Byla to hudba, která mimo jiné hovořila o Evropě zašlých klidných časů, hudba stopená v okrovém světle tichých soumraků – vyprávěla o dětech s copánky a v zástěrkách, skotačících vesele kolem vozíků taţených psy, o výletech na louky vídeňského lesa a o silném bavorském pivu, o dámách z Grenoblu se slunečníky na toulkách po

okrajích jiskřících ledovců ve vysokých Alpách, o plavbách v balonech, o moselském víně a o samém Johanesu Brahmsovi s vousem a černým doutníkem, kterého jsem si představoval ponořeného v úvahách o titánských tónech jeho hudby, kdesi pod holými podzimními buky Hofgartenu. Byla to Evropa téměř nepochopitelně sladká – Evropa, jakou Sophie, utápějící se v tu chvíli nade mnou ve svém ţalu, nemohla nikdy poznat.

Kdyţ jsem si šel lehnout, hudba ještě stále zněla. A kdyţ kaţdá šelaková deska dohrála a já měl v té kratičké přestávce před další stranou moţnost slyšet Sophiin neutišitelný pláč, zmítal jsem sebou a obracel se na lůţku a znovu a znovu jsem uvaţoval o tom, jak můţe jedno lidské nitro ve svých hlubinách obsáhnout tolik bolu. Připadalo mi téměř nemoţné, ţe Nathan byl s to vyvolat takový krutý, ničivý ţal. Ale zřejmě to způsobil, čímţ přede mnou vyvstal problém. Jestliţe jsem totiţ uţ

pociťoval, jak sklouzávám do onoho chorobného a nejistého stavu jménem láska, nebylo ode mne bláhové, kdyţ jsem čekal, ţe získám náklonnost (nemluvě uţ o té představě, ţe bych s ní snad mohl sdílet i loţe) člověka tak neodvratně upoutaného ke vzpomínce na svého milence? V té myšlence bylo v podstatě něco nemravného, asi jako kdyby člověk začal dotírat na opuštěnou plačící vdovu.

Nakonec skutečnost je taková, uvaţoval jsem, ţe Nathan uţ mi teď nestojí v cestě, ale není to ode mě úplně marné, jestliţe čekám, ţe to prázdné místo po něm zaplním já sám? Za prvé, připomněl jsem si, mám tak strašně málo peněz. A i kdybych prorazil bariérou jejího ţalu, jak se vůbec mohu začít dvořit té někdejší kandidátce smrti hladem s jejím vkusem vybírat si luxusní restaurace a drahé gramofonové desky?

Nakonec pak hudba přece jen ustala, stejně tak jako pláč, a neklidné vrzání per mi prozradilo, ţe si šla lehnout. Zůstal jsem ještě dlouho vzhůru, leţel jsem a naslouchal těm tlumeným nočním zvukům Brooklynu – psímu vytí kdesi v dálce, hukotu jedoucího auta, náhlému výbuchu přidušeného ţenského a muţského smíchu někde na okraji parku. Vzpomněl jsem si na Virginii, na domov. Konečně mě zmohl spánek, ale byl to spánek neklidný, ve skutečnosti chaotický, a jednu chvíli jsem se probudil s pocitem neznámé tmy kolem sebe a zjistil jsem, ţe se pokouším o jakýsi prazvláštní falický průnik – buď nějakými sámky či zalemováním nebo vlhkými zmuchlanými záhyby polštáře, který se ocitl v bůhvíjakém místě. Pak jsem znovu usnul a s leknutím jsem se probudil před úsvitem, ve studeném tichu té jitřní hodiny, a zůstal jsem s bušícím srdcem a ledovým mrazením v zádech hledět přímo vzhůru do stropu, v místě, kde nade mnou spala Sophie; a najednou jsem si uvědomil s jasnozřivým viděním snícího spáče, ţe její osud je zpečetěn.

3

“Stingo! No tak, Stingo!” Později téhoţ dopoledne – byla to slunečná červnová neděle – jsem uslyšel za dveřmi jejich hlasy, které mě burcovaly ze spánku. Nejdřív hlas Nathanův, pak Sophiin:

“Stingo, vzbuď se. Vzbuď se, Stingo!” Dveře nebyly zamčeny, jen zajištěny na noc řetězem, takţe ze svého polštáře na posteli, kde jsem leţel, jsem viděl Nathanův rozzářený obličej, jak na mě zírá širokou mezerou ve dveřích. “Vstaň a buď vesel, synáčku,” nabádal hlas. “Koukej mazat z postele, ty kluku ušatá. Kapku ţivota do toho umírání, hochu. Jedem na Coney Island!” A hned za ním se ozvala Sophie, která opakovala rozverně pisklavým hlasem Nathanova slova jako ozvěna: “Vstaň a buď vesel, synáčku! Kapku ţivota do toho umírání!” A za jejím příkazem zazvonil stříbřitý smích a hned vzápětí začal Nathan rumplovat dveřmi a řetězem. “Dělej, Jiţánku náš, vylez z kutlochu!

Nemůţeš tady přece leţet celý den a hnípat jako starej honicí pes někde dole na Jihu.” Jeho hlas náhle zazněl těţkými, přehnaně táhlými tóny nejhlubších koutů Dixielandu – intonací a výslovností, které sice doráţely na můj sluch otupený spánkem, ale na které jsem nicméně ihned zareagoval a zároveň jsem ocenil ten výjimečný dar, s jakým mluvčí ráz řeči napodobil: “Tak hejbni kostičkama, kvííteččkú,” protahoval a drolil po jiţansku mezi sevřenými rty “Rrač na sebe hoditi koupací úbor. Poručíme vašemu černému slouhovi, aby dal zapřáhnout do kočáru dva páry ořůů, a vyráţíme na výlet, na lont, piknik na mořském břehu!”

To vše – řečeno spíš mírně – mě však tak úplně nerozveselovalo. Vzteklé uráţky z předchozího večera, jeho příšerné zacházení se Sophií, to se mi pletlo celou noc do snů a zjevovalo se přede mnou v nejrůznějších jinotajných maskách a přestrojeních, a kdyţ jsem se teď probudil a měl jsem spatřit týţ obličej z velkoměsta naší půli století, který mi tu vyzpěvoval nějaké laciné komické sentence ve stylu doby aţ někdy před občanskou válkou, bylo to víc, neţ jsem byl s to snést.

Vyskočil jsem zpod přikrývky a vrhl se ke dveřím. “Ven!” zařval jsem. “Dejte mi pokoj!”

Chtěl jsem Nathanovi přibouchnout dveře přímo před nosem, ale měl nohu pevně vklíněnou ve štěrbině. “Ven!” křičel jsem. “Ty máš ale drzost, tohle si dovolovat. Dej tu nohu pryč a nech mě hergot na pokoji!”

“Stingo, Stingo,” vyzpěvoval však ten hlas dále tišivě zpěvavou intonací, kterou uţ se vpravil opět do brooklynského stylu. “Stingo, no, nesmíš to tak brát. Vţdyť já to tak nemyslel, hochu.

Dělej, otevři! Dáme si všichni kafe, a co jsme si, to jsme si, budem kamarádi.”

“S tebou já se kamarádit nechci!” štěkl jsem na Nathana, aţ jsem dostal záchvat kašle. Skoro jsem se dusil, jak jsem byl uvnitř zalepený tím svinstvem ze své denní dávky šedesáti cigaret, takţe mě aţ překvapovalo, ţe jsem se vyjadřoval souvisle. Kdyţ jsem tak hekal, vyveden z míry těmi dýchavičnými zvuky, které jsem ze sebe vydával, začalo na mě mučivě doléhat jiné překvapení –

musím přiznat, ţe bylo značně nepříjemné, a způsobila je skutečnost, ţe ten zuřivý Nathan se tu najednou objevil vedle Sophie jako nějaký mazaný pohádkový dţin, a zdálo se, ţe je opět naprosto klidný a dokonale se ovládá. Nejméně minutu, ale moţná i déle jsem se třásl a prohýbal v záchvatu křečí toho plicního kašle a během té doby jsem dokonce musel snést to poníţení a přenechat Nathanovi roli lékařského vševěda: “To máš normální kuřácký kašel, Jiţánku. A máš k tomu taky ten staţený vyzáblý obličej jako duch, to je jasně obličej člověka, který propadl nikotinu. Podívej se na vteřinu na mě, Jiţánku, přímo do očí.”

Civěl jsem na něho zamlţenýma očima, v nichţ se mi panenky úţily vzteky a pohrdáním.

“Neříkej mi…“ začal jsem, ale v pokračování mi zabránil další mučivý kašel.

“Vyzáblý jako duch, to je přesně ten výraz,” pokračoval Nathan. “Škoda, takovej pěkněj kluk. A tenhle strašidelně vyzáblý výraz je od toho, kdyţ se člověku chronicky nedostává kyslíku. Měl bys toho kouření nechat, Jiţánku. Bývá z toho rakovina plic. A je to taky svinstvo na srdce.” (V roce 1947, jak moţná bude někdo pamatovat, příliš nepředpokládali ani lékařští odborníci, ţe by kouření mělo skutečně zhoubný vliv na zdraví, a na názor o moţných erozivních účincích, pokud jej vůbec někdo vyslovil, se přemoudřelí povýšenci dívali s pobaveným skepticismem. Byla to pro ně babská povídačka, kterou řadili do stejné kategorie, jako kdyţ někdo připisoval trudovitost, bradavice nebo šílenství masturbaci. Takţe i kdyţ byla Nathanova poznámka tou dobou dvojnásob iritující, připojující k tuposti ještě zřejmou zlomyslnost, uvědomuji si nyní zpětně, jak to všecko bylo přízračně prorocké, jak to bylo typické pro tu jeho bloudící, bláznivou, mučenou, ale s takovou péčí vybroušenou a svrchovanou inteligenci, s kterou jsem se měl seznámit a s níţ jsem se měl tak často a s tak politováníhodným výsledkem měřit. Kdyţ jsem o patnáct let později s obdobným úsilím, ale nakonec zdárně bojoval se svým návykem na cigarety, mnohokrát jsem si na Nathanovu radu vzpomněl – z nějakého důvodu mi vţdy v mysli vyskočilo to slovo vyzáblý jako duch – znělo to jako hlas z hrobu.) V tu chvíli však ta slova volala po vraţdě.

“A neříkej mi Jiţánku!” rozkřikl jsem se, kdyţ jsem byl zase mocen hlasu. “Jsem absolvent Dukeovy univerzity a člen Phi Beta Kappa. Ty tvoje sprosté uráţky si nedám líbit. Dej tu nohu ze dveří a nech mě na pokoji!” Marně jsem se pokoušel vystrčit mu nohu ze štěrbiny. “A uţ vůbec nepotřebuju nějakou tvou břídilskou radu o cigaretách,” zachrčel jsem zahleněnými a zapálenými cestami svého hrtanu.

Nato se Nathan podivuhodně proměnil. Náhle jako by se celou svou bytostí omlouval, jaksi zcivilněl a téměř zkajícněl. “No dobrá, Stingo, mně to je líto,” řekl. “Skutečně mě to mrzí. Nechtěl jsem se tě dotknout. Odpusť mi to, ano? Uţ to slovo ode mě víckrát neuslyšíš. My jsme si se Sophií mysleli, ţe bychom ti tak připravili něco jako přátelské přivítání, kdyţ je takový krásný letní den.”

Člověku tahle závratná proměna aţ brala dech, a dokonce bych se byl mohl oprávněně domnívat, ţe se tím zase vyţívá v nějaké nové fomě podivného sarkasmu, ale instinkt mi říkal, ţe to myslí

upřímně. Vlastně jsem vycítil, ţe dokonce trpí a prodělává jakousi přecitlivělou reakci, jako se to stává lidem, kteří bezmyšlenkovitě škádlí malé děcko a uvědomí si, ţe mu způsobili opravdovou bolest. Ale rozhodně jsem se nemínil dát pohnout. “Koukej vypadnout,” řekl jsem bezbarvým, ale rozhodným hlasem.

“Mě to mrzí, kamaráde, moc. S tím Jiţánkem jsem to myslel jen tak v legraci. Skutečně jsem tě nechtěl urazit.”

“Ne, Nathan tě opravdu nemínil urazit,” přizvukovala Sophie. Popostoupila kupředu a nebyla uţ

skrytá za Nathanovými zády, takţe jsem ji zřetelně viděl. A cosi v jejím zjevu mě znovu vzalo za srdce. Na rozdíl od toho obrazu ţalu, jaký poskytovala předchozího večera, byla celá zrůţovělá dobrou náladou a radostí z Nathanova zázračného návratu. Síla jejího štěstí byla téměř hmatatelná, linula se z celého jejího těla přímo viditelnou září a rozechvěním – sršela z jejích jiskřících očí, oţivlých rtů a z tváří rozpálených tak zářivě, ţe to vypadalo, jako by je měla namalovány růţí. Ten výraz štěstí spolu s oním půvabem rozzářené tváře na mě působily i v mém rozladěném ranním stavu docela lákavě – ne, řekl bych přímo neodolatelně. “Prosím tě, Stingo,” naléhala. “Nathan tě nechtěl urazit, nechtěl se dotknout tvých citů. Chtěli jsme se s tebou jen spřátelit, a kdyţ je takový krásný letní den, vytáhnout tě ven. Prosím tě. Prosím tě, pojď s námi!”

V Nathanovi jako by se všecko uvolnilo – cítil jsem, ţe vysunul nohu ze dveří – a ve mně téţ

jako by všechno napětí povolilo –‚ i kdyţ se to neobešlo bez doprovodu prudké bolesti, protoţe jsem musel zároveň vidět, jak najednou popadl Sophii kolem pasu a mazlivě se jí otíral nosem o tvář, na coţ ona reagovala veselým klokotavým smíchem, který zněl jako útrţek rozjásané písně; a kdyţ pak začal růţovou špičkou jazyka doráţet na její ušní lalůček, předvedla to nejvěrnější napodobení elektrického kočičího předení, jaké jsem v ţivotě neviděl ani neslyšel. Ten obrázek člověku bral dech. A ještě před několika málo hodinami byl ochoten jí podříznout hrdlo.

Přemohla mě Sophie. Vůči jejímu naléhání jsem byl bezmocný, takţe jsem jen nevrle zavrčel:

“Nojo, tak dobrá.” Avšak kdyţ jsem se uţuţ chystal vyháknout řetěz a pustit je dovnitř, rozmyslel jsem si to. “Vypadni,” řekl jsem Nathanovi, “dluţíš mi omluvu.”

“Já jsem se ale omluvil,” odpověděl. Jeho hlas zněl uctivě. “Přece jsem řekl, ţe ti Jiţánku víckrát neřeknu.”

“Nejde jenom o to,” utrhl jsem se. “Povídal jsi ještě o lynčování a další nesmysly. O Jihu. To je uráţka. Představ si, kdybych ti řekl, ţe někdo s jménem jako Landau nemůţe být nic jiného neţ

tlustý lakomý lichvář se skobou v ksichtě, a ten ţe jen kouká, jak okrást křesťany. To by tě pěkně rozzuřilo. Takové uráţky působí oboustranně. Takţe mi prostě dluţíš ještě jednu omluvu.”

Uvědomil jsem si, ţe se trochu předvádím, ale zůstal jsem neoblomný.

“Dobrá, promiň, lituju i toho,” prohlásil upřímným sdílným tónem. “Vím, přepískl jsem to.

Zapomeňme na to, ano? Opravdu, promiň. Ale s tím dnešním výletem to myslíme váţně. Podívej se, co kdybychom tedy u toho zůstali? Času je dost, je brzy. Nespěchej, klidně se obleč a pak přijď nahoru k Sophii do pokoje. Dáme si všichni pivo nebo kafe nebo něco. A pak vyrazíme na Coney Island. Znám tam jednu velkou rybí restauraci, poobědváme a potom půjdem na pláţ. Mám tam dobrého kamaráda, přivydělává si o nedělích jako plavčík. Nechá nás lehnout na zvlášť vyhrazené fleky, kde není tolik lidí a nikdo člověku nekope písek do obličeje. Takţe dělej.”

Se zjevnou nevrlostí jsem prohlásil: “Ještě si to rozmyslím.”

“No tak, nebuď na nás takovej, dej si říct!”

“Tak dobrá,” odpověděl jsem, “přijdu.” K čemuţ jsem dodal vlaţné: “Díky.”

Kdyţ jsem se holil a vylepšoval svůj zevnějšek, s rozpaky jsem uvaţoval o tom podivném zvratu událostí. Jaký záhadný motiv, přemítal jsem, způsobil tohle gesto dobré vůle? Mohlo by to být i tak, ţe Nathana k tomu kroku přiměla Sophie? Snad proto, aby nějak odčinil své odpudivé chování z předešlého večera? Anebo tím chce získat něco jiného? Tou dobou uţ jsem věděl, jak to chodí v New Yorku, takţe jsem aspoň na chvíli docela váţně zauvaţoval o myšlence, jestli Nathan není prostě švindléř a nechce z téhle záleţitosti vyrazit něco tak nízkého a obyčejného jako peníze. (To mi v tu chvíli vnuklo, abych si zkontroloval stav oněch něco přes čtyři sta dolarů, které jsem si schoval vzadu v útrobách lékárničky v krabičce na obvazy. Moje kořist v deseti a

dvacetidolarových bankovkách byla netknutá a já nad ní zašeptal kratičký ţalozpěv na památku svého přízračného patrona Artista, který tou dobou uţ mnoho let práchnivěl v Georgii.) Ale tohle podezření mi připadalo nepravděpodobné, zvlášť kdyţ jsem slyšel poznámku Morrise Finka o Nathanově výjimečném bohatství. Nicméně kdyţ jsem se s určitými pochybnostmi vypravoval za Sophií a Nathanem, honily se mi všechny tyto moţnosti hlavou. Opravdu jsem cítil, ţe bych měl zůstat doma a pokusit se pracovat, snaţit se dostat na zející ţlutou stránku aspoň pár slov, i kdyby to byly jen nějaké nejapné a nahodilé čmáranice. Ale Sophie a Nathan mi zablokovali fantazii.

Hlavou mi však vrtalo jejich détente ve stylu ťuťuťu, nastolené sotva pár hodin po té nejmučivější milenecké hádce, jakou jsem si vůbec dovedl představit a která dokonale odpovídala výjevu z italské opery třetího řádu. Pak jsem uvaţoval i o moţnosti, ţe jsou oba prostě blázni nebo vyhnanci jako Paolo a Francesca a ţe je dohromady váţe nějaké záhadné zatracení.

Zrovna kdyţ jsem vycházel z pokoje, narazil jsem na Morrise Finka, který mi samozřejmě poskytl patřičné informace a skoro se pustil do barvitého líčení. Zatímco jsme si úvodem vyměňovali formální zdvořilosti, poprvé jsem si uvědomil, ţe tu jsou slyšet kostelní zvony, sice někde daleko, ale zřetelně, směrem k Flatbush Avenue. Ten zvuk mi ihned aţ s bolestivou naléhavostí připomněl neděle na Jihu a zároveň mě trochu vyvedl z míry, protoţe jsem choval pevné přesvědčení, ţe přece neexistují synagogy vybavené zvonicemi. Při zvuku zvonů, jenţ se snášel do ranního ticha, jsem na kratičký okamţik zavřel oči a vzpomněl si na cihlový kostelík v městečku Tidewater, na to ovzduší zboţnosti a napjatého svátečního ticha, na ty neposkvrněné křesťanské beránky s noţkami útlými jako stonky květů, kteří pochodovali v zástupu k presbyteriánskému svatostánku se svými hebrejskými učebnicemi historie a judajským katechismem. Kdyţ jsem oči opět otevřel, Morris mi vysvětloval: “Kdepak, to není synagoga. To je z kostela Nizozemské reformované církve na Church Avenue ve Flatbusbi. Ti vyzvánějí jenom v neděli. Někdy tamtudy chodím, kdyţ zrovna mají bohosluţby. Anebo nedělní školu. Ti se snad s tím svým zmrveným zpíváním úplně vyřvou. ‚Jeţíš mě miluje!" Takovýhle hovadiny. A ty holky od Nizozemské reformované, to jsou čísla. Většinou to vypadá, jako by to potřebovalo transfuzi krve… Anebo parádní injekci, ale pěkně rozfajrovaným utahovákem.” Posměšně se uchechtl. “Ale hřbitov mají jedna báseň. V létě je tam chládek. Víte, ţe tam některá ta zdivočelá ţidovská mládeţ

v noci chodí píchat?”

“Hm, Brooklyn má v sobě ode všeho kousek, ţe?” poznamenal jsem.

“Hm. Všechna náboţenství. Co vyznávají Ţidi, Irové, Italové, je tu i tahle Nizozemská reformovaná, i ty církve černejch hub, prostě všechno. Teď po válce se sem černejch táhne jako much. Z Williamsburgu. Z Brownsvillu. Do Bedford-Stuyvesantu, tam se stěhujou. Já jim říkám souloţivý gorily. Člověče, jak já ty černý huby nenávidím. Gorily! Ááá – brr!” Otřásl se, vycenil zuby a udělal jakousi opičí grimasu. A zrovna v tu chvíli se seshora začaly snášet po schodech od Sophiina pokoje královsky slavnostní tóny Händelovy Vodní hudby. A velmi slabě jsem nahoře zaslechl Nathanův smích.

“Vy jste se uţ s Nathanem a Sophií seznámil, co?” řekl Morris.

Připustil jsem, ţe ano, v tom smyslu, ţe jsme spolu mluvili.

“Co si o tom Nathanovi myslíte? Ten člověku vyrazí dech, co?” V jeho matových očích najednou problesklo světlo a hlas mu zazněl spikleneckým tónem. “Víte, co si myslím, ţe je? Golem, přesně to. Nějaký golem.”

“Golem?” zeptal jsem se. “Co je to proboha golem?”

“Hm, to vám nemůţu tak přesně vysvětlit. Je to takový ţidovský… jak bych to jenom řekl – ne tak úplně náboţenský, ale prostě takový netvor. Toho totiţ vynalezli, jako Frankensteina, jenom s tím rozdílem, ţe tohohle vynalezl nějaký rabín. Je z hlíny nebo z takovýho svinstva, ale vypadá jako člověk. A nedá se nijak zvládnout. Totiţ chci říct, někdy jedná normálně, jako normální člověk. Ale vevnitř je to splašenej mrcha netvor. To je golem. A to si myslím o Nathanovi. Chová se přesně jako mrcha golem.”

S náznakem jistého vlaţného zájmu jsem poţádal Morrise, aby svou teorii rozvedl.

“Hm, vemte si jedno, dneska brzy ráno, myslím, ţe vy jste ještě spal, co nevidím jako Sophii a

jde k Nathanovi do pokoje. Bylo asi půl osmé nebo osm. Slyšel jsem, jak se večer předtím hádali, a tak jsem věděl, ţe Nathan zmizel. Ale víte, co jsem uviděl pak? Tohle: Sophie pořád brečela, sice tiše, ale div jí to srdce neutrhlo. A vejde k Nathanovi do pokoje, nechá dveře otevřené a lehne si.

Jenţe hádejte, kam si lehne? Na postel? Kdepak! Lehne si na zem v noční košili a stočí se do klubíčka jako malá holčička. Chvíli ji pozoruju, takovou čtvrthodinu – rozumíte, a přitom si pořád myslím, co je to za bláznivinu, ţe si vleze k Nathanovi do pokoje a leţí tam takhle na zemi –‚ a pak najednou slyším, ţe dole na ulici zastavuje auto, kouknu z okna a on Nathan. Slyšel jste ho, kdyţ

přišel? Dělal hroznej kravál, dupal jako kůň, třískal dveřmi a něco si pro sebe drmolil.”

“Ne, spal jsem jako dudek,” odpověděl jsem. “Můj problém, pokud se týče hluku, se tam u mě –

tedy v kráteru, jak vy tomu říkáte – jeví spíš ve vertikální rovině. Přímo nad hlavou. Ostatní lidi z domu zaplaťpámbu neslyším.”

“Takţe Nathan vyleze po schodech nahoru a jde k sobě do pokoje. Projde dveřmi a tam leţí na zemi stočená do klubíčka Sophie. Jde k ní a zůstane nad ní stát – ona je vzhůru – a tohle vám jí povídá. Povídá: ‚Sypej odtud, kurvo!" Sophie na to nic, jen tam leţí a pláče, aspoň se mi to tak zdálo, a Nathan říká: ‚Koukej se odtud s tím svým zadkem vodstrkat, kurvo, já vodjíţdím." Sophie pořád ani slovo, a to uţ skutečně slyším, jak pláče a pláče, a Nathan jí povídá: ‚Budu počítat do tří, ty kurvo, a jestli se nezvedneš a nevypadneš a já tě uţ konečně nebudu mít na očích, budu tě kopat do prdele aţ do půlky příštího roku." Pak počítá do tří a ona se pořád nehýbe, on přiklekne k ní a začne ji fackovat, div holka duši nevypustí.”

“A to tam pořád leţela?” skočil jsem mu do řeči. Začínal jsem si přát, kdyby byl Morris radši nepocítil potřebu mi ten příběh vyprávět. Zvedal se mi ţaludek a bylo mi na zvracení; jsem sice člověk, který je proti násilí, ale v tu chvíli jsem téměř podlehl impulzivní touze vyběhnout nahoru, kde bych se za doprovodu bujarého bourrée z Vodní hudby pokusil vymítat golema jako zlého ducha tím, ţe bych mu vymlátil ţidlí mozek z hlavy. “Chcete říct, ţe to děvče skutečně uhodil, jak tam leţela?”

“Jo, ne jednou, fackoval ji v jednom kuse. A tvrdě. Přímo po sanici.”

“Proč jste něco neudělal?” zeptal jsem se.

Zaváhal, pak si odkašlal a řekl: “Hm, kdyţ to chcete vědět, tak já jsem po fyzické stránce zbabělec. Měřím pět stop pět palců a ten Nathan – ten hajzl je udělanej kolohnát. Ale jedno vám povím. Skutečně jsem myslel, ţe zavolám policii. Sophie zatím začala hrozně sténat, ty rány ji musely bolet jako ďas. Tak jsem se rozhodl, ţe půjdu dolů a zavolám policii. Neměl jsem na sobě nic, spím vţdycky jen tak. Šel jsem do skříně, natáhl si ţupan a bačkory – chápete jistě, ţe jsem sebou pořádně hodil. Kdoví, napadlo mě, vţdyť by ji mohl zabít. Byl jsem myslím pryč takovou minutu, nemohl jsem hned ty pitomý bačkory najít. No a kdyţ jsem se vrátil ke dveřím… Hádejte, co bylo?”

“Nemám ponětí.”

“Tentokrát to bylo úplně obráceně. Přesně naopak, chápete? Tentokrát sedí se zkříţenýma nohama na zemi Sophie a Nathan leţí před ní na zemi celý skrčený, s hlavou zabořenou v jejím klíně. Ne ţe by ji chtěl nějak voblizovat, ne. Brečí! Ksicht v klíně a brečí jako nemluvně. A Sophie ho celou tu dobu hladí po těch černých vlasech a šeptá mu: ‚Nic, to nic, to nic." A pak slyším Nathana: ‚Paneboţe můj, jak jsem ti to mohl udělat? Jak jsem ti tak mohl ublíţit?" A tak podobně.

A potom: ‚Já tě mám rád, Sophie, mám tě tak hrozně rád." A ona jenom opakuje to svoje ‚To nic" a konejšivě přitom pomlaskává rty, a on s nosem zarytým do jejího klína brečí a mele dokola:

‚Sophie, víš, já tě mám tolik rád." Joj, div jsem z toho nevyzvrátil snídani.”

“A co potom?”

“Uţ toho na mě bylo moc. Kdyţ všech těch hovadin konečně nechali a zvedli se z podlahy, šel jsem ven, koupil si nedělní noviny, sebral se do parku a tam si hodinu četl. S ţádným z těch dvou jsem uţ nechtěl nic mít. Rozumíte, co myslím? Chci říct…“ Odmlčel se, upřel na mě nasupený pátravý pohled, jako by ode mě očekával nějaké vysvětlení. Ţádné jsem neměl. Pak Morris rozhodně uzavřel: “Mrcha golem, to si o něm myslím. Mrcha golem.”

* * *

A uţ jsem mířil nahoru, zmítán bouřlivým vírem citů. Stále jsem si opakoval, ţe se nesmím s těmi chorobnými charaktery zaplést. Přes silné pouto, kterým mou fantazii připoutala Sophie, a přes všechnu samotu jsem bezpečně věděl, ţe by to bylo silácky pošetilé, začínat si s nimi přátelství. To jsem cítil nejen proto, ţe jsem měl strach, aby mě to nestrhlo přímo do epicentra takového pomíjivého a destruktivního stavu, ale protoţe jsem musel mít na zřeteli tvrdou skutečnost, ţe já, Stingo, mám přece něco jiného na starosti. Přišel jsem do Brooklynu s jasným úmyslem “psát, celým svým srdcem a se vší odvahou”, jak to říkal ten dobrák Farrell, a ne dělat přebytečného rytíře smutné postavy v nějaké mučivé sentimentální historii. Rozhodl jsem se říct jim, ţe s nimi na Coney Island rozhodně nepojedu; kdyţ to udělám, zdvořile, ale nesmlouvavě je vystrnadím jednou provţdy ze svého ţivota a jim bude aspoň jasné, ţe jsem duch samotářský a nechci být nikým rušen.

Zaklepal jsem a vstoupil v okamţiku, kdy dohrála poslední deska a veliká lodice s jásavými trubkami zmizela za dalším zákrutem Temţe. Sophiin pokoj mě ihned naplnil nadšením. I kdyţ

poznám vyloţený nevkus, jakmile se s ním setkám, měl jsem vţdycky nedostatek vkusu samého nebo takříkajíc smyslu pro décor, ale přesto jsem si uvědomil, ţe Sophie dosáhla nad onou nezničitelnou růţovou přímo triumfálního vítězství. Místo aby se tou barvou dala zastrašit, vrhla se do protiútoku a rozzářila pokoj doplňkovými odstíny oranţové, zelené a červené – ať uţ to byla třeba knihovnička jásavě karmínové, karafiátové barvy nebo meruňkově oranţová přikrývka přes postel – a tak vlastně to všudypřítomné dětinsky růţové zbarvení zdolala. Chtělo se mi přímo vybuchnout smíchy nad tím, jak dovedla prosytit tu nanicovatou námořnickou barvu radostí a teplem. A pak tu byly květiny. Byly všude – narcisy, tulipány, mečíky; vyráţely z malých stolních váz i ze závěsných váziček na stěnách. Vzduch byl vůní čerstvých květin přímo prosycen, a přestoţe jich tu bylo tolik, neměl člověk dojem, ţe se ocitl v pokoji nemocného; působily pouze jako slavnostní výzdoba a dokonale ladily s celkově radostnou atmosférou pokoje.

Pak jsem si však uvědomil, ţe nikde není vidět Sophii s Nathanem. A zrovna kdyţ jsem si to snaţil srovnat v hlavě, zaslechl jsem chichot a všiml si, ţe se ve vzdáleném rohu pokoje zatřásl japonský paraván. A zpoza toho paravánu se objevili Sophie a Nathan, drţeli se za ruce, na tvářích standardně zářivé vaudevillové úsměvy, postupovali kupředu tanečními kroky two-stepu, oblečeni v nejkouzelněji ušitých šatech, jaké jsem v ţivotě viděl. Vlastně to spíš byly divadelní kostýmy, rozhodně ve stylu dávno vyšlém z módy – on na sobě měl dvouřadový oblek z šedivého flanelu s bílými prouţky, jaký byl moderní zásluhou prince Waleského někdy před patnácti lety, ona byla oblečená v plizované, švestkově modré saténové sukni z téhoţ období, v jachtařském saku z bílého flanelu a na hlavě měla baret barvy burgundského vína naraţený švihácky do čela. A přesto nebylo na těch módních relikviích sebemenší známky, ţe by je po někom ti dva zdědili, naopak působily dojmem drahých obleků a oběma padly příliš dokonale, aby nebyly šity na míru. Cítil jsem se zoufale trapný ve své košili značky Arrow, s vyhrnutými rukávy a pytlovitými kalhotami, které se vzpíraly jakémukoli popisu.

“Nedělej si hlavu,” pravil Nathan o několik okamţiků později, kdyţ bral z lednice třičtvrtělitrovou láhev piva a Sophie dávala na stůl sýr a krekry. “Kvůli oblečení si nedělej hlavu.

Kdyţ se takhle vyfešákujeme, neznamená to, ţe ty by ses měl cítit nesvůj. To je prostě takový náš flanc.” Pohodlně jsem se zabořil do křesla a to moje rozhodnutí ukončit naši krátkou známost se beze stopy propadlo bůhvíkam. Ten roztomilý pokoj, jejich neobvyklé oblečení jako do nějaké frašky, pivo, Nathanova okázalá vřelost a dychtivá vůle vše napravit, Sophiin katastrofický vliv na mé srdce – to všechno dokonale zlikvidovalo mou volní sílu. Takţe uţ zas si se mnou mohli dělat, co chtěli. “To je totiţ takový náš nevinný koníček,” snaţil se mi vysvětlovat nad přízračnými tóny Vivaldiho hudby nebo spíš přímo v jejich toku, zatímco Sophie cosi kutila v kuchyňce. “Dneska jsme se hodili do začátku třicátých let. Ale máme ohozy i z let dvacátých, z období první světové války, rozpustilých let devadesátých a ještě z dřívější doby. Samozřejmě ţe takhle se strojíme jenom v neděli nebo o svátcích, kdyţ jsme spolu.”

“To na vás lidi ale koukají, ne?” zeptal jsem se. “A není to drahý špás?”

“To víš, ţe koukají,” přikývl. “Ale to uţ patří k legraci. Někdy – třeba kdyţ jsme v těch hábitech

z rozpustilých devadesátých let – působíme šílené pozdviţení. Pokud jde o peníze, není to o moc draţší neţ normální šaty. Máme totiţ na Fulton Street krejčího a ten nám spíchne, na co si vzpomeneme, jenom kdyţ mu přinesu přesný návrh.”

Souhlasně jsem přikyvoval. I kdyţ v tom bylo trochu exhibicionismu, zdálo se, ţe je to docela neškodná zábava. Se svým nápadně krásným vzezřením, které navíc zdůrazňoval kontrast mezi jeho levantsky potemnělými rysy a její zářící bledavou bělostí, by přitahovali zraky kolemjdoucích, ať uţ by na sobě měli cokoli. “Byl to Sophiin nápad,” vysvětloval dále Nathan, “a má pravdu. Lidi vypadají na ulici šedivě. Všichni jsou na jedno brdo, chodí vlastně v uniformách. Tyhle šaty mají individualitu. Styl. Proto je to taky taková legrace, kdyţ na nás všichni civí.” Odmlčel se a nalil mi do sklenice pivo. “Šaty jsou hrozně důleţitá věc. V tom se totiţ částečně projevuje to, ţe člověk je člověk. Mohla by v tom být, abych to vyjádřil přibliţně jako Keats, krása sama, cosi, co člověk dělá skutečně s potěšením. A moţná ţe touhle činností poskytuje radost taky těm ostatním. I kdyţ

to je cosi druhotného.”

Ono se to týká všeho moţného, jak jsem si to zvykl slýchat od dětství. Šatů. Krásy. Skutečnosti být opravdu člověkem. Co je to ale za řeč od někoho, kdo ještě před chvílí ze sebe vyráţel ty nejbarbarštější výrazy a – pokud bylo moţno věřit Morrisovi – působil příšernou bolest tomu jemnému stvoření, které tu teď tančilo s talíři a popelníky a se sýrem, oblečené jako Ginger Rogersová v nějakém starém filmu. Pokud šlo o Nathana, nemohl být v tu chvíli přátelštější a roztomilejší. A kdyţ jsem se dokonale uvolnil, s pocitem, jako by mi pivo šumělo všemi údy, přiznal jsem si, ţe to, co říká, má něco do sebe. Po té ohyzdné uniformitě oblékání v poválečném údobí, zvlášť v takové kleci, jako bylo McGraw-Hillovo nakladatelství, co mohlo víc osvěţit zrak neţ nějaká drobná zvláštnost a trocha výstřednosti. A tehdy Nathan opět uděloval (mluvím nyní z pozice ex post) svá drobná proroctví o světě, který měl teprve přijít.

“Podívej se na ni,” řekl, “ta je, co? Uţ jsi někdy viděl takovoudle kočičku? Hej, kočičko, pojď sem.”

“Mám práci, nevidíš?” odbyla ho Sophie, která se pořád oháněla v kuchyňce. “Dělám fromage.”

“Hej !” zahvízdal, aţ zaléhaly uši. “Hej, pojď sem!” Mrkl na mě. “Já ji musím mít pořád v rukách!”

Sophie přišla a ţuchla mu do klína. “Dej mi pusu,” řekl.

“Jednu pusu, a nic víc,” odpověděla a lehce ho políbila vedle úst. “Tu máš! Zaslouţíš si jen jednu.”

Jak se mu vrtěla na klíně, ţmoulal jí mezi rty ouško, tiskl ji v pase a tak viditelně rozpaloval její zboţňující tvář, aţ bych byl přísahal, ţe musel někde otočit nějakým knoflíkem. “Já tě musím mít pořád v ru-ká-á-ch,” vyzpěvoval. Jako řadu ostatních lidí, i mě vyvádí z míry, kdyţ se někdo mimo své soukromí předvádí se svou láskou – anebo i se svou nenávistí –‚ a zvlášť kdyţ u toho mám být jako divák úplně sám. Pořádně jsem se napil piva a zahleděl se na druhou stranu; mí dva noví přátelé zatím samozřejmě padli na tu obrovitou postel s přikrývkou sytě meruňkové barvy, kde se dříve zřejmě odehrávala velká většina akcí a která byla v poslední době také oním monstrózním motorem mých trampot. Moţná ţe jsem na sebe upozornil svým novým záchvatem kašle anebo Sophie vytušila moje rozpaky; prostě vyskočila Nathanovi z klína s rozhodným: “Dost! Uţ toho máte aţaţ, váţený pane Nathane Landau. Ani jednu pusu navíc.”

“No tak,” zakňoural, “ještě aspoň jednu.”

“Ani jednu,” řekla roztomile, ale nesmlouvavě. “Teď si dáme pivo a trošku fromage a pak všichni poţeneme na podzemku a pojedeme poobědvat na Coney Island.”

“Podvodnice,” sykl legračním tónem. “Ty člověka dovedeš jen rozdělat! Jseš horší neţ kdejaká malá jenta, co pošla tady odtuď z Brooklynu.” Pak se otočil a zahleděl se na mě s komicky váţným pohledem. “Co si o tom myslíš ty, Stingo? Podívej, mně táhne třicítka. Nějaká šikse mi poplete hlavu, ţe z toho div neblázním, a pak si ten svůj poklad drţí zamčený na deset zámků jako malá Shirley Mirmelsteinová, kterou jsem se pokoušel dostat celých pět let. Co ty na to?” A zase na mě poťouchle mrkl.

“To je ale zlý,” pokoušel jsem se o ţertovný tón. “Je to jistá forma sadismu.” I kdyţ vím

bezpečně, ţe jsem na sobě nedal nic znát, skutečně mě tohle odhalení silně překvapilo. Sophie není Ţidovka! Bylo mi to skutečně naprosto jedno, tak nebo tak, ale přesto mě to překvapovalo a v mé reakci bylo přece jen cosi negativního a osobně zaujatého. Jako Gulliver mezi Hvajninimy jsem se i já pokládal v tomto rozsáhlém semitském okrsku za postavu výjimečnou a prostě mě ohromilo, ţe Yettin dům poskytuje útočiště ještě někomu, kdo nepatří k ţidovské víře. Takţe Sophie je šikse.

Ale uţ ani slovo, okřikl jsem sám sebe v mírném údivu.

Sophie před nás postavila talíř s toasty zapečenými s hvězdicemi zlatavého sýra, který vypadal jako čedar. K pivu chutnaly zvlášť znamenitě. Začal jsem v té druţné alkoholické náladě našeho shromáţdění roztávat jako pes, který se odplazí ze studeného nehostinného stínu do horka poledního slunce.

“Kdyţ jsem tuhletu prvně potkal,” začal opět Nathan, jakmile se usadil s koleny pohodlně pod bradou na koberec vedle ţidle, “byla kost a kůţe, s chomáčem vlasů na hlavě. A to uţ bylo rok a půl, co Rusové osvobodili ten její tábor. Kolik jsi váţila, holčičko?”

“Třicet osm. Třicet osm kilo.”

“Ano, to je asi pětaosmdesát liber. Dovedeš si to představit? Byla jako duch.”

“Kolik váţíš teď, Sophie?” zeptal jsem se.

“Přesně padesát.”

“Sto deset liber,” převáděl Nathan, “to pořád není dost na její postavu a výšku. Měla by váţit aspoň sto sedmnáct, ale uţ k tomu spěje. Za chvilku z ní uděláme pěknou americkou holčičku vypasenou na mlíčku.” A začal se láskyplně probírat prstýnky jejích vlasů, které se jí draly zpod baretu. “Hochu, to ale byla troska, kdyţ jsem ji poprvé dostal do rukou. Na, napij se piva, holčičko.

To ţene na tloušťku.”

“Já skutečně byla troska,” vloţila se do řeči Sophie tónem aţ dojemně lehkováţným. “Vypadala jsem jako stará čarodějnice – víš, myslím, jako ta věc, co vyplašovává ptáky. Strašák? Já skoro neměla vůbec ţádné vlasy a jak mě bolely nohy. Měla jsem scorbut –“

“Kurděje,” zasáhl Nathan. “Chce říct, ţe předtím měla kurděje, ale z těch se uzdravila hned potom, jak je zabrali Rusové…“

“Le scorbut – kurděje – ty jsem měla. Vypadovaly mi zuby! A měla jsem i tyfus. A spálu. A anémii. Všecko. Skutečně jsem byla troska.” Litanii o svých chorobách odříkávala bez jakékoli sebelítosti, ale s jakousi dětskou váţností, jako by přednášela jména nějakých svých zvířecích miláčků. “Ale pak jsem potkala Nathana a ten se o mě postaral.”

“Teoreticky byla zachráněná, kdyţ osvobodili koncentrační tábor,” vysvětloval. “To znamená, ţe nemusela umřít. Ale pak byla ještě dlouhou dobu v táboře pro osoby bez domova a byly jich tam tisíce, desetitisíce, a tenkrát pro ně pro všechny neměli dost léků a slušné moţnosti léčby, aby mohli nějak podstatně zakročit proti všem těm škodám, co tolika lidem na těle nadělali nacisti.

Takţe kdyţ přijela sem do Ameriky, měla ještě pořád docela váţnou, tedy skutečně velmi váţnou anémii. To jsem viděl.”

“Jak jsi to poznal?” zeptal jsem se s opravdovým zájmem o jeho diagnostické schopnosti.

Nathan to vysvětlil stručně a jasně, s nefalšovanou upřímností, která mi byla sympatická. Ne, on není ţádný lékař, vykládal. On, aby tak řekl, graduoval v oboru přírodních věd na Harvardu a získal doktorát z buněčné a vývojové biologie. A vzhledem k výsledkům v tomto studijním oboru dostal místo jako vědecký pracovník ve výzkumu u Pfizera, coţ je firma, která má svůj zakladní institut v Brooklynu a je jedním z největších farmaceutických podniků v celé zemi. Tolik tedy, aby mi prý řekl něco o sobě. Nechce tvrdit, ţe by měl nějaké důkladné a rozsáhlé vědomosti z medicíny, a rozhodně se vyhýbá tomu laickému zvyku chtít stanovovat amatérské diagnózy nějakých nemocí, ale díky svému odbornému vzdělání je přece jen víc neţ zběţně zasvěcen do chemických hříček a neduhů v lidském těle, takţe ve chvíli, kdy Sophii prvně spatřil (“tuhle holčičku sladkou”, pošeptal jí s hlubokou účastí a něhou a obtočil si přitom kolem prstu prstýnek jejích vlasů), uhodl – a jak se pak ukázalo, s naprostou přesností –‚ ţe ten její poničený vzhled je důsledkem anémie z podvýţivy.

“Zavedl jsem ji k doktorovi, je to přítel mého bratra, učí na Columbijské presbyteriánské. Dělá

výzkum v chorobách z výţivy.” Do Nathanova hlasu se vloudil ne právě nesympatický tón hrdosti, naplněný jakousi tichou úctou k autoritě. “Řekl mi, ţe jsem se strefil dokonale. Kritický nedostatek ţeleza. Takţe jsem holčičce nasadil koňské dávky síranu ţeleznatého a ona hned začala rozkvítat jako růţička.” Odmlčel se a podíval se na ni. “Růţička. Růţička. Voňavá růţička do postýlky.”

Lehce si přejel prsty po rtech a pak se konečky dotkl jejího čela, jako by chtěl polibek přenést na ni. “Paneboţe, ty ale jsi!” šeptal, “ty jsi ta nejnádhernější.”

Podívala se mu do očí. Vypadala neuvěřitelně krásná, ale jaksi unavená a jako přešlá mrazem.

Vzpomněl jsem si na tu orgii ţalu z předešlé noci. Lehce ho hladila po hřbetu zápěstí prokvetlém modrými ţilkami. “Děkuji vám, Monsieur starší vědecký pracovníku u firmy Charles Pfizer a společnost,” pravila. Z nějakého důvodu jsem si nemohl nepomyslet: Jeţíšikriste, Sophie, děvenko, my ti budeme muset najít nějakého odborníka, který by tě trénoval v umění konverzace. “A děkuju ti taky za to, ţe jsem mohla jako ta růţička rozkvétávat,” dodala po chvilce.

Náhle jsem si uvědomil, co všechno Sophie opakuje z Nathanových slov a z celé jeho dikce.

Vţdyť vlastně on je tím jejím učitelem konverzace, coţ byla skutečnost, která mi vysvitla ještě přesněji právě v tu chvíli, kdyţ jsem ho slyšel, jak ji v podrobnostech opravuje a počíná si přitom co přesnaţivý a trpělivý učitel v Berlitzově jazykové škole. “Ne, ‚rozkvétávat",” poučoval ji, “jen

‚rozkvést"! Uţ jsi tak dobrá, ţe je načase, abys byla dokonalá. Musíš se uţ jednou naučit, jak vyjádřit u infinitivu slovesa dokonavost a nedokonavost. Je to těţké, víš, protoţe v angličtině většinou nenajdeš nějaké pevné a neměnné pravidlo. Musíš na to jít s instinktem.”

“S instinktem?” opakovala.

“Musíš se naučit pouţívat sluch, aţ se ti to nakonec promění v instinkt. Podívej, já ti dám příklad.

Mohla bys říct ‚rozkvétávala jako růţička", ale to by muselo být dávno, po delší dobu a opakovaně,

‚rozkvetla" je naráz. Tohle musíš vycítit, chápeš? To je prostě taková malá nástraha v jazyce, ale tu taky brzy zvládneš.” Hladil jí ušní lalůček. “S tímhle kouzelným ouškem.”

“To je ale jazyk!” zaúpěla a s komicky přehnaným gestem se chytila za hlavu. “Tolik slov.

Myslím třeba jen slovo pro vyjádření vélocité. Myslím jako ‚rychle". ‚Honem!" ‚Dělej!" A všechno to znamená jedno a totéţ. Skandál!”

“Hopem!” dodal jsem.

“A co takhle ‚trapem"?” nadhodil Nathan.

“‚Kvaltem!"“ pokračoval jsem

“A ‚valem", i kdyţ to zní trošku moc vznešeně.”

“‚Fofrem!„“ řekl jsem.

“Dost!” rozesmála se Sophie. “To uţ je moc! Tenhle jazyk má příliš mnoho slov. Ve francouzštině je to jednoduché, tam se řekne prostě ‚vite".”

“Dáš si ještě pivo?” zeptal se mě Nathan. “Dorazíme tuhle druhou flašku a pak hurá na Coney Island a zalehnem na pláţi.”

Všiml jsem si, ţe Nathan sám nepije nic, ale přitom mě přiváděl aţ do rozpaků, jak štědře a s neutuchající pozorností mi doléval budweiser, takţe jsem měl sklenici pořád plnou. Já sám jsem pak začal pociťovat příjemně vzrušenou náladu, která se projevovala uţ tak silně, ţe jsem měl pomalu obavy, jak tu svou euforii zvládnu. Byla to skutečně povznesená nálada, oslnivá jako letní slunce; ty bratrské paţe, které mě drţely ve vřelém, kamarádsky milujícím objetí, ve mně rozehřívaly plamen vnitřního nadšení. Částečně tu působil samozřejmě ten hrubý vliv alkoholu.

Ostatní však pramenilo ze směsice prvků, v níţ jsem rozeznal – v epoše tak silně zatíţené pojmy z psychoanalýzy – cosi, co bych pojmenoval termínem Gestalt: blahodárná nálada slunečného červnového dne. Extatická pompa Händelovy společnosti bavící se na lodici unášené po řece a tenhle slavnostně vyzdobený pokojík, jehoţ otevřenými okny sem pronikala vůně jarních květů, naplňující moje nitro pocitem nevýslovných příslibů a jistot, jaké jsem pamatoval po svých dvaadvaceti letech ţivota nejvýš jednou dvakrát – moţná ţe bych měl spíš říci aţ poté, co mi bylo pětadvacet – kdy mi tak často ta představa mé ctiţádostivé kariéry, kterou jsem si vytkl, připadala jako důsledek politováníhodného bláznovství.

Nejsilněji však moje radost vyvěrala z jakéhosi zdroje, jaký jsem uţ vůbec nezaţil od té doby

před několika měsíci, co jsem přijel do New Yorku a kdy jsem si myslil, ţe jsem se jednou provţdy vzdal kamarádství, druţnosti a kouzelných okamţiků mezi přáteli. Cítil jsem, ţe ta chvilková povznesenost, jíţ jsem se tak plánovitě obrnil, se dokonale hroutí. Naopak jsem uvaţoval, jaké je to báječné, ţe jsem náhodou padl na Sophii a Nathana – ty upřímné a bystré a zábavné nové přátele –‚

a mé nutkání vztáhnout ruku a přitisknout je oba k sobě (aspoň pro ten okamţik a přes všechno mé beznadějné vzplanutí k Sophii) se prolínalo do toho nejněţnějšího a nejčistšího bratrství, v němţ

nebylo prakticky ani stopy po něčem fyzickém. Stingo, ty kluku jeden, šeptal jsem si, usmívaje se na Sophii a připíjeje pěnivým budweiserem, vrátil ses zpátky do země ţivoucích bytostí. “Salut, Stingo!” řekla Sophie a přihnula si ze sklenice, kterou jí vnutil Nathan, a ten její roztomilý bezstarostný úsměv, jejţ mi uštědřila, ta zář jejích zubů ve tváři jako vymydlené štěstím, i kdyţ

poznamenané stíny dřívějšího nedostatku, to vše mě tak hluboce dojalo, ţe se mi z hrdla mimovolně vydral jakýsi přidušený zvuk vyjadřující mou blaţenost. Zdálo se mi, ţe jsem blízek totálnímu vykoupení.

Přesto jsem však při vší té skvělé náladě byl schopen vycítit, ţe něco není v pořádku. Ta hrozná scéna mezi Sophií a Nathanem z předešlé noci mi měla být dostatečným varováním, ţe naše kamarádské posezení se vším smíchem a bezstarostností a tou blahodárně důvěrnou atmosférou sotva pravdivě odpovídá statu quo, jaký existoval mezi nimi dvěma. Jenţe já jsem člověk, který se dá příliš často zmást vnější maškarádou, a rychle jsem byl ochoten uvěřit představě, ţe ten úděsný výbuch, jehoţ jsem se stal svědkem, bylo sice politováníhodné, ale nicméně výjimečné pobloudění v tomto mileneckém vztahu, jehoţ převládající tón bude asi skutečně hluboká pohoda od srdce k srdci. Jádro věci však, myslím, spočívalo ve skutečnosti, ţe jsem z hloubi duše touţil po přátelství

– byl jsem tak oslněn Sophií a přitahován jakýmsi aţ zvráceným kouzlem k tomu energickému, poněkud podivnému a nestoudně podmanivému mladému muţi, který byl do ní zamilován –‚ a tak se stalo, ţe jsem se neodváţil pohlédnout na jejich vztah jinak neţ v tom nejrůţovějším světle. Ale přesto, jak uţ jsem naznačil, jsem zřetelně cítil, ţe tu něco nehraje. Zpod vší radosti a něhy a starostlivosti jako by na mé smysly v tom pokoji doráţelo znepokojivé napětí. Ne ţe by se v tu chvíli týkalo přímo vztahu obou milenců. Ale bylo tady, skličující svou naléhavostí, a z valné části, jako by vyzařovalo z Nathana. Začal být roztěkaný, nepokojný a vstal a přehraboval se v deskách, po Händlovi nasadil znovu Vivaldiho, v zřetelném zmatku do sebe obrátil sklenku vody, pak se zase posadil a bubnoval o nohavici kalhot do rytmu slavnostních horn.

Potom se rychle obrátil ke mně, pátravě se po mně podíval starostlivýma a zasmušilýma očima a řekl: “Nic víc neţ sedlačisko, farmář ze Zapadákova, co?” Po chvilce pak dodal s nádechem napodobené protáhlé jiţanské výslovnosti: “Víš, konfederační typy, jako jsi ty, mě zajímají. Vy všichni,” – a opřel se hlasem do slova “všichni” – “vy všichni mě hrozně, hrozně zajímáte.”

Zakoušel jsem v tu chvíli úplně nový pocit, prodělával jsem proměnu a nejlíp bych se asi vyjádřil, kdybych řekl, ţe se ve mně rozhoříval vztek. Ten Nathan je neuvěřitelný! Jak si můţe počínat tak hrubě a necitlivě – ţe by byl takový sprosťák? Opar mé euforie se rázem rozplynul jako tisíce mýdlových bublinek. Prevít! pomyslel jsem si. Zřejmě mě lapil do pasti! Jak jinak si vysvětlit tu potměšilou změnu nálady, neţ ţe mě chce zahnat do kouta? Buďto je to nedostatek citu, nebo úskok: taková zloba se nedala rozhodně pochopit jinak, zvlášť poté, co jsem si právě před chvílí stanovil jako podmínku našich přátelských vztahů, – pokud se to tak dá nazvat –‚ ţe nechá těch úporných invektiv o Jihu. Znovu se ve mně ozvala nevole, vyvřela tak prudce, jako kdyţ se v hrdle člověku uvolní vzpříčená kost, a přesto jsem se zmohl na poslední pokus zachovat trpělivost.

Vytáhl jsem knot plamene pod mou tidewaterskou výslovností naplno a dal jsem se slyšet: “Ale ne-e, Nathane, ty magore jeden, víš, ţe vy grázlové z Brooklynu nás tam dole doma zajímáte taky?”

Na Nathana však měla moje slova zřetelně opačný účinek. Nejen ţe nejevil sebemenší známky pobavení, ale z očí mu blýskalo nepřátelství a byl bych mohl přísahat, ţe jsem v jednom okamţiku spatřil v jeho panenkách obraz sebe samého, tak jak on mě viděl: podivína, venkovského balíka a přivandrovalce.

“Kruci do háje,” řekl jsem a chystal jsem se zvednout. “Já jdu –“

Ale neţ jsem stačil postavit sklenku a vstát, popadl mě za zápěstí a sevřel. Nebyl to ţádný hrubý

nebo bolestivý stisk, ale drţel mě pevně a úporně, ţe jsem se z křesla nemohl hnout. Z toho gesta bylo cítit cosi zoufale naléhavého, aţ mě zamrazilo v zádech.

“To ale není vůbec nic legračního,” prohlásil. I kdyţ bylo na jeho hlase znát, ţe se snaţí trochu krotit, zaznívalo z něho neovladatelné rozrušení. Jeho další slova, úmyslně pronášená aţ komicky pomalu, působila jako zaříkávání. “Bobby… Weed… Bobby Weed! Myslíš si, ţe ti Bobby Weed nestojí za nic víc neţ za pokus… o… trochu legrace?”

“S tím napodobováním výslovnosti odněkud z Jihu z bavlníkových plantáţí jsem si to ale nevyvzpomněl já,” utrhl jsem se. A pomyslel jsem si: Bobby Weed! Krucinál! Teď si umane na Bobbyho Weeda. Maţu odtud!

V tu chvíli jako by však Sophie vytušila onu podivnou proměnu v Nathanově náladě, přispěchala k jeho boku a poloţila mu třesoucí se ruku v znervóznělém klidnícím gestu na rameno. “Nathane,”

mírnila ho, “nezačínej s Bobbym Weedem. Jenom tě to rozruší, a přitom všecko bylo doteďka tak fajn.” Podívala se na mě starostlivě smutnýma očima. “Celý týden mluví o Bobbym Weedovi. Nic s ním nezmůţu, nechce toho nechat.” A znovu se obrátila na Nathana s prosebným: “Prosím tě, prosím, Nathane, tak to všecko bylo fajn!”

Ale Nathan byl neoblomný. “Tak co ty na toho Bobbyho Weeda?” doráţel.

“No a co má být s Bobbym Weedem, proboha?” zasténal jsem, postavil se a vytrhl mu ruku.

Zrakem jsem zatím měřil vzdálenost ke dveřím a jednotlivé kusy nábytku co moţné překáţky a ihned jsem si vytyčil nejlepší trasu bezprostředního úniku. “Díky za pivo,” zahučel jsem.

“Já ti povím, co má být s Bobbym Weedem,” vedl dál svou Nathan. Nehodlal mi únik jen tak umoţnit, šplíchl mi do sklenice další pivo, aţ napěnilo, a sklenici mi vtiskl do ruky. Výraz obličeje měl stále ještě klidný, ale jeho vnitřní rozrušení prozrazoval jeho chlupatý, kantorsky kývající ukazovák, kterým mi šermoval těsně u tváře. “Já ti něco o Bobbym Weedovi povím, Stingo, příteli milý. Tohle. Vy běloši z Jihu se máte co zodpovídat za pěkných pár věcí, kdyţ dojde na takovouhle bestialitu. Chceš to snad popřít? Tak poslouchej. Říkám to jako člověk z rasy lidí, kteří trpěli v táborech smrti. Říkám to jako chlap, který se hluboce zamiloval do někoho, kdo takový tábor přeţil.” Jednu ruku natáhl po Sophiině zápěstí a pevně je stiskl, zatímco ukazovákem druhé ruky, který se přede mnou kroutil jako červ, jako by cosi čmáral na mou lícní kost. “Ale především to říkám jako Nathan Landau, obyčejný občan, biolog výzkumník, lidská bytost, svědek nelidskosti člověka k člověku. Tvrdím, ţe osud Bobbyho Weeda, který ho stihl z rukou Jiţanů, občanů Spojených států, je tak nezměrně barbarský jako kterýkoli jiný čin, kterého se dopustili nacisté za vlády Adolfa Hitlera! Souhlasíš se mnou?”

Abych zachoval klid, musel jsem se kousnout do jazyka. “Co se stalo Bobbymu Weedovi,”

odpověděl jsem, “bylo něco hnusného. Neuvěřitelného! Ale nevidím ţádný důvod, proč obě zla srovnávat anebo tu uplatňovat nějakou stupidní hierarchii hodnot. Oba skutky jsou příšerné! A dej proboha tě prosím pryč ten ukazovák!” Cítil jsem, jak se mi horečně rozpaluje čelo a jak mi na něm vyráţí pot. “A o té obrovské síti, co se snaţíš přede mnou zatáhnout a chytit do ní všecko, čemu říkáš ‚vy běloši z Jihu", mám sakramentské pochybnosti. Na to se ti vykašlu, na tohle ti neskočím!

Já jsem Jiţan a jsem na to hrdý, a k tomuhle dobytku já nepatřím – k těm troglodytům, kteří udělali Bobbymu Weedovi, co mu udělali! Já jsem se narodil v Tidewateru ve Virginii a promiň mi laskavě ten výraz, já se pokládám za dţentlmena! A s odpuštěním, z toho tvého simplistního nesmyslu, z té ignorace, a zvlášť u někoho tak zřetelně inteligentního, se mi dělá špatně.” A kdyţ

jsem pozoroval, jak se Nathan v celé své výšce zvedá, takţe jsme zůstali vlastně stát přímo proti sobě, slyšel jsem, jak zvyšuju hlas, jak se mi třese a zní nakřáple a jak jej přestávám ovládat, a navíc jsem se začal bát dalšího katastrofálního záchvatu kašle. Přes všechen jeho nasupeně vyhrbený hrozivý postoj a přes skutečnost, ţe mě jako chlap předčil mohutností postavy, jsem měl silné nutkání vrazit mu jednu do zubů. “Nathane, já ti něco povím. Ty tady kolem sebe házíš tím nejlacinějším a nejpokrytečtějším svinstvem newyorských liberálů! Co ti dává právo vynášet rozsudek nad miliony lidí, kteří by raději umřeli, neţ by ublíţili černou – černochům?” zadrhl jsem.

“Aha!” vyjel. “Vidíš, je to slyšet i z tvé řeči. Jak jsi se zarazil, nechtěl jsi náhodou uţít toho sprostého výrazu? Tohle mě přece tak uráţí!”

“Kdyţ uţ to chceš vědět, tak na Jihu říkáme černochům různě. Ale nechceme je tím nijak uráţet.

Dobrá, ať je po vašem – čer-no-chům. Tohle je ovšem něco jiného,” pokračoval jsem podráţděně,

“ale co ti dává právo soudit? Tohle zase uráţí mě!”

“Jako Ţid se pokládám za člověka, který můţe odpovědně hovořit o bolesti a utrpení.” Odmlčel se, a jak se na mne díval, poprvé jsem v jeho pohledu spatřil pohrdání a vzrůstající odpor. “Pokud jde o tu tvoji fintu s tím ‚newyorským liberálem" a s tím ‚pokryteckým svinstvem" – to pokládám za něco směšně ubohého, za naprosto nedostatečný útočný manévr proti čestně míněnému obvinění. Copak nejsi schopen vidět prostou pravdu? Copak nejsi schopen rozeznat pravdu v jejích strašlivých základních obrysech? A kdyţ odmítáš odpovědnost za smrt Bobbyho Weeda, nevidíš, ţe je to totéţ, jako kdyţ ji odmítli ti Němci, kteří sice neuznávali nacistickou stranu, ale přitom se tupě a bez protestu dívali, jak ti vrahové vandalsky pustoší synagogy a inscenují Kristallnacht?

Copak nevidíte, vy Jiţani, pravdu o sobě? O Jihu? Bobbyho Weeda přece nezlikvidovali občané státu New York.”

Téměř všechno, co říkal – zvláště ona slova o mé “odpovědnosti” –‚ bylo neudrţitelné, iracionální, vykonstruované a úděsně pomýlené, ale ke své krajní zlosti jsem v tu chvíli zjistil, ţe mu nedovedu odpovědět. V tom okamţiku jsem byl demoralizován. Z hloubi hrdla jsem vymáčkl jen jakýsi ubohý pisklavý zvuk a jako s podlomenými koleny jsem se potácivě rozehnal směrem k oknu. Celý zkoprnělý, i kdyţ uvnitř do krajnosti rozrušený, jsem zoufale hledal slova, ale ţádná nepřicházela. Jedním douškem jsem polkl skoro všechno pivo ze sklenice a očima zamţenýma nezdarem jsem hleděl na pastýřsky idylické trávníky Flatbushe zalité sluncem, na lehounce šumící platany a javory, úpravné ulice, v nichţ pomalu a tiše začínal pulzovat ruch nedělního dopoledne: chlapci s vyhrnutými rukávy házející míčem, vířící pedály kol, chodci v parku grošovaní zlatými plíšky slunečního světla. Sladce a teple ke mně zavanula omamná vůně čerstvě posečené zelené trávy a připomněla mi volné a rozběhlé prostory venkova – pole a luka a aleje, po jakých se musel kdysi toulávat mladý Bobby Weed, ten, jehoţ mi do hlavy nasadil Nathan a jehoţ osud jsem tam cítil jako pulzující ránu. A kdyţ jsem o Bobbym Weedovi přemýšlel, padlo na mne hořké a ochromující zoufalství. Jak mohl ten příšerný Nathan vyvolat za tak kouzelného dne stín Bobbyho Weeda?

Poslouchal jsem za sebou Nathanův hlas, v tu chvíli chvástavě zvýšený a tolik podobný samolibému polohysterickému agitátoru s pusou jako splav, kterého jsem jednou slyšel vyřvávat do prázdného nebe nad Union Square. “Jih se dnes zřekl jakéhokoli práva na sounáleţitost s lidskou rasou,” kázal mi Nathan. “Za tragédii Bobbyho Weeda odpovídá kaţdý bílý Jiţan. A ţádný Jiţan takové odpovědnosti neunikne!”

Silně jsem se třásl, v ruce mi škubalo a pivo ve sklenici šplíchalo jako nevábná mastná tekutina.

Devatenáct set čtyřicet sedm. Jedna, devět, čtyři, sedm. Toho léta, téměř na měsíc přesně dvacet let předtím, neţ zachvátil poţár město Newark a neţ tekla stokami Detroitu jasně červená černošská krev, bylo moţné – pokud byl člověk rodák z Dixie a byl citlivý a osvícený a uvědomoval si tu hrůznou a neznaboţskou historii svého rodného kraje – cítit se takovým slovním útokem dotčen, i kdyţ věděl, ţe jsou ta slova valnou podstatou součástí znovuzrozeného abolicionistického rozhorlení, jeţ si s pokryteckou ješitností činí nároky na tak neposkvrněnou morální nadřazenost, ţe nemůţe vyvolat nic jiného neţ trpnou a pobavenou, i kdyţ nepříliš radostnou reakci. V méně drsné formě – v jemnějších špičkách a drobných společenských arogantnostech – museli Jiţané, kteří se odváţili na Sever, snášet takové drzé osobní útoky na svou zděděnou vinu po celou éru nepolevujících těţkostí, která oficiálně skončila jednoho srpnového dopoledne roku 1963, kdy bylo moţno vidět v massachusettském Edgartownu v North Water Street pomladší, slámově plavou kolenatou manţelku kapitána místního jachtařského klubu, proslulého bankéře a manipulanta s bráhmanskými investicemi, kterak mává výtiskem knihy Jamese Baldwina Příště uţ oheň a přitom sděluje své přítelkyni tóny zkoprnělého zoufalství: “Má drahá, tohle se týká nás všech!”

Tehdy v roce 1947 mi takové zdaleka ne přetaţené tvrzení nemohlo připadat tak bystrozraké.

Tou dobou pořád nebyla ještě ta dřímající, i kdyţ probouzející se černá biblická obluda pokládána také za problém Severu. A nejspíš z tohoto důvodu – i kdyţ jsem někdy to nesnášenlivé yankeeské

pošťuchování kolem sebe krotil (dokonce i ten starý dobrák Farrell schytal pár mírnějších ťafek) –

jsem v hloubi srdce cítil tíţivou hanbu nad svou nepopíratelnou rodinnou spřízněností s oněmi stoprocentně anglosaskými tvory z pokleslé odrůdy lidí, kteří umučili Bobyho Weeda. Ti zálesáci z Georgie – shodou okolností obyvatelé téhoţ pobřeţí nedaleko Brunswicku posetého borovými lesy, kde se plahočil, trpěl a umřel můj spasitel Artiste – učinili ze šestnáctiletého Bobbyho Weeda jednu z posledních a rozhodně nezapomenutelným způsobem likvidovaných obětí zákona lynče, jíţ měl Jih být svědkem. Jeho údajný zločin, tolik podobný zločinu Artistovu, byl tak klasický, ţe nabyl obrysů jakéhosi groteskního klišé: Bobby Weed obtěţoval náznaky milostných návrhů nebo přímo napadl nebo jinak se pokoušel naklonit si (jeho skutečný přestupek nebyl nikdy přesně formulován, i kdyţ bylo jasné, ţe se znásilnění nedopustil) duševně poněkud prostší dívku jménem Lula, dcerku majitele krámu na křiţovatce – další klišé!, ale pravdivé: Lulin uboţácký zaječí ksichtík hleděl zasmušile ze stránek šesti metropolitních deníků –‚ a tento obchodníček nelenil a ihned podnítil místní chátru k bezprostřední akci tím, ţe na ni zapůsobil city rozlíceného otce.

O této středověké selské pomstě jsem se dočetl právě před týdnem, kdyţ jsem stál ve voze místní linky podzemní dráhy na Lexington Avenue, vklíněn mezi jednu nesmírně tlustou ţenu s papírovou nákupní kabelou od firmy S. Klein a malého Portorikánce s lízátkem a v sáčku autobusového průvodčího, chlapce, který tupě zíral do mého výtisku Mirror a prohlíţel si ty ďábelské fotografie se mnou, přičemţ můj nos oblaţoval oparem brilantiny vonící po překvetlých gardéniích.

Bobbymu Weedovi zaţiva usekli penis i s varlaty, coţ mu pak obojí nacpali do úst (tuto okolnost fotografie neukazovaly), a těsně předtím, neţ zemřel, údajně při plném vědomí všeho, co s ním dělají, vypálili mu do prsou rozţhaveným ţelezem hadovité “L” – které mohlo znamenat mnoho věcí: “Lynč?” “Lula?” “Lex?” “Láska?” Přestoţe na mě Nathan tak doráţel, vybavil jsem si, jak jsem se napůl vypotácel z vlaku podzemní dráhy a vyšel nahoře do oslňujícího letního slunce Osmdesáté šesté ulice, do pachů z Wienerwurstu a oranţády, a jako slepý jsem minul biograf, kde dávali Rosselliniho film, na který jsem si zajel takovou dálku. Uţ jsem to odpoledne do kina nešel.

Místo toho jsem zcela mechanicky dorazil na Gracie Square, kde jsem z nábřeţní promenády hleděl jako v transu na tu městskou ohyzdnost ostrůvků na řece, naprosto neschopen zapudit z mysli obraz zohaveného Bobbyho Weeda, přestoţe jsem si – zdálo se mi ţe do nekonečna –

opakoval slova ze Zjevení, která jsem si namemoroval jako malý chlapec: A setřeť Bůh všelikou slzu s očí jejich, a smrti jiţ více nebude, ani kvílení, ani křiku, ani bolesti nebude více… Moţná ţe to bylo v důsledku příliš silné reakce, ale, paneboţe, i tak – plakat jsem nemohl.

Opět jako by se mi vrátil zřetelný Nathanův hlas, který mě stále ještě peskoval: “Podívej se, k takové bestialitě by se nesníţili ani ti sadisté z nacistických koncentráků!”

Nesníţili? Ale o to tu přece nejde – a najednou mi z toho dohadování bylo nanic; dělalo se mi špatně z jeho fanatismu, proti kterému jsem nedovedl argumentovat a kterému jsem nedovedl nijak uniknout, bylo mi špatně z představy Bobbyho Weeda a – přestoţe jsem necítil na té georgijské ohavnosti ţádnou spoluvinu – najednou mi bylo nanic nad celou minulostí i nad tím krajem a jeho dědictvím, jemuţ jsem nedovedl ani plně uvěřit a které jsem nedovedl ani plně změřit. Z ničeho nic mě popadlo nutkání vychrstnout – s rizikem zlomeného nosu – zbytek piva Nathanovi do obličeje.

Ovládl jsem se, narovnal se v ramenou a řekl jsem tónem ledového pohrdání:

“Jakoţto příslušník rasy po staletí nespravedlivě pronásledované za údajné ukřiţování Krista, právě ty – ano, ksakru, právě ty – by sis měl uvědomit, jak je to neomluvitelné, obviňovat z něčeho lid nebo národ jako celek!“ A pak uţ jsem byl tak rozzuřen, ţe jsem vyhrkl cosi, co bylo pro Ţidy tehdy, toho minuvšího mučivého roku, kdy je dělilo od krematorií sotva tucet měsíců, naplněno tak nebezpečně zápalnou uráţlivostí, ţe jsem těch ukvapených slov, jeţ mi splynula ze rtů, ihned litoval. Ale zpátky jsem je jiţ nevzal. “A to se týká kaţdého národa,” řekl jsem, “paneboţe, i Němců!”

Nathan sebou trhl, pak zbrunátněl ještě temněji a mě napadlo, ţe nadešel okamţik tvrdého střetnutí. Ale v tom okamţiku zachránila celou neradostnou situaci přímo zázrakem Sophie, protoţe se ve svém kostýmu hodném studentského ţertéře na nás vrhla a doslova se mezi nás vloţila.

“Nechte toho, ale hned!” rozkázala. “Nechte toho! Na neděli je tohle moc váţné téma!” Z jejího chování vyzařoval lehký hravý tón, ale já jsem dobře cítil, ţe to míní váţně. “Pusťte Bobbyho Weeda z hlavy. Musíme mluvit o šťastných věcech. Musíme přece jet na Coney Island, najíst se a nádherně si to uţít!” Jako vír se zmocnila rozpáleného golema a mně se nesmírně ulevilo, kdyţ

jsem ke svému překvapení zjistil, jak rychle dovede odloţit ublíţenou a poddajně pasivní roli a postavit se vlastně v jakémsi ţertovném tónu přímo proti Nathanovi a začít ho usměrňovat pouze pomocí svého šarmu, krásy a bria. “Co vy víte o koncentračních táborech, pane Landaue? Vůbec nic. Hned ať uţ mi o takových místech přestaneš hovořit. A nekřič na Stinga. Nekřič na Stinga kvůli Bobbymu Weedovi. Stingo je roztomilý kluk. A vy jste ovšem taky roztomilý, pane Landaue, vraiment, je t"adore.”

Toho léta jsem si všiml, ţe za určitých okolností dovedla Sophie v okamţicích Nathanových záhadných náladových zvratů uplatnit taková kouzla alchymie, ţe se téměř v okamţiku úplně proměnil – z velikášsky uţvaněného hrubiána se stal rázem princ ze Šípkové Růţenky. Evropanky své manţele často ovládají, ale s tak neodolatelnou jemností, jakou Američanky většinou vůbec nemají. Vtiskla mu na tvář lehounký polibek, a drţíc jeho napřaţenou ruku v konečcích prstů, zálibně sledovala, kterak to jeho hrozivě bledé cholerické rozvášnění, s nímţ se na mě vrhal, začíná z jeho tváře pozvolna mizet.

“Vraiment, je t"adore, chéri,” řekla zjihle, a tahajíc ho za zápěstí, vyzpěvovala tím nejveselejším hlasem oné šťastné chvíle: “Jde se na pláţ! Na pláţ! Budeme stavět hrady z písku!“

A bouře byla zaţehnána, bouřkové mraky uplynuly do dáli a slunečná nálada opět oţivila pestré barvy pokoje, v němţ se v náhlém závanu větru z parku pleskavě roztřepetaly záclony v oknech. A kdyţ jsme v trojici vycházeli z pokoje, Nathan – vypadal ve svém obleku trochu jako dandyovský karetní hráč z Jarmarku marnosti – mi ovinul paţi kolem ramen a nabídl mi tak upřímnou a čestně míněnou omluvu, ţe jsem mu ty jeho potměšilé uráţky a všechny další přečiny mohl jen odpustit.

“Stingo, kamaráde, já jsem osel, já jsem osel!” hulákal mi do ucha tak hlasitě, ţe to nebylo zrovna nejpříjemnější. “Nechci být šmuk, já mám takový hloupý zvyk říkat lidem věci do očí, bez ohledu na to, jestli se dotknu jejich citů. Já vím, ţe to na Jihu takhle zlé není. Víš, něco ti slíbím. Slibuju ti, ţe uţ na tebe nikdy s tím Jihem nevyrukuju. Ano? Sophie, ty jsi svědek!” Přitiskl mě k sobě a cuchal mi vlasy prsty, jeţ se pohybovaly po mé lebce, jako by hnětly těsto, a jako nějaký horlivý Schnauzer strkal vznešený handţářský nos do korálových zákrutů mého ucha a já začínal zjišťovat, ţe opět upadl do komické polohy, tak příznačné pro jeho způsoby.

V té nejradostnější náladě jsme kráčeli k podzemní dráze – Sophie uprostřed, zavěšená do nás obou – a Nathan se opět rozpovídal tou protáhlou, drsně sladkou výslovností Jihu, jakou dovedl napodobit s tak fantastickou věrností; tentokrát však v ní nebylo ani stopy po něčem sarkastickém, po úmyslu mě popichovat, naopak, při poslechu jeho intonace, tak přesné, ţe by se jí dal ošálit i pravý rodák z Memphisu nebo Mobilu, jsem se téměř dusil smíchy. Ale Nathan neměl pouze imitační nadání; ta zvláštní komika, která se z něho linula, byla výsledkem přímo oslňující invence.

S klackovitě nabubřelou a nezřetelnou dikcí, jakou jsem slyšel vybublávat z hlasivek nejrůznějších venkovanů tam dole doma, se pustil do obscénních improvizací tak ztřeštěně legračních a tak dokonale věrných, ţe jsem ve svém veselí úplně zapomněl na skutečnost, ţe se týkají právě toho lidu, do něhoţ před několika okamţiky v nemilosrdném a smrtelně váţném vzteku bušil. Sophii musela určitě spousta nuancí jeho výkonu ujít, ale dala se strhnout nakaţlivým obecným veselím a pomáhala mi naplňovat Flatbush Avenue hlučným nevázaným smíchem. A to všechno, začal jsem si nejasně uvědomovat, blahodárně pročistilo ty hanebné a hrozebné city, jeţ se začínaly v Sophiině pokoji kupit jako mraky zlověstné bouře.

Cestou přes jeden a půl bloku, v bezstarostné atmosféře čilého nedělního hemţení, vytvořil Nathan celý jiţanský apalačský filmový scénář k jakési pofiderní hříčce ve stylu Dogpatch, v níţ se Taťka Yokum proměnil ve starého incestuálního farmáře propadlého dovádění s dcerou, jiţ Nathan

– vţdy si vědom medicínských souvislostí – nazval Růţové očko. “Uţ sis ho někdy dal vyblafnout vod někerý se zaječím pyskem?” krákoral Nathan tak hlasitě, ţe vyděsil dvě matróny starozákonního typu, které si vyrazily prohlíţet výklady a propluly kolem nás s výrazem děsu,

zatímco Nathan uţ šťastně rozvíjel své umění dál, tentokrát se vţívaje do role mamky: “Tos mi to diťátko drahý zase zbouch?” vřeštěl naříkavým ţenským hlasem, který byl úplně nebeským faksimile – a to aţ do nejmenších odstínů falzeta – nějaké slaboduché a bohem zapomenuté manţelky a zároveň oběti, ţenské poničené manţelstvím, dějinami a retrográdními geny.

Nathanovo dovádivé a přisprosťačelé předvádění, stejně nereprodukovatelné jako přesná nálada nějaké hudební pasáţe, mělo svůj původ v jakémsi transcendentním zoufalství, i kdyţ jsem si je začínal uvědomovat jen pomalu. Jednoho jsem si však byl vědom ihned a plně jiţ při svém prvním záchvatu smíchu – totiţ ţe před sebou mám jistý druh génia, zjev, na který jsem si musel počkat dalších dvacet let a který jsem opět poznal v sršícím umění Lennyho Bruce.

Jelikoţ bylo jiţ hodně po poledni, rozhodli jsme se s Nathanem a Sophií odloţit naši gurmánskou hostinu ve stylu “co dalo moře” aţ na večer. Abychom však tu dobu zatím přece jen něčím vyplnili, koupili jsme si u stánku nádherné dlouhé košerácké párky se zelím a kokakolu a vzali jsme si to všecko s sebou do podzemní dráhy. Ve vlaku, v němţ se tísnil dav pláţechtivých Newyorčanů s obrovskými nafouklými dušemi z pneumatik a ječícími dětmi v náručí, se nám podařilo najít místo, kde jsme se mohli všichni tři pohodlně usadit vedle sebe a pustit se do prosté, ale chutné stravy.

Sophie se skutečně s váţným soustředěním dala do párku, zatímco Nathan nechal svých výbuchů a pokoušel se v lomozu podzemní dráhy seznámit blíţ se mnou. Byl milý, plný zájmu, ale nikoli všetečný a já jsem bez zábran odpovídal na všechny jeho otázky. Co ţe mě prý přivedlo do Brooklynu? Co dělám? Z čeho ţiju? Zřejmě na něho velmi příjemně zapůsobilo, kdyţ uslyšel, ţe jsem spisovatel, a pokud šlo o můj zdroj obţivy, uţ uţ jsem chtěl vybrknout tou nejlahodnější plantáţnickou hantýrkou: “No víš, abych ti to řekl na rovinu – patřil mi jeden negr – tedy černoch, otrok, a toho dědeček prodal…“ Jenţe mě napadlo, aby si snad Nathan nemyslel, ţe si z něho dělám legraci; a on pak by zase mohl začít s tím svým poněkud jiţ vyčerpávajícím monologem, takţe jsem se jen slabě usmál, zahalil se rouškou tajemnosti a odpověděl: “Mám určitý soukromý zdroj příjmů.”

“Tak ty jsi spisovatel?” opakoval váţně a se zřejmým nadšením. Pokyvoval hlavou v údivu nad tím zázračným objevem, naklonil se přes Sophiin klín a stiskl mě za loket. A mně vůbec nepřipadalo divné nebo citově přepjaté, kdyţ se na mě zahleděl pronikavým pohledem černých zamyšlených očí a zařval na mě: “Víš, já si myslím, ţe budem moc velcí přátelé!”

“Ale přece my všichni budeme moc velcí přátelé!” ozvala se náhle Sophie jako ozvěna. V tu chvíli vyjel vlak z klaustrofobického tunelu na povrch, do baţinatých přímořských končin Brooklynu a v Sophiině obličeji se rozsvítila kouzelná světélkující zář slunce. Tvář zrůţovělou spokojeností měla blízko mé líce, a kdyţ se opět do mě i do Nathana zahákla, připadal jsem si s ní uţ natolik blízký, ţe jsem se odváţil lehounkým ohybem palce a ukazováku sundat jí z koutku rtů tenounkou nitku zelí, která jí tam uvízla. “Uvidíš, my budeme ti nejlepší přátelé na světě!”

trylkovala do lomozu vlaku a pevně mi stiskla paţí ruku, stiskem, v kterém sice nebylo vůbec nic koketního, ale přec jen se v něm skrývalo cosi víc neţ obyčejného. Řekněme, ţe to byl stisk člověka, který je bezpečně šťasten svou láskou k někomu jinému, ale chce nového kamaráda ubezpečit, ţe i jemu se dostane výsad důvěry a náklonnosti.

V podstatě hrozný kompromis, říkal jsem si, kdyţ jsem uvaţoval o té Nathanově roli ochránce objektu tak výjimečné ceny, ale lepší malá voňavá kůrečka neţ nemít z bochníku vůbec nic.

Opětoval jsem Sophiin stisk nemotorným gestem nevyslyšené lásky a v tu chvíli jsem si uvědomil, ţe na mě její přítomnost fyzicky tak silně zapůsobila, aţ mě rozbolela varlata. Uţ předtím se Nathan zmínil, ţe mě na Coney Islandu seznámí s děvčetem, prý nějakou Leslie, a ta je “horká jako brus”; pro nejbliţší budoucnost aspoň jakás takás útěcha, uvaţoval jsem, ve stoické náladě toho věčně druhého v pořadí, a nedbale poloţenou rukou jsem se taktně snaţil zakrýt vyboulený gabardén v rozkroku. Přes všechny pocity marnosti jsem si začal namlouvat jakýsi částečný úspěch a říkal jsem si, ţe jsem šťasten; pravda to byla v tom smyslu, ţe jsem uţ dlouho, dlouho šťastnější nebyl. A tak jsem byl ochoten vyčkat věcí dalších a dát se překvapit, co mi přinese štěstěna a co mi mohou nadělit takovéhle neděle vměstnané mezi další slibné dny nadcházejícího léta. Trochu jsem klímal. Rozpalovala mě Sophiina blízkost, její nahá paţe, jejíţ hebkou vlhkost jsem cítil na své, a

její neznámá vůně – byl to smyslně dráţdivý parfém, spíš bylinný a vonící po tymiánu. Zřejmě ze zvláštních polských rostlinek. Vznášel jsem se na vlnách příboje ţádosti a upadl jsem do jakéhosi polosnu, v němţ mou myslí prokmitávaly dojmy z toho nešťastného tajného naslouchání předešlého dne. Představoval jsem si Sophii a Nathana, jak leţí na té meruňkově oranţové přikrývce, a nemohl jsem tu představu za ţádnou cenu zapudit. A ta slova, ta vášní rozţhavená milostná slova, která se na mne shora snášela!

Pak však ona erotická euforie, ve které bylo moje polosnění stopeno, slábla, aţ docela zmizela, a mně se v uších ozvala jiná slova, při jejichţ vybavení jsem sebou trhl a prudce se napřímil.

Neslyšel jsem snad předešlého dne v té divoké vřavě třeštícího pobízení a ztišeného šepotu a rozpustilého doţadování Nathanova slova, slova skutečně pronesená, která mi teď náhle vytanula na mysli s tak mrazivým účinkem? Ne, bylo to později, uvědomil jsem si, v okamţiku toho jejich nikdy nekončícího konfliktu, ano, tehdy stropem zahřměl dolů jeho hlas, odměřovaný rytmem kročejů, hlas, který vykřikl tónem, jenţ by někdo mohl pokládat za parodii existenciálních muk –

kdyby z něho tak přesvědčivě nezaznívala hluboká a nepředstíraná hrůza: “Copak… ty… nevidíš…

Sophie… ţe… ţe… umíráme? Umíráme!”

Celý jsem se otřásl, jako by na mne někdo náhle otevřel vrata, jimiţ mi z pustin arktických plání zavanul na záda mrazivý dech zimy. Ne, ten prudký, lepkavě studený pocit, s nímţ celý den spolu s mou spokojeností náhle potemněly, se nerovnal ničemu tak velikému, jako je předtucha, ale mně v té chvíli bylo těsno a zoufale jsem touţil uniknout, sebrat se a utéct z vlaku. Kdybych to byl tehdy z té hrůzy provedl a na příští zastávce vyběhl z vozu a utekl zpátky do domu Yetty Zimmermanové, zabalil svých pár švestek a zmizel, byla by to bývala úplně jiná historie, vlastně bych vůbec ţádnou historii na vyprávění neměl. Ale nechal jsem se strhnout a odvléct na Coney Island a tak jsem rozhodně napomohl Sophii, aby se splnilo její proroctví o nás třech: ţe se staneme opravdu “těmi nejlepšími přáteli na světě”.

4

“V Krakově, kdyţ jsem byla ještě malá,” vyprávěla mi Sophie, “jsme bydleli v hrozně starém domě ve stařičké klikaté ulici blízko univerzity. Byl to strašně starobylý dům, část musela být postavená uţ před několika sty lety. Víš, je to divné, ale tenhle dům a dům Yetty Zimmermanové jsou jediné domy, v kterých jsem ţila – myslím opravdové domy v mém ţivotě. Protoţe, rozumíš, tam jsem se narodila a tam jsem strávila celé svoje dětství, a i kdyţ jsem se vdala, pořád jsem tam ţila, dokud nepřišli Němci a já nemusela nějakou dobu ţít ve Varšavě. Ten dům jsem milovala, byl tichý, a kdyţ jsem byla hodně malá, byl pro mě tam nahoře v tom čtvrtém patře plný stínů, a já měla vlastní pokoj. Přes ulici stál jiný starý dům s všelijak pokřivenými komíny a na nich si nahoře postavěli čápi hnízda. Je to správně, čápi? To je legrační, já si totiţ to slovo vţdycky popletla se slovem ‚čapky". No nic, ty čápy na tom komíně přes ulici si moc dobře pamatuju, a jak vypadali, přesně jako čápi z mé pohádkové kníţky od bratří Grimmů, četla jsem je po německy. To všechno si pamatuju tak hrozně, hrozně jasně, ty kníţky a jakou měly barvu a obrázky zvířátek a ptáků a lidí na deskách. Německy jsem četla dřív neţ polsky, a víš, já dokonce německy i dřív mluvila neţ po polsky, takţe kdyţ jsem prvně šla do klášterní školy, dělali si ze mě kvůli mé německé výslovnosti aţ legraci.

Víš, Krakov je strašně starobylé město a náš dům stál nedaleko hlavního rynku a na tom je uprostřed moc krásná budova, kterou udělali uţ ve středověku – polsky se jí praví Sukiennice, a myslím, ţe v překladu to znamená soukenná trţnice, a tam býval trh na látky a tkaníviny. Pak je tam u kostela sv. Marie zvonice, pěkně vysoká, a na té nejsou zvony, a namísto těch tu jsou ţiví chlapi a ti vţdycky vyjdou na takový ochoz a oznamují kaţdou hodinu troubením na trubky. V noci to zní moc krásně. Zní to tak vzdáleně a smutně, víš, jako trubky v jedné Bachově suitě pro orchestr, při které musím vţdycky myslet na dávno zašlé doby a na to, jaký je čas záhadný. Kdyţ

jsem byla malá, lehávala jsem potmě ve svém pokojíku a poslouchala dusot koňských kopyt dole na ulici – tehdy nebylo v Polsku mnoho aut –‚ a kdyţ jsem usínala, slýchala jsem, jak ti trubači na zvonici vytrubují, tak smutně a jaksi v dálce, a přemýšlela jsem, jak to je s časem – víš, s tou jeho záhadností. Anebo jsem leţela a přemýšlela o hodinách. V chodbě byly moc staré hodiny, stojací, patřily dědečkovi a babičce, a jednou jsem je vzadu otevřela a dívala se do nich, jak jdou, a viděla jsem tam spoustu pák a koleček a kamenů – myslím, ţe to byly většinou rubíny – a ty se třpytily v odlesku slunce. A v noci, kdyţ jsem pak leţela, představovala jsem si sama sebe uvnitř těch hodin

– jen si pomysli, děcko, a něco tak šíleného! – a uvnitř těch hodin jsem se vznášela na péru a pozorovala, jak se páky hýbou a jak se všelijaká ta kolečka otáčejí, a viděla jsem všechny ty rubíny, červené a zářící a veliké jako moje hlava. A nakonec jsem usnula a ty hodiny mi přešly do snů.

Já ti mám na Krakov tolik vzpomínek, ţe ani nevím, kde začít. V těch letech mezi válkami to byly nádherné časy, i pro Polsku, a to je přitom taková chudá země, víš, a trpí ten komplex méněcennosti. Nathan si myslí, ţe to s těmi dobrými časy přeháním – dělá na Polsku tolik vtipů –‚

ale já mu vykládám o naší rodině a jak jsme ţili úţasně a kulturně, skutečně, lepší ţivot si nedovedeš představit. ‚A čímpak jste se bavili v neděli?" říká mi. ‚Neházeli jste shnilé brambory po Ţidech?" Víš, ten si o Polsce nedovede myslet nic jiného, neţ jaká ţe je antisemitská, a pořád na to dělá vtipy a mně je z toho vţdycky moc zle. Protoţe ona je to pravda, myslím, ţe Polska je pro ten svůj antisemitismus známá, a já se za to v mnoha ohledech strašně stydím, stejně jako ty, Stingo, kdyţ tě popadne tvoje misére kvůli těm černochům dole na Jihu. Ale já jsem Nathanovi řekla, ano, je to pravda, pravda, ţe Polska má takovou špatnou historii, ale přece tomu musí pochopit –

vraiment, musí rozumět, ţe takoví nebyli všichni Poláci, je tam spousta dobrých, slušných lidí jako třeba naše rodina, ta přece… ono je to něco tak ošklivého, kdyţ o tom má člověk hovořit. Jsem při takovýchhle myšlenkách nad Nathanem celá smutná, on je totiţ takový… posedlý, takţe myslím radši začnu o něčem jiném…

Ano, naše rodina. Tatínek i maminka bývali oba profesoři na univerzitě, a proto jsou všechny moje vzpomínky nějak pospojené s univerzitou. Je to jedna z nejstarších univerzit v Evropě, začala uţ někdy ve čtrnáctém století. Já jsem nepoznávala ţádný jiný ţivot neţ jako učitelská dcerka, a moţná ţe právě proto jsou všechny moje vzpomínky tak ušlechtilé a, jak bych to řekla, kultivované. Stingo, jednou musíš do Polsky jet a vidět ji a napsat o ní. Je tam krásně. Je to tak smutná země. Představ si, ţe těch dvacet let, kdy jsem tam vyrůstala, bylo jediných dvacet let, kdy byla Polska svobodná. Myslím po tolika stoletích! Proto asi tatínek říkával: ‚Tohle jsou pro Polsku slunečné časy." Protoţe všechno bylo poprvé svobodné, chápeš, na univerzitách a ve školách –

kaţdý mohl studovat, co si přál. A to byl myslím taky jeden důvod, proč lidi se mohli ze ţivota tolik radovat, studovat a učit se a poslouchat hudbu a o nedělích na jaře a v létě jezdit ven do přírody. Někdy jsem si myslela, ţe mám hudbu tak moc ráda jako ţivot, opravdu. Pořád jsme chodili na koncerty. Jako malá jsem v tom domě, v tom starém domě, večer leţela a byla vzhůru a poslouchala, jak maminka dole hraje na klavír – hrávala Schumanna nebo Chopina, Beethovena, Scarlattiho nebo Bacha, byla báječná pianistka – leţela jsem, nespala a slyšela tu tlumenou hudbu, jak stoupá celým domem, a bylo mi tak teplo a dobře a bezpečně. Říkala jsem si, ţe nikdo nemá nádhernější maminku ani tatínka anebo lepší ţivot neţ já. A taky jsem myslela na to, aţ vyrostu, čím budu, kdyţ uţ nebudu malé děvčátko, a třeba ţe se vdám a bude ze mě učitelka hudby jako maminka. A myslela jsem si, jaký to budu mít krásný ţivot, kdyţ budu moct hrát kouzelnou hudbu a vyučovat a vzít si za muţe takového skvělého profesora, jako je tatínek.

Maminka ani tatínek původně nepřicházeli z Krakova. Maminka byla z Lodţe a tatínek z Lublinu. Seznámili se jako studenti ve Vídni. Tatínek studoval práva na Rakouské akademii věd a maminka ve Vídni studovala hudbu. Oba byli dobří katolíci, takţe mě vychovávali k poboţnosti a musela jsem chodit na mši a do církevní školy, ale ne ţe bych byla, víš, fanatik, blázen. Věřila jsem hodně v Pánaboha, ale tatínek s maminkou, oni nebyli, chápeš… teď nevím, jak bych to přesně řekla, je to jako dur – víš, kostnatělí, zatvrzelí. Ne, takoví nebyli. Byli hrozně liberální – dokonce by se dalo říct, ţe byli skoro socialisti – a vţdycky volili stranu pracujících nebo demokratickou.

Tatínek nenáviděl Pilsudského. Říkal, ţe ten je pro Polsku ještě větší postrach neţ Hitler, a kdyţ

Pilsudski zemřel, zapíjel to ještě ten večer na oslavu šnapsem, a hodně. Byl pacifista, můj tatínek, a i kdyţ hovořil o těch slunečných časech pro Polsku, věděla jsem, ţe au fond je zasmušilý a ţe si dělá starosti. Jednou jsem ho slyšela hovořit s maminkou, muselo to být někdy kolem roku 1932 –

a tehdy jí říkal takovým zasmušilým hlasem: ‚Tohle určitě nemůţe trvat pořád. Bude válka! Osud nikdy nedopřál Polsce, aby byla dlouho šťastná!" Říkal to po německy, to se pamatuju. My jsme doma mluvili po německy častěji neţ po polsky. Français jsem se naučila mluvit skoro plynně ve škole, ale německy jsem mluvila ještě víc plynně neţ francouzsky. Byl to vliv Vídně, víš, kde maminka s tatínkem strávili tak dlouhou dobu, a tatínek byl navíc profesor práva a vědecký svět tehdy mluvil hodně německy. Maminka byla báječná kuchařka, vařila po vídeňsku. Taky dovedla moc fajn polská jídla, ale polská kuchyně není ta pravá haute cuisine, a dobře se pamatuju na jídla, co vařila v té naší obrovské kuchyni v Krakově – Wiener Gulashsuppe a Schnitzel, a jej! nejvíc vzpomínám, jaký dělala fantastický dezert, jmenoval se bomba a la Metternich, a byl plněný kaštany a máslovou nádivkou a byla v něm pomerančová kůra.

Já vím, asi je to nudné, kdyţ pořád dokola říkám, jací to byli tatínek s maminkou báječní lidé.

Víš, Nathan je teď v pořádku, je klidný, má zrovna svůj dobrý čas – vy snad byste spíš řekli

‚údobí", ne? Ale kdyţ má svoji zlou dobu – tu měl, kdyţs ho viděl prvně –‚ kdyţ je v těch svých, jak já říkám, temp'e'tes, tak to na mě začne křičet a vţdycky mi spílá, ţe jsem ‚polský antisemitský prase". Co všechno ten říká a jaké mi dává jména, to jsem v ţivotě neslyšela, nejdřív anglicky, pak v jidiš, všecko! Ale vţdycky mi nadává jako ‚Ty špinavý polský prase, ty ucouraná nafko, ty kurvo, ty mě chceš zabít, stejně jako jste, vy špinavý polský prasata, vţdycky vybíjeli Ţidy!"

Snaţím se mu to vysvětlit, ale vůbec mě neposlouchá a vztek s ním pořád jenom lomcuje a uţ teď vím, ţe nemá cenu vykládávat mu v takové chvíli něco o hodných Polácích, takových, jako byl můj tatínek. Táta se narodil v Lublinu, ještě kdyţ patřil Rusům, a tam ţily spousty Ţidů, a ti si vytrpěli hodně pogromů. Jednou mi maminka říkala – protoţe táta o takových věcech nechtěl mluvit –‚ ţe kdyţ byl ještě mladý, on a jeho bratr, kněz, riskovali dokonce ţivot a skrývali před pogromem kozáků tři ţidovské rodiny. Jenomţe já dobře vím, kdybych tohle třeba vyprávěla Nathanovi v údobí těch jeho temp'e'tes, jen by se na mě rozječel ještě víc a nadával mi do polských prasat a špindír a lhářek. Já ti musím mít s tím Nathanem tolik trpělivosti – já uţ to vidím, kdyţ na něho jde nemoc a vůbec není v pořádku – a to se radši otočím na druhou stranu a mlčím a přemýšlím o úplně jiných věcech a čekám, aţ ty jeho temp'e'tes přejdou a on ke mně zase bude takový hodný a milý a zase pro mě bude mít tu svou tendresse a svou lásku.

Musí to být asi tak deset let, rok nebo dva před začátkem války, a tehdy jsem od tatínka slyšela poprvé slovo Massenmord. Bylo to po tom, co se v novinách objevily zprávy o hrozných zkázách, jaké nacisté napáchali v Německu na synagogách a ţidovských obchodech. Pamatuji se, ţe tatínek nejdřív říkal něco o Lublinu a jaké ţe tam viděl pogromy a potom k tomu dodal: ‚Nejdřív z východu, teď ze západu. Tentokrát to bude ein Massenmord!' Tak úplně jsem nechápala, co tím zmiňuje, bylo to myslím taky trošku proto, ţe sice v Krakově bylo ghetto, ale ne tolik Ţidů jako jinde, a tak vůbec; a já o nich nijak nepřemýšlela v tom smyslu, ţe by byli jiní nebo ţe by byli něčí obětí nebo ţe by je někdo pronásledoval. Byla jsem, myslím, Stingo, naprosto nevědomá. Pak jsem se provdala za Kazimíra – víš, vdávala jsem se hrozně, hrozně mladá a myslím si, ţe jsem pořád ještě byla malá holčička, co si myslela, ţe ten nádherný ţivot, tak příjemný a bezpečný a bezstarostný, bude trvat pořád. Maminka a tatínek a Kazimír a Zosie – Zosia, tak se u nás doma říká Sophii, víš – ţe budou všichni ţít šťastně v tom velkém domě, budou jíst Wiener Gulashsuppe a budou studovat a učit se a poslouchat Bacha – a tak ţe to bude věčně. Nechápu, jak jsem mohla být tak hloupá. Kazimír vyučoval na univerzitě jako asistent matematiku a já jsem se s ním seznámila, kdyţ tatínek pořádal večírek pro mladé učitele na univerzitě. Kdyţ jsme se s Kazimírem vzali, dělali jsme si plány, ţe pojedeme jako maminka a tatínek taky do Vídně. Mělo by to být hodně podobné tomu jejich studiu. Kazimír by na Rakouské akademii připravoval svou práci v oboru matematiky pro svou další supérieur, akademickou hodnost, a já bych studovala hudbu.

Sama jsem hrála na klavír uţ od osmi nebo devíti let a ve Vídni jsem měla studovat u slavné

profesorky Frau Theimannové, ta vyučovala taky moji maminku a pořád ještě vyučíla, přestoţe uţ

byla dost stará. Ale ten rok přišel Anschluss a Němci vtrhli do Vídně. Začalo to vypadat hrůzně a tatínek říkal, ţe půjdem do války.

Ten poslední rok, co jsme byli spolu všichni v Krakově, si pamatuju moc dobře. Pořád jsem nemohla uvěřit, ţe náš společný ţivot by se někdy mohl změnit. Byla jsem s Kazimírem – s Kazikem – tak šťastná, měla jsem ho moc ráda. Byl hrozně hodný a milý a tak inteligentní – však vidíš, Stingo, ţe mě přitahují jenom inteligentní muţi. Nedovedu říct, jestli jsem Kazika milovala víc neţ Nathana – Nathana miluju tak, ţe mě z toho aţ bolí srdce –‚ ale moţná ţe bychom nikdy neměli srovnávat jednu lásku s druhou. Kazika jsem prostě milovala z hloubi srdce, moc, a nechtěla jsem si ani připustit, ţe by válka mohla být tak blízko a z Kazika ţe by byl voják. Takţe jsme to hodili za hlavu a ten rok jsme chodili na koncerty a do divadel a četli spousty knih a dlouho se procházeli po městě, a na těch procházkách jsem se začala učit rusky. Kazik původně pocházel z Brest-Litevska, který patřil tak dlouho Rusům, a rusky mluvil jako polsky a naučil mě rusky docela slušně. Ne jako tatínek, ten taky ţil pod Rusy, ale nenáviděl je tak, ţe odmítal rusky mluvit, leda ţe k tomu byl donucen. Prostě já jsem tehdy odmítala na takovýhle konec našeho ţivota myslit.

Věděla jsem sice, ţe budou nějaké změny, ale přirozené, chápeš, jako ţe se odstěhujem z domu mých rodičů a budem mít vlastní dům a svoji rodinu. Ale tohle všechno přijde aţ po válce, myslela jsem si, pokud nějaká bude, protoţe válka bude nutně hrozně krátká a Němci budou poraţení a pak hned odjedem s Kazikem studovat do Vídně, jak jsme se chystali.

Byla jsem tak hloupá a tohle jsem si ti myslela, Stingo. Stejně jako můj strýček Stanislaw, tatínkův bratr, co slouţil u polské jízdy. Toho strýčka jsem měla moc ráda, byl tak plný ţivota a pořád se smál a měl takový ten nádherný a ničím nezkalený pocit velikosti Polsky – la gloire, tu comprends, la patrie, a tak dále, jako kdyby nikdy Polska nebyla tak dlouhá léta pod Prusy a Rakušany a Rusy, ale měla svou continuité jako Francie a Anglie a takové země. Jezdil k nám do Krakova na návštěvu, v uniformě, měl šavli a husarský knír, a mluvil hlasitě a byl samý smích a říkal, jak by Němci dostali do vyučenia, kdyby se pokusili napadnout Polsku. Tatínek, myslím, byl na strýčka pořád stejně milý – víš, snaţil se dělat a říkat, co mu viděl na očích –‚ ale Kazik měl takovou tu přísnou mentalitu a se strýčkem Stanislawem se přel, po přátelsky, ptal se ho, jak by se polská jízda mohla uplatnit, kdyby Němci přijeli s pancéřovými jednotkami a tanky. A strýček tvrdil, ţe nejdůleţitější je terén a ţe polská kavalerie ví, jak ve známém terénu manévrovat, a v neznámém terénu ţe Němci úplně zabloudí, a přesně tak ţe polské jednotky Němce odrazí. A ty jistě víš, co se stalo, kdyţ k tomu střetnutí došlo – une catastrophe totale, a sotva během tří dnů.

Paneboţe, jak to všechno bylo bláhové, co v tom bylo okázalé chrabrosti a zbytečnosti! Jaká škoda všech těch chlapů a těch koní! A jak to bylo smutné, Stingo, smutné…

Kdyţ přitáhli němečtí vojáci do Krakova – bylo to v září 1939 –, byl to pro nás hrozný otřes, báli jsme se a samozřejmě jsme to všechno nenáviděli, ale nic jsme nepodnikali a doufali jsme v to nejlepší. Tahle část ještě nebyla tak nejhorší, Stingo, myslím aspoň ze začátku, protoţe jsme věřili, ţe s námi budou Němci zacházet slušně. Takové město jako Varšava ještě nebombardovali, takţe jsme měli takový zvláštní pocit, skoro jako bychom měli být uchránění, ušetření. Němečtí vojáci mají dobré chování a pamatuju se, jak tatínek říkal, ţe to dokazuje, čemu jsme tak dlouho věřili.

Totiţ ţe německý voják v sobě má tradice starého Pruska, a tam přece platil jakýsi kodex cti a slušnosti, takţe jsme si mysleli, ţe civilistům Němci neublíţí a nebudou se k nim chovat krutě. A taky jsme byli klidnější, kdyţ jsme slyšeli všechny ty tisíce vojáků mluvit německy, to pro naši rodinu znělo skoro jako rodná řeč. Takţe úplně na začátku jsme v sobě měli hroznou paniku, ale pak nám to nepřipadalo tak zlé. Tatínek hrozně trpěl, kdyţ uslyšel zprávy o tom, co se stalo ve Varšavě, ale řekl, ţe musíme ţít dál jako dřív. Říkal, ţe sice nemá ţádné iluze dla tego, co si Hitler myslí o intelektuálech, ale prý v jiných městech jako ve Vídni a v Praze mají učitelé na univerzitách dovoleno pokračovat ve své práci, a domníval se, ţe jemu a Kazimírovi to dovolí také.

A tak kdyţ minuly týdně a týdně a nic uţ se nestávalo, zdálo se nám, ţe v Krakově to asi bude vypadat slušně, chci říct snesitelně.

Ten rok v listopadu jsem šla na mši do kostela sv. Marie, to je ten kostel, co má ty trubky, víš. V

Krakově jsem chodila na mši dost často, a co přišli Němci, zašla jsem mockrát pomodlit se, aby válka skončila. Moţná ţe to dla tebe bude připadat sobecké a strašné, ale já jsem si, myslím, ten konec války přála proto, abych mohla jet s Kazikem do Vídně a studovat. Samozřejmě ţe existovaly miliony jiných důvodů, zač prosit, ale lidé jsou sobečtí, víš, a mně připadalo, ţe mě potkalo velké štěstí uţ tím, kdyţ naše rodina zůstala ušetřená a nehrozilo jí ţádné nebezpečí, takţe jsem si konec války přála jen proto, aby ţivot mohl být zase stejný jako dřív. Ale kdyţ jsem se tehdy dopoledne při mši modlila, měla jsem takovou… prémonition – ano, uţ si vzpomínám, jak se to řekne, předtuchu, a uvnitř ve mně jako by pomalu vzrůstal jakýsi hrozný pocit. Nevěděla jsem, z čeho tu hrůzu mám, ale na jednu chvíli jako by kolem mě v kostele zavanul vlhký studený vítr. A tehdy jsem si taky uvědomila příčinu té své hrůzy, bylo to, jako kdyţ přede mnou prudce vyšlehne blesk. Vzpomněla jsem si, ţe na to dopoledne dal svolat nový vrchní nacistický guvernér, jmenoval se Falk, celou fakultu na cour de maison, na dvůr, na nádvoří univerzity, víš, a na tom shromáţdění se měli členové fakulty dovědět o nových nařízeních během okupace. Nic to nebylo. Obyčejné shromáţdění. Měli se tam dostavit právě to dopoledne. Tatínek s Kazikem se o tom dověděli těsně den předtím a připadalo jim to naprosto normální a nikdo o tom ani moc nepřemýšlel. Ale v tom okamţiku bleskového osvícení se mě zmocnil pocit, ţe se děje něco moc a moc zlého, a já vyběhla z kostela na ulici.

Ach Stingo! Ta hrůza, já ti to snad ani nevypovím, co se stalo: uţ jsem ani tatínka, ani Kazika víckrát neviděla, nikdy! Běţím, nebylo to daleko, a kdyţ jsem doběhla k univerzitě, kupil se u hlavní brány před nádvořím dav lidí. Doprava v ulici byla uzavřená a stálo tam plno těch obrovských německých automobilů, těch nákladních uzavřených, a stovky a stovky německých vojáků s puškami a kulomety. Udělali tam takovou barri'c're a ti němečtí vojáci mě tam nechtěli pustit a já jsem pak zahlédla jednu naši dobrou známou, paní profesorovou Wochnovou, její manţel učil la chimie, víš, ano, chemii. Byla zoufalá a plakala a padla mi do náruče: ‚Všichni jsou pryč, boţe můj, odvedli je! Všechny!" A já tomu nemohla uvěřit. Ne, nemohla jsem tomu věřit, aţ

k nám přišla manţelka někoho jiného z fakulty a taky plakala a říkala: ‚Ano, je to pravda. Vzali je, odvedli, i mého manţela, profesora Smolena, sebrali." Pak jsem tomu pomalu začínala věřit a viděla jsem ty uzavřené nákladní vozy, jak pomalu odjíţdějí ulicí na západ, a tehdy jsem tomu uvěřila a rozplakala se a zmocnilo se mě šílené zoufalství. Běţela jsem domů a řekla jsem to mamince a obě jsme si v pláči padly do náručí. A maminka se mě ptá: ‚Zosia, Zosia, kam jeli?

Kam je odvezli?" A já říkám, ţe nevím, a dověděly jsme se to teprve za měsíc. Tatínka i Kazika odvezli do koncentračního tábora v Sachsenhausenu a dověděly jsme se taky, ţe je oba zastřelili, přesně na Nový rok. Zavraţdili je jenom proto, ţe to byli Poláci a profesoři. Bylo tam s nimi ještě mnoho dalších učitelů, myslím celkem sto osmdesát, a spousta se jich taky uţ zpátky nevrátila. A nedlouho nato jsme odjely do Varšavy – musela jsem si najít práci…

Později, po těch dlouhých letech, v roce 1945, kdy uţ bylo po válce a já byla ve Švedsku ve sběrném středisku pro osoby bez domova, vzpomínala jsem na ty doby, kdy zavraţdili tatínka a Kazika, myslela jsem na všechny ty proplakané slzy a uvaţovala jsem, proč po tom všem, co jsem proţila, uţ nemůţu plakat. A to byla pravda, Stingo, neměla jsem uţ ţádný cit. Dostala jsem se kamsi, kde jsem necítila, stejně jako jsem uţ nemohla tady na zemi prolévat ţádné slzy. Tam v tom Švédsku jsem se spřátelila s jednou ţidovkou z Amsterodamu, ta ke mně byla moc hodná, zvlášť po tom, co jsem se pokusila zabít. Myslím sice, ţe jsem se o to nijak vší silou nepokoušela, jen jsem si kusem skla pořezala zápěstí, ani jsem moc nekrvácela, ale ta ţena se ke mně chovala moc přátelsky a to léto jsme spolu hodně hovořily. Byla ve stejném koncentračním táboře jako já a ztratila dvě sestry. Já nemůţu srozumět, jak přeţila, tam přece povraţdili tolik Ţidů, víš, miliony a miliony Ţidů, ale ona nějak přeţila, stejně jako já, bylo nás takových hrozně málo. Mluvila pěkně anglicky, vedle němčiny, a tak jsem se začla učit taky anglicky, protoţe jsem věděla, ţe nejspíš pojedu do Ameriky.

Byla to zboţná paní a ona vţdycky přichodila modlit se do synagogy, co tam měli. Říkala mi, ţe pořád ještě věří v Boha, a jednou se mě zeptala, jestli v něho taky věřím – v křesťanského Boha –

stejně jako ona věří ve svého, Boha Abrahámova. Prý to, co proţila, v ní víru v Něho jen posílilo, i

kdyţ prý znala Ţidy, kteří měli pocit, ţe Bůh ze světa zmizel. A já jí na to řekla, ano, kdysi jsem věřila v Krista a jeho Svatou matku, ale teď, po všech těch letech, ţe jsem jako ti Ţidé, co si myslí, ţe Bůh navţdycky zmizel. Řekla jsem jí, ţe vím, ţe Kristus ode mě odvrátil svou tvář a ţe uţ se k němu nemůţu modlit jako kdysi v Krakově. Nemohla jsem se k němu uţ pomodlit a uţ ani pláč jsem neměla. A kdyţ se mě zeptala, jak to vím, ţe Bůh odvracoval svou tvář ode mě, řekla jsem jí, ţe to prostě vím, prostě vím, ţe jedině Bůh, jedině takový Jeţíš, který nemá slitování a kterému na mně vůbec nijak nezáleţí, mohl připustit, ţe mi zavraţdili lidi, které jsem tolik milovala, a nechat mě ţít s takovou vinou. Uţ samo o sobě, jak zemřeli, bylo dost strašné, ale ta vina ve mně, to bylo víc, neţ jsem mohla unést. On peut souffrir, ale člověk můţe trpět jen tolik, kolik…

Ty si moţná budeš myslet, Stingo, ţe je to maličkost, ale víš, nejhůř se člověkovi snáší ta představa, ţe někdo musí umřít, aniţ se s ním rozloučíš, aniţ mu řekneš adieu, sbohem, jediné slůvko útěchy a soucitu. Napsala jsem tatínkovi a Kazikovi do Sachsenhausenu spoustu dopisů, ale vţdycky přišly zpátky s označením ‚Adresát neznámý". Chtěla jsem jim jenom říct, jak je mám hrozně ráda, a zvlášť Kazikovi jsem to chtěla říct, ne proto, ţe bych ho byla měla ráda víc neţ

tatínka, ale protoţe kdyţ jsme spolu byli naposledy, moc jsme se pohádali. Skoro nikdy jsme se spolu nehádali, ale co jsme se vzali, uplynuly uţ víc neţ tři roky a myslím, ţe tedy bylo docela přirozené, kdyţ jsme se tu a tam poškorpili. Prostě ten večer před tím strašlivým dnem jsme se hádali hrozně, i kdyţ se uţ dneska ani nepamatuju, kvůli čemu to bylo, skutečně, a já mu řekla

‚Spadaj!" – a to v polštině znamená něco jako ‚Táhni k ďasu!" – a on utekl a tu noc jsme nespali v jednom pokoji. A potom jsem ho uţ v ţivotě ani cípem oka nespatřila. No a tohle pro mě bylo tak těţké, k nesnesení, ţe jsme se spolu v lásce nerozloučili, ţe jsme si ani pusu nedali, neobjali se, nic.

Paneboţe, je mi jasné, ţe Kazik věděl, ţe ho mám pořád ráda, a já věděla, ţe on má rád mě, ale o to to bylo ještě horší, kdyţ jsem si uvědomila, ţe on tím musel taky trpět, kdyţ uţ za mnou nemohl a říct mi to, kdyţ uţ jsme si o své lásce nemohli povědět ani slovo.

Takţe, víš, Stingo, já musela pořád ţít s tou hrozně, hrozně těţkou vinou, které se nemůţu a nemůţu zbavit, i kdyţ vím, ţe tu neexistuje ţádný důvod, jak mi to říkala tam ve Švedsku ta Ţidovka, kdyţ se mi snaţila vysvětlit, ţe důleţitá byla především naše láska, a ne ta naše hloupá hádka. Ale já ten silný pocit viny mám pořád v sobě. Je to zvláštní, Stingo, ty víš, ţe jsem se zase naučila plakat, a to myslím znamená, ţe jsem zase lidská bytost. Moţná aspoň to. Moţná jen kus lidské bytosti, ale ano, lidské bytosti. Často pláču o samotě – kdyţ naslouchám hudbu, která mi připomíná Krakov a ty zašlé roky. A víš, existuje jedna skladba, kterou poslouchat nemůţu, při té se tak rozpláču, ţe se skoro můţu zalknout a vůbec nemůţu popadnout dech a z očí mi tečou potoky slzí. Je na těch deskách Händla, co jsem dostala k Vánocům, jmenuje se ‚Já vím, ţe můj Spasitel ţije", a při té se rozpláču pro všechnu tu svou vinu, a taky protoţe vím, ţe můj Spasitel uţ

neţije a do mého těla se dají červi a rozpadne se a mé oči uţ nikdy, nikdy Boha neuvidí…“

* * *

V době, o které píši, toho horečného léta 1947, kdy mi tolik vyprávěla o své minulosti a kdy jsem byl odsouzen dát se lapit jako nějaký zmatený chroust ve svém červnovém rozletu do neuvěřitelné pavoučí sítě citů, jiţ tvořil vztah Sophie a Nathana, pracovala Sophie v jednom zastrčeném koutě Flatbushe na poloviční úvazek jako sekretářka v ordinaci dr. Hymana Blackstocka (ne Bialystoka).

Tehdy Sophie pobývala v Americe o něco méně neţ jeden a půl roku. Dr. Blackstock byl chiropraktik a dávný imigrant z Polska. K okruhu jeho pacientů patřili staří imigranti anebo nedávní ţidovští vystěhovalci. Sophie místo u doktora získala nedlouho po svém příjezdu do New Yorku, v počátečních měsících předchozího roku, kdy do Ameriky přijela pod záštitou organizace mezinárodní pomoci. Blackstock (který vedle mamelóšn jidiš mluvil plynně polsky) byl nejdřív poněkud zklamán, ţe mu agentura poslala mladou ţenu, která je gójka a která má jen ubohou tříšť znalostí jidiš sesbíranou v koncentračním táboře. Ale měl měkké srdce a bezpochyby na něho zapůsobila její krása, její strastiplný osud a také skutečnost, ţe mluvila bezvadnou němčinou, takţe jí poskytl zaměstnání, které ona zoufale potřebovala, protoţe neměla vůbec nic neţ pár hadříků na sebe, které jí dali ve švédském táboře pro lidi bez domova. Blackstock se nemusel nijak obávat, Sophie zanedlouho štěbetala s pacienty v jidiš, jako by se sama narodila v ghettu. Přibliţně ve

stejnou dobu, kdy získala místo, najala si laciný pokojík u Yetty Zimmermanové – po sedmi letech to byl opět její první skutečný domov. Pracovala jen tři dny v týdnu, coţ jí umoţnilo, ţe se mohla jakţ takţ dát dohromady a mohla se ve volných dnech zdokonalovat v bezplatném kurzu na Brooklynské univerzitě v angličtině a vůbec zvykat si na ţivot v té ţivé, rušné a rozlehlé části New Yorku.

Říkala mi, ţe se nikdy nenudí. Byla rozhodnuta zanechat daleko za sebou to šílenství minulosti –

nebo aspoň zapomenout natolik, kolik jí její rozcitlivělá a vzpomínkami zjitřovaná mysl dovolovala

–‚ a tak se pro ni to obrovské město stalo v přeneseném i skutečném slova smyslu Novým světem.

Byla si vědoma, ţe fyzicky je na tom pořád ještě dosti bídně, ale to jí nemohlo zabránit, aby se plně neradovala ze všeho příjemného kolem, jako dítě, které se pustí samo do cukrárny. Z hudby, to především; jen ta její dosaţitelnost, říkala, ji naplňovala nesmírnou radostí, jakou člověk zaţívá, kdyţ ví, ţe na něho čeká výborné jídlo. Neţ se seznámila s Nathanem, gramofon si dovolit nemohla, ale to nevadilo; koupila si totiţ malé laciné tranzistorové rádio a z toho se linula nádherná hudba na všech stanicích s tak podivnými zkratkami, které nikdy nedovedla rozluštit – WQXR, WNYC, WEVD – a muţi se sametovými hlasy tam oznamovali jména všech hudebních hvězd a velikánů, jejichţ blahodárných tónů byla dlouho zbavena; dokonce i tak obehrané skladby jako Schubertova Nedokončená nebo Eine kleine Nachtmusik ji uchvacovaly čerstvou silou. A samozřejmě koncerty, na Hudební akademii a v létě v Lewisohnově amfiteátru na Manhattanu, nádherná hudba a lacino přístupná, ţe to bylo téměř zadarmo, hudba jako Beethovenův Houslový koncert, který jednou večer hrál Yehudi Menuhin s takovou divokou a spalující vášní a něhou zároveň, ţe v tu chvíli na svém místě kdesi vysoko aţ na okraji amfiteátru, trochu se chvějíc pod rozzářenými hvězdami, pocítila nesmírný klid, jakousi vnitřní útěchu, jeţ ji aţ udivovala, spolu s vědomím, ţe jsou věci, pro něţ stojí za to ţít, a ţe by se vlastně mohla pokusit sesbírat rozházené střepy svého ţivota a poskládat z nich samu sebe jako úplně novou bytost, kdyby jí byla dána jen polovina takové příleţitosti.

Ty první měsíce byla Sophie většinou sama. Vzhledem k jazykovým potíţím (které brzy překonala) byla dosti nesmělá, ale i tak byla ráda hodně sama, vlastně samotu pokládala za jakýsi přepych, protoţe soukromí bylo cosi, co během nedávných let velice postrádala. A po ta léta jí také byly odepřeny knihy, vlastně cokoli tištěného, takţe se dychtivě pustila do čtení, předplatila si polskoamerické noviny a pravidelně navštěvovala polské knihkupectví poblíţ Fulton Street, které mělo zároveň velkou půjčovnu knih. Její zájem se soustřeďoval hlavně na překlady amerických spisovatelů a její první celá přečtená kniha byla, jak si dobře vzpomínala, Dos Passosova Manhattanská přestupní stanice. Pak následovaly Sbohem, armádo, Americká tragédie a Wolfův román O času a řece, jenţ byl do polštiny přeloţen tak špatně, ţe musela porušit svůj slib, který si dala v koncentračním táboře, ţe za ţádnou cenu nepřečte do konce ţivota nic psaného v němčině, a přečetla si německou verzi, kterou sehnala v odbočce veřejné městské knihovny. Buď ţe byl překlad pěkný a bohatý, nebo proto, ţe Wolfova lyrická a tragická, i kdyţ zároveň optimistická úchvatná vize Ameriky byla přesně to, co v onu chvíli potřebovala – přijela k těmto břehům jako úplný nováček a o tváři této země a o jejích gargantuovských výstřednostech měla jen ty nejzákladnější znalosti –‚ ale ze všech knih, které četla tu zimu a to jaro, ji nejvíc vzrušoval právě román O času a řece. Wolfe skutečně natolik uchvátil její fantazii, ţe se rozhodla zkusit si přečíst K

domovu se dívej, anděli v originále, ale rychle se vzdala, protoţe jí četba připravovala aţ mučivé obtíţe. I pro zasvěcence je naše řeč plná krutých úskalí, s tou ošemetnou anglickou ortografií a idiosynkratickými aspekty, které nejsou nikde jinde patrny s tak absurdní zřetelností jako právě na tištěné stránce, a Sophiina schopnost číst a psát vţdycky pokulhávala za jejím ústním projevem, pro mě svými drobnými chybičkami tak okouzlujícím.

Veškerá její americká zkušenost byl New York – většinou Brooklyn – a postupně si to město zamilovala, i kdyţ jí stejnou měrou nahánělo hrůzu. Za celý svůj ţivot poznala vlastně jen dvě města – malý Krakov, podřímlý v gotickém snu, a později Varšavu, beztvarou hromadu trosek po Blitzkriegu. Její blaţenější vzpomínky – ty, s nimiţ se ráda v duchu obírala – byly spoutány s jejím rodným městem a byly navěky utkvělé ve starodávném panoramatu střech a vinoucích se ulic a

křivolakých uliček. Léta uplynuvší mezi Krakovem a Brooklynem ji donutila – a skoro to byl jediný způsob, jak nepropadnout šílenství – vymazat tu dobu ze svého vzpomínání. A tak se vyznala, ţe kdyţ se ta první rána probouzela v Yettině domě v neznámé posteli, obklopena růţovými stěnami, a v rozespalosti naslouchala vzdálenému ruchu na Church Avenue, po dlouhé vteřiny nebyla vůbec s to poznat ani sebe, ani své okolí a cítila se jako v nějakém snu, jako to děvčátko z jedné Grimmovy pohádky jejího dětství, které se rázem ocitlo působením nějakého nočního kouzla v neznámém království. Kdyţ se pak probrala, s pocity, v nichţ se podivným způsobem mísil smutek s radostí, říkala si: Uţ nejsi v Krakově, Zosio, jsi v Americe. A pak vstala a vrhala se vstříc vřavě podzemní dráhy a pacientům dr. Blackstocka. A náruči Brooklynu v jeho nepochopitelné rozloze a zelené kráse, sousedské přívětivosti, hlučném ruchu i špíně.

S příchodem jara se stal pro Sophii tak blízký Prospect Park oblíbeným útočištěm – na ty chvíle ráda vzpomínala, byl to pro osamělou krásnou blondýnku bezpečný kout procházek v oparu zlatistého pylu, v zeleném polostínu grošovaném zářivými skvrnami slunečního světla, pod košatými korunami obrovitých akátů a jilmů, které se klenuly nad palouky a zvlněnými trávníky jakoby připravenými přivítat fete champetre z výjevů Watteauových nebo Fragonardových, a pod těmito majestátními stromy se Sophie o svých volných dnech usazovala ke kouzelným poledním piknikům. Později se mi přiznala, s téměř neznatelným přídechem studu, ţe ji po příjezdu sem do tohoto města posedlo jídlo, ano, vrhala se prý na ně jako divá. Věděla dobře, ţe by se měla učit kázni. V sběrném ve Švédsku jí doktor od Červeného kříţe, který se o ni staral, řekl, ţe podvýţiva byla tak krutá, ţe u ní nejspíš musela způsobit nějaké více méně trvalé a škodlivé změny v metabolismu; nabádal ji, aby si dávala pozor na přejídání, zvláště pokud jde o tuky, ať uţ bude pokušení sebevětší. Ale o to víc ji jídlo bavilo, byla to pro ni příjemná hra, kdyţ o polednách zašla do nějakého nádherného flatbushského lahůdkářství a nakupovala na svou hostinu v Prospect Parku. Ta moţnost vybrat si v ní vyvolávala pocity vyloţeně smyslové, taková pestrost a hojnost, ţe se v ní pokaţdé aţ zatajil dech a oči jako by se jí vzrušením přímo zamţily, a ona s pomalou a pečlivou uváţlivostí vybírala z té sladkokysele voňavé a bohatýrsky rozkošnické hojnosti jídlo: obloţené vejce, plátek salámu, půl bochníčku perníku, černého a lákavě lesklého. Lahůdkový párek. Braunschweiger. Sardinky. Horké pastrami. Uzeného lososa. A housku, prosím. Svírajíc pak v ruce hnědý sáček, v hlavě varovná slova dr. Bergströma, která jí tam zněla jako litanie –

“Nezapomeň, jak ti nakazoval, aby ses nepřecpávala” –‚ kráčela svou navyklou cestou do nejodlehlejšího kouta parku nebo k opuštěnému zákrutu velkého jezírka a tam – rozváţně a pomalu ţvýkajíc, s chuťovými papilami okouzlenými návratem starých chuťových poţitků – otevřela na stránce třísté padesáté Farrellova Studse Lonigana.

Všemi smysly jako by nalézala svou pravou cestu. V přesném významu toho slova prodělala znovuzrození a zbyla v ní po tom jakási malátnost a hlavně velká dávka nemohoucnosti nově narozeného dítěte. Její bezmocnost byla podobná stavu člověka postiţeného ochrnutím údů, který jich začíná pomalu znovu uţívat. Drobné všední hlouposti ji vyváděly z míry. Zapomněla, jak dohromady spojit dva konce zipu u bundy, kterou dostala jako dárek. Její nešikovnost ji téměř přiváděla k zuřivosti a jednou se dokonce rozplakala, kdyţ se pokoušela vymáčknout z plastikové tuby nějakou kosmetickou vodičku a zmáčkla s takovou silou, ţe se celá postříkala a úplně si zničila nové šaty. Ale bylo to s ní den ze dne lepší. Občas ji ještě bolelo v kostech, v holeních a v kotnících a její chůze do sebe měla pořád ještě cosi nejistého, cosi, co nějak souviselo s občasnou skleslostí a únavou, jeţ na ni někdy padala a která, jak silně doufala, brzy jiţ naprosto zmizí. I kdyţ

se ještě necítila takříkajíc v plném slunečním jasu, coţ můţe poslouţit jako kulhající metafora pro pevné zdraví, byla uţ bezpečně daleko od oné temné propasti, do níţ se ještě před tak nedávnou dobou téměř zřítila. Přesně řečeno to bylo jen o něco málo víc neţ před rokem, kdy v právě osvobozeném koncentračním táboře zaslechla, v posledních hodinách svého ţivobytí, na něţ si ani nedovolila vzpomenout, ruský hlas – tvrdý baryton, sţíravý jako louh, který pronikl do hloubek jejího deliria, prorazil do jejího nitra vším potem a horečkou a rozkládající se špínou její tvrdé pryčny, kde leţela na slámě, věcným tónem zřetelných slov: “Myslím, ţe s touhle uţ je taky konec.” Ale ona v tu chvíli přese všecko věděla, ţe s ní konec není – pravda, která se teď

prokazovala, jak si mohla s úlevou říct (kdyţ tu leţela nataţená na trávě u jezírka), těmi bázlivými, ale nicméně silně se ozývajícími vlnami hladu, které se v ní zvedaly v tom kouzelném okamţiku prvního zakousnutí, kdy její nozdry dýchaly slanou vůni nakládaných okurek a zeleniny a hořčice a Levyho reţný ţidovský chléb vonící kmínem.

Ale jednoho pozdního červnového odpoledne mohla ta její dosud nejistá pohoda, jakou si malovala, skončit katastrofálně. K rysům velkoměstského ţivota, který se měl zapsat do deníku jejích nových dojmů negativně, patřila podzemní dráha. Pociťovala vůči newyorské podzemní dráze odpor pro její špínu a hlučnost, ale ještě víc pro klaustrofobickou blízkost lidských těl, návaly a strkání lidí ve špičkách, coţ silně narušovalo nebo spíš úplně likvidovalo její tak dlouho ţelené soukromí. Věděla dobře, jak je to rozporuplné, kdyţ člověk, který prodělal to, co ona, je tak přemrštěný a odtahuje se a bojí se doteku cizí pokoţky. Ale prostě to tak bylo a ona se toho pocitu nedovedla zbavit; byla to součást její nové proměněné bytosti. Jedno z posledních rozhodnutí, které učinila v přeplněném sběrném táboře ve Švédsku, byl úmysl vyhýbat se po zbytek ţivota lidem en masse; hlučná linka BMT byla té absurdní myšlence přímo výsměchem. Kdyţ se vracela z ordinace dr. Blackstocka domů, nastoupila do vozu, který byl nacpán ještě víc neţ obvykle a připadal jí jako klec, horká a dusná klec přeplněná nejen obvyklým davem zpocených Brooklyňanů s vyhrnutými rukávy a v rozhalenkách, lidí všech barevných odstínů a se všemi představitelnými rysy zbídačelosti, ale za chvíli téţ jekotem středoškoláků, kteří se nahrnuli do vlaku na jedné zastávce ještě v centru města a cpali se na všechny strany tak bezohledně, ţe tlak začínal být téměř nesnesitelný. Nemilosrdně to s ní smýklo ke konci chodbičky do změti jakoby gumových lidských trupů a slizkých upocených paţí, aţ zakopla a musela ustoupit na vlhkou temnou plošinku mezi vozy, kde zůstala pevně vklíněna mezi dvě lidská těla, která právě chtěla jaksi nezúčastněně identifikovat, kdyţ zrovna v tu chvíli vlak se zaskřípěním prudce trhl a zastavil a světla zhasla.

Zmocnil se jí strach, z jakého se jí dělalo aţ špatně. Ve voze zavládla obecná nevole, dávaná najevo tlumeným skučením a vzdycháním, které však rázem přehlušil ochraptělý řev výrostků, který byl tak ohlušující a úporný, ţe Sophie, strnulá v černé tmě, v níţ ucítila, jak jí zezadu pod sukní vyjela po stehnech čísi ruka, okamţitě věděla, ţe jakýkoli křik nebo protest by jí nebyl vůbec k ničemu.

Jestli však jí z toho plynula aspoň nějaká útěcha, uvaţovala později, pak to byla skutečnost, ţe byla ušetřena jisté paniky, jaká by ji v té vřavě a v tom dusnu stojícího a ztemnělého vlaku zachvátila. Ale ta ruka s nataţeným prostředníkem – pohybující se s chirurgickou zručností a rychlostí, neuvěřitelně jistá ve svém počínání – ji toho všeho ušetřila, protoţe paniku v její mysli nahradila šokující a zděšenou nevírou člověka, který náhle proţívá cosi jako digitální znásilnění.

Nic jiného to skutečně nebylo, neboť nešlo o nějaké náhodné a nemotorné osahávání, ale prostě a jasně o rychlý cílevědomý útok na její vagínu, kterou ten prst hledal jako nějaký zákeřný hbitý hlodavec, protoţe rychle obešel hedvábí a pronikl do ní celou délkou, aţ ji to zabolelo, i kdyţ

fyzická bolest byla menší neţ šok hypnotického úděsu. Nejasně si uvědomila řezavou bolest způsobenou nehty a slyšela svůj hlas, který vyjekl banálně nejapné “prosím vás”, slova, jejichţ

nemístnou hloupost si uvědomila hned v tu chvíli, kdy je vyslovila. Celá událost nemohla trvat déle neţ třicet sekund, pak se odporná tlapa stáhla a Sophie tam stála, třesouc se v dusné tmě, která jako by nikdy nechtěla pominout. Neměla ponětí, jak dlouho trvalo, neţ se ve voze opět rozsvítilo, ale kdyţ se konečně světlo udělalo a vlak se dal do pohybu a lidská těla se opět rozkolébala, uvědomila si, ţe nemůţe vůbec zjistit útočníka, který v tu chvíli uţ stál utopen někde mezi muţskými zády a rameny a vystouplými břichy. Na příští zastávce se jí podařilo vystoupit.

Neskrývané konvenční znásilnění by se snad bylo její mysli a celé její osobnosti dotklo daleko slabším pocitem pošpinění, uvaţovala později, a určitě by ji bylo nenaplnilo tak hrozným úděsem a hnusem. Ţádná z oněch krutostí, jichţ byla za posledních pět let svědkem, a ţádné násilí, jaké sama utrpěla – a poznala obojího víc neţ dost –‚ ji vůči této kruté uráţce neznecitlivěly. Sebeodpudivější klasické znásilnění tváří v tvář by člověku poskytlo aspoň tu výhodu, ţe by viděl, jak útočník vypadá, a útočník sám by také věděl, ţe vy sami všecko dobře vidíte, to vše bez ohledu na skutečnost, ţe by napadenému tato situace skýtala ještě jednu šanci, totiţ prostřednictvím grimasy nebo vzteklého pohledu či dokonce slzí aspoň něco vyjádřit: nenávist, strach, prokletí, odpor nebo

třeba jen výsměch. Ale tenhle anonymní útok ve tmě, tenhle slizký vpád zezadu, jehoţ se tělo samo vlastně ani neúčastnilo, to bodnutí do zad jako od nějakého zákeřného záškodníka, kterého nikdy člověk nepozná, ne (jak mi řekla o mnoho měsíců později, kdy jí časový odstup od skutku dovoloval hledět na něj dokonce s jistou dávkou jemného humoru), to uţ by radši penis. Skutečnost sama jiţ byla dost hrozná, ale byla by mohla nést tu epizodu někde později ve svém ţivotě daleko statečněji. Její rozjitření zvyšovala okolnost, ţe ten skutek zvrátil celou její křehkou rovnováhu a znovuzrozenou psyché, a způsob, jakým poplenil její duši (protoţe Sophie to poplenění cítila stejně tak na duši jako na těle), ji nejen vrhl zpět do náručí cauchemar, noční můry, z něhoţ se začínala tak pomalu a s takovou zranitelností vymaňovat, ale ve skutečnosti symbolizoval svou bezuzdnou vulgárností přímo podstatu světa ovládaného nočními můrami.

Z ní, té, která byla tak dlouhou dobu doslova nahá a která se za těch několik měsíců v Brooklynu s takovou námahou přioděla opět sebejistotou a příčetností, tento čin všechno to perně vydobyté opět strhal. A uţ zase cítila, jak se její duše proměňuje v led. Bez udání důvodu – o příhodě neřekla nikomu, ani Yettě Zimmermanové – poţádala dr. Blackstocka o týden dovolené a ulehla. Den za dnem leţela v tom nejlíbeznějším údobí léta na posteli, se spuštěnými záclonami, kterými pronikaly jen tenounké paprsky světla. Nepouštěla rádio. Jedla málo, nečetla nic a vstávala, jen aby si na plotýnce ohřála trochu čaje. V hlubokém šeru naslouchala nárazům míče o pálku a křiku chlapců na baseballových hřištích v parku, klímala a vzpomínala na ony hodiny dokonalé jako mateřský klín, do nichţ se co dítě ve své fantazii schovávala, lehce se pohupujíc na ocelovém peru a prohlíţejíc si páčky, rubíny a kolečka. A pod prahem jejího vědomí se věčně rýsoval přízračný stín tábora – jehoţ samo jméno se snaţila zapudit ze svého soukromého slovníku, jméno, které uţila zřídkakdy a na něţ vzpomněla jen málokdy, neboť dobře věděla, ţe si můţe dovolit, aby to slovo proniklo nazpět do její ţivé mysli jenom za cenu ztráty – přesně řečeno destrukce jejího ţivota. Kdyţ se k ní zas ten tábor vrátil příliš blízko, jako tomu bylo před dobou pobytu ve Švédsku, měla by dost síly odolat pokušení, anebo by podlehla tomu sţíravému pocitu a tentokrát by se nesnaţila jiţ slepovat vše dohromady? Ta otázka jí pomáhala vyplňovat dlouhé hodiny, jeţ v oněch dnech proleţela s pohledem upřeným do stropu, kde se chvěly záblesky světla, proniknuvšího zvenčí, a pluly po té bezútěšně růţové ploše jako malé mřínky.

Šťastným řízením osudu ji však zachránila – jako uţ i v minulosti – hudba. Pátého nebo šestého dne – rozpomněla se, ţe je sobota – se probudila po neklidné noci naplněné zmatenými hrůznými sny a jaksi ze starého zvyku natáhla ruku a zapnula malé rádio Zenith, které stálo na nočním stolku.

Neudělala to úmyslně, byl to pouhý reflex; důvod, proč během oněch dní zhoubné deprese ze svého ţivota vyloučila hudbu, spočíval ve skutečnosti, ţe prostě nemohla snést ten kontrast mezi abstraktní a nezměřitelnou krásou hudby a téměř hmatatelnými dimenzemi svého bolestného zoufalství. Sama sebe v tomto ohledu neznala, ale zřejmě musela být otevřená a přístupná záhadným terapeutickým silám MUDr. W. A. Mozarta, protoţe uţ při úvodních taktech hudby –

velké Sinfonie concertante v Es dur – se rozechvěla po celém těle čirou radostí. A náhle taky věděla, proč tomu tak je, proč ta sonorní a vznešená výpověď, tak plná zvláštních, aţ mrazivě pronikavých disonancí, zaplavuje její duši pocitem úlevy, poznání a radosti. Dílo samo uţ sice na ni zapůsobilo svým niterným kouzlem, ale vedle toho v něm poznala skladbu, kterou hledala celých deset let. Kdyţ s dílem navštívil Krakov asi rok před Anschlussem vídeňský orchestr, téměř se jí při poslechu zmocnilo šílenství. Seděla v koncertní síni a naslouchala tomu pro ni naprosto novému dílu jako v transu a všechna okna a dveře své mysli otevřela dokořán, aby do její duše mohly vstoupit ony přebohaté harmonie plné krajkoví a ornamentiky i těch strhujících disonancí plynoucích z nevyčerpatelného zdroje inspirace. V době jejího časného mládí, utvářeného neustálým objevováním hudebních pokladů, šlo tu o poklad nové vzácné raţby. Přesto však skladbu uţ víckrát neslyšela, protoţe jako všechno ostatní i Sinfonia concertante a Mozart a teskně sladký rozhovor houslí i violy a fléten, smyčců a sametově potemnělých horn, to vše odvál vichr války, odvál z Polska, tak holého a poničeného hrůzami a zkázou, ţe sám pojem hudby se stal směšně zbytečným luxusem.

Takţe v oněch letech kakofonie, ve vybombardované Varšavě a později v táboře, jí v paměti ono

dílo vybledlo, dokonce i název pozapomněla, aţ jej nakonec spletla s názvem jiných skladeb, které v minulosti poznala a jeţ si tak zamilovala, a zbyla jí jen mlhavá, ale nádherná vzpomínka na neopakovatelný pocit štěstí v Krakově, v úplně jiné době. Ale toho rána ji v jejím pokojíku to dílo, radostně se linoucí z bakelitového hrdla malého laciného rádia, náhle tak vyburcovalo, ţe se aţ s rozbušeným srdcem napřímila, s neobvyklým pocitem kolem úst, v kterém poznala úsměv. Dlouhé minuty zůstala jen tak sedět, usmívala se ztuhlá, uchvácená, a zatím ono nenávratné a nezachytitelné se stalo hmatatelnou skutečností, pod jejímţ teplem začínala její muka roztávat.

Kdyţ pak hudba ustala a ona si pečlivě zaznamenala název díla, jak je tlumočil hlasatel, šla k oknu a vytáhla roletu. Hleděla na kosočtverec baseballového hřiště na okraji parku a náhle zjistila, ţe uvaţuje, jestli bude kdy mít dost peněz, aby si koupila gramofon a nahrávku Sinfonie concertante, a vzápětí si uvědomila, ţe taková myšlenka sama o sobě znamená, ţe vystoupila ze stínů.

Ale i s tímhle pomyšlením věděla, ţe má před sebou ještě dlouhou cestu. Hudba moţná jejího ducha vzpruţila, ale tělesně se po svém ústupu do tmy cítila slabá a poničená. Jakýsi instinkt jí napověděl, ţe je to nejspíš důsledek malého přísunu potravy, který se ve svých účincích podobal téměř půstu; ale i tak si nedovedla ke svému úleku vysvětlit ztrátu chuti k jídlu, únavu, řezavou bolest, která jí projíţděla holeněmi, a náhlý nápor menstruace, která se dostavila o mnoho dní dříve a při které ztrácela tolik krve, ţe to vypadalo, jako by krvácela z rány. Uvaţovala, jestli by to nemohl být důsledek onoho znásilnění. Kdyţ se druhého dne vrátila do práce, rozhodla se poţádat dr. Blackstocka, aby ji prohlédl a navrhl léčbu. O medicíně měla Sophie své ničím neovlivněné názory, takţe si dobře uvědomovala ironii skutečnosti, ţe se obrací na chiropraktika, ale takové kritické postoje musela, pokud šlo o zaměstnavatele, nevyhnutelně odloţit, a to uţ i tenkrát, kdyţ

tak zoufale potřebné místo brala. Přinejmenším věděla, ţe ať dělá dr. Blackstock co dělá, provozuje věci legální a ţe z onoho mnoţství postiţených, kteří se střídali v jeho ordinaci (včetně řady policistů), aspoň na některé mají jeho spinální manipulace, jeho natahování, narovnávání a kroucení i jiné strategické tělesné úkony prováděné ve svatyni jeho ordinace docela blahodárný účinek. Ale důleţité bylo, ţe on patřil k těm málo lidem, které znala natolik dobře, ţe se k nim mohla obrátit o radu v jakémkoli případě. Takţe na něm byla, s naprostým odhlédnutím od toho hubeného platu, v jistém smyslu závislá. A vedle toho ji k doktorovi poutalo pouto jakéhosi lehce pobaveného tolerantního vztahu.

Blackstock, muţ kolem pětapadesátky, robustní, hezký, s atraktivně řídnoucími vlasy, byl jedním z těch boţích vyvolenců, které osud vyvedl z bídy štetlu v ruském Polsku aţ k nejvyššímu uspokojení, jaké můţe poskytnout americký hmotný úspěch. Byl to dandy, který měl v šatníku vyšívané vesty, široké foulardové plastrony a v klopách dírky na karafiáty, ţivý společník a vyprávěč vtipů (vykládal je většinou v jidiš), a měl v sobě neustále takový náboj optimismu a dobré nálady, ţe z něho přímo sršela jako z nějakého světelného zdroje. Dovedl zručně provádět drobná kouzla (i okouzlovat), byl přímo posedlý rozdáváním drobných bezcenných dárečků a pozorností a předváděl pacientům a Sophii a vůbec kaţdému, kdo byl ochoten se dívat, vtipné kouzelnické kousky a triky. Sophii by byla mohla být v jejím bolestivě obtíţném přechodném údobí snad ta nespoutaná sršící nálada i proti mysli, hlavně všechny dvojsmyslné vtípky a legrácky, ale dovedla za tím vším vidět aţ dětskou touhu být milován, takţe ji to v podstatě nemohlo urazit; a kromě toho byl, nehledě na průhledný charakter jeho humoru, po letech opět prvním člověkem, který ji dovedl upřímně rozesmát.

O svém blahobytu byl s to řečnit aţ se zaráţející otevřeností. Snad jen člověk tak nezlomně dobrosrdečný mohl odříkávat, aniţ vzbuzoval odpor, seznam svých světských statků, coţ s úspěchem činil hrdelní hybridní angličtinou, jejíţ převládající ráz určovala, jak se to jiţ Sophie naučila rozeznávat, brooklynština. “Nezdaněný roční příjem čtyřicet tisíc dolarů; hnízdečko za sedmdesát pět tisíc dolarů v nejelegantnější části St. Albans v Queensu, bez hypotéky, vykryté koberci ode zdi ke zdi, v kaţdé místnosti nepřímé osvětlení, tři auta včetně jednoho Cadillacu Fleetwood se vším příslušenstvím a prostornou jachtu, na které se mohlo pohodlně vyspat šest lidí.

Tohle všechno plus nejroztomilejší a nejkouzelnější manţelku, jakou kdy komu Pánbůh dal. A to jsem byl prosím hladový Ţidáček, ţebrácký nebich, který přijel lodí na Ellis Island s pěti dolary v

kapse a neznal tu ani ţiváčka. No řekněte! Řekněte mi, proč bych neměl být nejšťastnější člověk na světě? Proč bych neměl chtít, aby se lidi smáli a byli šťastní jako já?” K tomu není vůbec ţádný důvod, pomyslela si Sophie jednoho dne té zimy, kdyţ se vraceli zpátky do Blackstockovy ordinace po výletu do jeho vily v St. Albans a Sophie seděla v cadillacu vedle něho.

Jela mu tehdy pomoct vytřídit nějaká lejstra v detašované ordinaci u něho doma, a tehdy se poprvé setkala s doktorovou manţelkou – kyprou odbarvenou blondýnou jménem Sylvia, nápadně oblečenou v hedvábných balonovitých kalhotech, v nichţ vypadala jako turecká břišní tanečnice; a ta Sophii provedla po domě, prvním, do kterého se v Americe Sophie dostala. Připadala si tam jako v tajemném labyrintu, ověšeném organtýnem a kašmírem, jako v mauzoleu blyskotajícím v pravé poledne potemnělými purpurovými odlesky, kde se ze zdí culili na koncertní křídlo vyvedené v červené barvě hodné hasičské stříkačky růţolící kupidové a kde zářilo pod ochrannými povlaky z průhledného igelitu bohaté polstrování křesel a kde v koupelně oslňovalo hlubokou černí porcelánové obkládání a další doplňky. Kdyţ později seděli v Cadillacu Fleetwood s obrovitým monogramem HB na předních dvířkách, pozorovala Sophie, celá očarovaná, jak doktor pouţívá svůj cestovní telefon, instalovaný teprve nedávno vybraným zákazníkům na experimentální bázi a v rukou Blackstockových vynikající přístroj lásky. Později si ten dialog vybavila – aspoň Blackstockovu část, kdyţ se spojil se svým příbytkem v St. Albans. “Sylvie, zlato moje, tady je Hymie. Je to dost hlasité, slyšíš mě dobře? Mám tě moc moc rád, holčičko. Pusu, pusu, moc pusinek, zlato. (Mlask, mlask!) Za pár minut se zase ozvu, děvenko.” A za malou chvíli: “Sylvie, zlato, tady je Hymie. Zboţňuju tě, ty moje holčičko roztomilá. Fleetwood je teď právě na křiţovatce Linden Boulevardu a Utica Avenue. Fantastická dopravní zácpa! Já tě líbám, zlato.

(Mlask, mlask!) Posílám ti moc pusinek. Co? Pojedeš do New Yorku nakupovat? Takţe si tam za Hymieho kup něco moc moc pěkného na sebe, ty moje roztomilá. Já tě hrozně miluju, zlato. Jo, zlato, já zapomněl, vezmi si chryslera. U buicka nefunguje pumpa. A já končím, milánku.” Pak se podíval na Sophii a láskyplně pohladil sluchátko: “Senzační prostředek komunikace!” Blackstock byl skutečně šťastný člověk. Zboţňoval Sylvii nade všecko na světě. Jenom skutečnost, ţe neměl děti – jak jednou řekl Sophii –‚ bránila, aby nebyl na zemi tím člověkem absolutně nejšťastnějším.

Jak se v pravý čas ukáţe (a je to fakt pro tento příběh důleţitý), Sophie mi napovídala toho léta dosti lţí. Měl bych to moţná spíš formulovat, ţe si libovala v jakýchsi vytáčkách, které pro ni byly tou dobou nutné, jestli si chtěla zachovat vnitřní rovnováhu. Nebo přesněji řečeno zdravou mysl.

Samozřejmě ţe ji nijak neobviňuji, protoţe ze zpětného pohledu se jeví ty její nepravdy tak průzračně zdůvodnitelné, ţe nepotřebují vůbec ţádnou omluvu. Například její někdejší vyprávění o mládí v Krakově – monolog, který jsem se snaţil přepsat podle paměti co nejpřesněji – to byla většinou pravda. Ale obsahoval dvě důleţité nepravdy, spolu s jistými klíčovými vynechávkami, jak se ještě ukáţe. Kdyţ pročítám, co jsem zatím napsal, zjišťuji, ţe mi vlastně Sophie zalhala hned za několik okamţiků, co jsme se poprvé spatřili. Bylo to tehdy po oné příšerné hádce s Nathanem, kdy na mě upřela zrak plný zoufalství a prohlásila, ţe “Nathan byl jediný muţ, s kterým se kromě svého manţela milovala”. I kdyţ to není důleţité, nebylo tohle tvrzení pravdivé (později si to přede mnou připustila a přiznala, ţe poté, co manţela zastřelili nacisté – a to byla pravda –‚ měla ve Varšavě milence), a já tu okolnost zmiňuji nikoli proto, ţe bych nějak umravněle lpěl na absolutní věrohodnosti, ale abych ukázal Sophiin ostraţitý přístup k otázkám sexu. A zároveň bych tak chtěl naznačit, jak pro ni muselo být obtíţné říct Blackstockovi o té hrozné nemoci, která ji stihla a která musela být, jak cítila, důsledkem znásilnění v podzemní dráze.

Myšlenka, ţe by měla Blackstockovi vyjevit své tajemství, ji odpuzovala – i kdyţ to byl člověk od profese a navíc mu mohla důvěřovat. Odpornost toho, co se jí stalo, na ni působila tak silně, ţe ani dvacet měsíců v koncentračním táboře se vším kaţdodenním nelidským poniţováním a nahotou jí v nejmenším nepomohlo zbavit se onoho pocitu pošpinění. Ve skutečnosti si připadala pošpiněná ještě daleko zoufaleji, protoţe pokládala Brooklyn za “bezpečný”, a navíc její hanbu rozhodně nezmenšovala ani okolnost, ţe je katolička a Polka a dítě své doby a svého prostředí – totiţ mladá ţena vychovaná v puritánských zábranách a sexuálních tabu a tak neústupná jako kterákoli baptistická panna z Alabamy. (Aţ teprve Nathan, svěřila se mi později, Nathan se svou svobodnou

a vášnivou smyslností v ní probudil její pravý smysl pro erotiku, který by byla v sobě předtím ani ve snu nehledala.) Kdyţ se k tomuto hlubokému pocitu hanby nad znásilněním přidal ještě neobyvklý a řečeno skutečně mírně groteskní způsob, jakým byla napadena, stal se její ostych, ţe to vše bude muset vyprávět Blackstockovi, téměř nepřekonatelný.

Ale během další dlouhé cesty cadillacem do St. Albans přece jen promluvila, nejdřív koţenou formální polštinou, a nějak mu dokázala naznačit obavy o své zdraví, povědět mu o své malátnosti a bolesti v nohou a krvácení, aţ mu nakonec téměř šeptem vypověděla svůj příběh z podzemní dráhy. A jak předpokládala, Blackstock nejdřív pravý smysl jejích slov nepochopil. Pak mu váhavým, zajíkavým hlasem, v kterém se teprve o hodně později ozval přízvuk komického tónu, dala na srozuměnou, ţe akt nebyl proveden obvyklým způsobem. Ale nebyl pro to o nic méně odpudivý a otřesný: “Doktore, copak to nechápete?” šeptala mu, v tu chvíli jiţ anglicky. Dokonce právě pro ten způsob ještě odpudivější – řekla mu, tonouc v slzách – pokud se můţe vţít do toho, co má na mysli. “Chcete říct,” přerušil ji, “prstem…? Neudělal to svým…“ a taktně se odmlčel, protoţe ve věcech sexu se Blackstock nedopouštěl hrubostí. A kdyţ Sophie znovu potvrdila všechna svoje slova, soucitně na ni pohlédl a zavrčel si s hořkostí sám pro sebe: “Oj vej, tenhle svět je ale farštynkener.”

Blackstock pak nakonec po tom všem ochotně připustil, ţe to zvláštní násilí, které utrpěla, můţe skutečně být příčinou oněch příznaků, které ji začaly trápit, zvláště pokud jde o to silné krvácení.

Jeho detailnější diagnóza pak zněla, ţe ono trauma lokalizované v krajině pánevní způsobilo menší, ale nikoli zanedbatelné vyhození sakrálního obratle, coţ způsobilo tlak buď na pátý lumbální nebo první sakrální nerv, moţná na oba, rozhodně to však stačilo způsobit nechuť k jídlu, únavu a bolesti v kostech, na které si naříkala, zatímco krvácení samo o sobě jen vítězoslavně potvrdilo ostatní příznaky. Řekl Sophii, ţe k obnovení normální funkce nervů a k tomu, aby byla opět “zdravá jako řípa” (coţ dokonce i Sophiinu nezkušenému sluchu znělo neobyčejně šťavnatě), bude zapotřebí cyklus manipulací s páteří. Dva týdny chiropraktické léčby a bude zase jako rybička. Vţdyť je uţ

pro něho skoro jako příbuzná, svěřil se jí, takţe jí nebude počítat ani groš. A aby ji ještě povyrazil, nedal a donutil ji zhlédnout nejnovější kouzelnický trik, při kterém mu najednou zmizela z rukou ve vzduchu kytice pestrobarevných hedvábných šátečků, jeţ se hned vzápětí objevily v podobě miniaturních vlaječek Spojených národů, odvíjejících se mu na niti přímo z úst. Sophii se sice podařilo nějak ze sebe vymáčknout jakýs takýs uznalý smích, ale v tu chvíli cítila tak zoufalou depresi a bylo jí tak špatně, aţ ji napadlo, ţe se z toho snad pomátne.

Nathan se jednou zmínil o tom, jak se seznámili se Sophií, a vyjádřil se, ţe to bylo setkání přímo

“filmové”. Tím chtěl říct, ţe se neseznámili jako většina lidí, které svede dohromady společné zázemí výchovy nebo kancelář či sousedství, ale ţe se jejich cesty zkříţily díky té kouzelné náhodě, které vděčí za seznámení většina romantických cizinců z hollywoodských iluzorních snů, všech těch budoucích milenců, jejichţ osudy se propletou od prvního okamţiku jejich náhodného setkání: John Garfield a Lana Turnerová, osudově si předurčení od prvního střetnutí pohledů někde v kavárně u silnice, nebo ještě absurdněji, jako William Powell a Carole Lambardová, na všech čtyřech u zlatníka, kde se sťukli hlavami, kdyţ na zemi hledali zakutálený diamant. Naopak Sophie soudila, ţe se jejich cesty střetly prostě jen díky fiasku chiropraktické medicíny. Dejme tomu, uvaţovala občas později, ţe všechny zákroky dr. Blackstocka a jeho mladého kolegy dr. Seymoura Katze (který přicházíval po ordinačních hodinách a ujímal se přehojného přílivu trpících pacientů) by byly zabraly; dejme tomu, ţe by se býval sled událostí, který vedl od onoho vandalského prstu k sakrálnímu obratli a dále k tlaku na pátý lumbální nerv neukázal jako chiropraktická chiméra, ale byl by býval ukončen oslnivým vítězstvím a nastolením zdraví, jakoţto výsledek čtrnáctidenního Blackstockova bušení a mlácení do její páteře a všeho zuřivého natahování.

Kdyby ji byli takto vyléčili, byla by se prý rozhodně nikdy s Nathanem neseznámila. Zatím však potíţ byla v tom, ţe po té usilovné léčbě, které se podrobovala, se cítila stále hůř. A bylo jí pak uţ

tak strašně, ţe dokonce překonala své obavy, ţe by se mohla Blackstocka dotknout, a sdělila mu, ţe ţádný z oněch příznaků nezmizel, naopak ţe na ni doléhají ještě úporněji a nahánějí ještě více obav. “Ale, děvenko moje drahá,” vykřikl Blackstock a zavrtěl přitom hlavou, “vy se rozhodně

musíte cítit líp!” Uplynuly dva celé týdny, a kdyţ Sophie velmi ostýchavě nadhodila, ţe nejspíš bude potřebovat skutečného odborníka, diagnostika, vyletěl tak, ţe se to podobalo zuřivosti, stavu, jaký u tohoto téměř patologicky neškodného člověka ještě nikdy neviděla. “To chcete specializovaného doktora medicíny? Nějakého módního gazlena z Park Slope, který vás odře do poslední mrtě? Děvenko moje drahá, to byste uţ radši měla zajít k veterináři!” K jejímu zoufalství jí pak ihned nabídl léčbu elektrosenzilátorem, nově vyvinutým, komplikovaně vyhlíţejícím přístrojem, který působil spíš jako malá lednička se spoustou drátů a měřicích zařízení a který měl upravit molekulární strukturu buněk její páteře, k čemuţ Blackstock dodal, ţe aparát právě získal (a musel se “pěkně prásknout přes kapsu”, vyjádřil se a obohatil zároveň její zásobu idiomatické angličtiny) ze světového centra pro chiropraktickou léčbu někde v Ohiu nebo v Iowě – ve státech, jejichţ jména si Sophie věčně pletla.

Ráno toho dne, kdy byla objednána, aby se poddala pohřebnímu objetí elektrosenzilátoru, se probudila zvlášť unavená a s pocitem ochablosti a nevolnosti, daleko horším neţ obvykle. Měla ten den volno, a tak proklímala dopoledne v posteli a probudila se naplno teprve kolem dvanácté.

Vzpomínala si jasně, ţe se jí v tom dopoledním horečném spánku – byl to vlastně polospánek, v němţ se podivně a nesmyslně prolínala její krakovská minulost s přítomností úsměvného dr.

Blackstocka s jeho sochařsky zručnou rukou –‚ stále vracel se záhadnou úporností sen o jejím otci.

Chladný, přísný, v tuhém límci s ohrnutými rohy, v oválných profesorských brejlích bez obrouček, v černém mohérovém obleku načichlém doutníkovým kouřem k ní o čemsi německy řečnil, s touţ

přemýšlivou naléhavostí, jakou pamatovala z dětství; jako by ji před něčím varoval – měl o ni snad strach kvůli té nemoci? –‚ ale pokaţdé, kdyţ se jí podařilo jako plavci dostat se nad hladinu spánku, jeho slova vyšuměla a zmizela jí rázem z paměti, a před ní zůstal jen obraz otcova zjevení, bezútěšný a přísný, a dokonce aţ jaksi nejasně hrozivý. Nakonec se donutila – hlavně aby zahnala tu neodbytnou vidinu – vstát z postele a vyjít vstříc svěţímu a překrásnému letnímu dni. Nohy se pod ní třásly a uvědomovala si, ţe zase nemá vůbec ţádnou chuť k jídlu. Dlouho sice dobře pozorovala, jakou má bledou pleť, ale to dopoledne ji pohled do zrcadla v koupelně vyděsil a vyvolal v ní skoro aţ paniku: tvář neoţivoval ani sebemenší odstín růţové barvy ţivota, takţe vypadala jako vybělené lebky mnichů, které se jí vybavily jako vzpomínka na podzemní hrobku v jednom italském kostele.

Ve všech kostech ji zamrazilo, od prstů, jak si náhle všimla, hubených a neprokrvených, aţ po chodidla, a Sophie křečovitě zavřela oči, s dusivým nezvratným přesvědčením, ţe umírá. Dokonce znala jméno té choroby. Mám leukémii, myslela si. Umírám na leukémii, jako bratranec Tadeusz, a veškerá léčba dr. Blackstocka je jen milosrdná maškaráda. Ví, ţe umírám, a všechnu péči mi věnuje jen tak naoko. A kdyţ uvaţovala o té ironii, ţe by měla umřít na tak zákeřnou a neprobádanou nemoc po všech oněch chorobách, z nichţ se vykřesala a které všechny v jejich bezpočetných variantách viděla a poznala i přestála, zvedla se v ní vlna skoro aţ jakési hysterie, pocitu přesně uprostřed mezi ţalem a smíchem. A k té myšlence byla v tu chvíli s to připojit naprosto logický závěr, i kdyţ mučivý a zoufalý, ţe takovýmto koncem její tělo krutě uskutečňuje sebezničení, které nebyla s to provést vlastní rukou.

Nějak se jí však podařilo ovládnout a zapudit tu morbidní myšlenku aţ do nejskrytějších koutů mysli. Lehce se od zrcadla odtáhla, ale zachytila ještě s jakýmsi narcistickým uspokojením záblesk známé krásy, která se přese všechno stále tajila pod bílou maskou, a to jí poskytlo dlouhou chvíli úlevy. Ten den měla na Brooklyn College angličtinu, a aby se posílila na hroznou cestu podzemní drahou i na samo vyučování, donutila se jíst. Úkon provázely vlny ţaludeční nevolnosti, ale věděla, ţe jídlo do sebe dostat musí: vajíčka se slaninou, pšeničný chléb a smetanu, coţ si všechno mechanicky nachystala v potemnělém těsném kuchyňském koutu. Při jídle dostala nápad –

částečně jej inspirovala Mahlerova symfonie, kterou zrovna vysílali v poledním koncertu na WQXR. Bez jakékoli zjevné příčiny jí několik pochmurnějších akordů, které zazní uprostřed andantové věty symfonie, připomenulo pozoruhodnou báseň, kterou jí před několika dny na konci poslední hodiny angličtiny přečetl jejich učitel, zapálený, obtloustlý, trpělivý a svědomitý mladý absolvent univerzity, který pracoval na doktorátu a třídě byl znám jako pan Youngstein.

Bezpochyby díky své zběhlosti v jiných jazycích byla Sophie mezi tou pestrou směsicí snaţivých zájemců o vědu, v té polyglotní skupině emigrantů ze všech moţných koutů Evropy, hovořících hlavně jidiš, zdaleka ta nejtalentovanější studentka; pana Youngsteina rozhodně musela svou vynikající úrovní přitahovat, i kdyţ Sophie sama si svou osobnost natolik uvědomovala, ţe nemohla nevědět, jak na toho mladíka musí nepochybně působit jiţ pouhá její fyzická přítomnost.

Spletený a ostýchavý, byl jí jasně uchvácen, ale neodváţil se přiblíţit jinak, neţ ţe Sophii zajíkavě pokaţdé navrhl, aby po hodině ještě chvíli zůstala, ţe by jí přečetl, jak to formuloval,

“nějakou reprezentativní americkou poezii”. A předčítal jí znervóznělým hlasem, pomalu recitoval verše z Whitmana a Poea a Frosta a jiných, v chraptivých, nemuzikálních, ale zřetelně artikulovaných slabikách, zatímco ona pozorně poslouchala, často hluboce dojatá tou poezií, která jí v jazyce nezřídka zjevila nové významové nuance, ale i nemotornou a tápající vášní pana Youngsteina, kterou jí projevoval faunovsky roztouţenými pohledy zpoza prizmatických monstrózních brýlí. Cítila, ţe jí to jeho nedospělé uhranuté pobláznění dělá stejně tak dobře, jako jí působí jisté znepokojení, a ţe můţe reagovat pouze na poezii, protoţe vedle skutečnosti, ţe byl ve svých asi dvaceti letech přinejmenším o deset let mladší neţ ona, postrádal zároveň jakoukoli fyzickou přitaţlivost – byl totiţ přetloustlý, nemluvě o jeho groteskně dezorientovaných očích. Pro zmíněné básníky však měl tak hluboký a upřímný cit, ţe se mu naprosto spolehlivě dařilo tlumočit jí valnou část jejich podstaty, a Sophii uchvátila zvláště silně aţ přízračná melodie jednoho verše, který začínal:

Já pro Smrt jít jsem nemohla,

tak ona přišla pro mne,

a vůz vez jen nás dvě

a bytí Nesmrtelné.

Kdyţ jí pan Youngstein báseň předčítal, zboţně ho poslouchala a v duchu touţila, aby si mohla báseň spolu s dalšími verši toho básníka přečíst se svou o tolik zlepšenou angličtinou sama, protoţe se ji chtěla naučit nazpaměť. Ale došlo k malému nedorozumění. Nevšimla si v učitelových slovech jedné gramatické drobnosti. A domnívala se, ţe ta kratičká báseň, očarovaná, tak prostými prostředky vytvořená vize s naléhavě znějícím podtónem věčnosti, je dílem amerického básníka, jehoţ příjmení je zřejmě totoţné s příjmením nesmrtelného světového romanopisce Ch. Dickense.

A kdyţ jí toho dne ty smutné Mahlerovy akordy báseň v pokojíku Yettina domu připomněly, rozhodla se zajít ještě před vyučováním do knihovny Brooklyn College a zalistovat v díle onoho obdivuhodného tvůrce, kterého ve své nevědomosti pokládala za muţe. Později řekla, ţe takové nevinné nedopatření bylo vlastně základní poloţkou v mozaice maličkostí, z nichţ se nakonec poskládal portrét jejího setkání s Nathanem.

Vybavovala si všechno neobyčejně jasně – z dusivého horka nenáviděné podzemní dráhy vyšla do slunných prostor univerzity s rozběhlými obdélníky šťavnaté zelené trávy, se zástupy studentů letního kurzu, stromy a pěšinkami mezi květinovými záhony. Tady měla vţdy pocit většího klidu neţ v kterýchkoli jiných částech Brooklynu, přestoţe se tato univerzita podobala ctihodné Jagellonské univerzitě z její minulosti asi jako nablýskaný chronometr starým, mechem obrostlým slunečním hodinám, cítila se Sophie v tom kouzelně nenuceném a bezstarostném davu studentů, v rytmu chvatných kroků v přestávkách mezi přednáškami a v celé té akademické atmosféře spokojená a uvolněná, jako doma. Zahrady pro ni byly klidnou kvetoucí oázou uprostřed chaotického babylonu. Kdyţ toho dne zamířila okrajem zahrad ke knihovně, zahlédla cosi, co jí utkvělo nesmazatelně v mysli a co jí později vnukalo otázku, jestli nakonec ten výjev neměl nějakou mystickou souvislost s Nathanem, zda nebyl předzvěstí jeho vstupu do Sophiina ţivota. Co spatřila, nebylo ani podle měřítek uslušnělého vkusu Brooklyn College a čtyřicátých let nic šokujícího, ale spíš ji to prudce rozrušilo, jako kdyby prchavá smyslovost toho drobného výjevu měla sílu rozdmychat uhlíky jejího vnitřního ohně, který pokládala za jednou provţdy téměř vyhaslý. Naskytl se jí obyčejný, zběţný pohled jako barevná fotografie dvou tmavých, oslnivě krásných mladých lidí opřených o kmen stromu: měli ruce plné knih, ale vzdali se jeden druhému jako David a Betsabé, stáli tam přitisknuti k sobě, líbali se s lačnou hladovostí ţivočichů a hltali do

sebe samu podstatu svých bytostí a vytrčenými jazyky se hltavě navzájem prozkoumávali, zatímco bohatou záplavou dívčiných černých vlasů probleskovala zářící pleť.

Okamţik minul. Sophie s pocitem, jako by ji někdo bodl, násilím odvrátila zrak. Pospíchala dál po přeplněném chodníku, uvědomujíc si, ţe se musí horečně červenat a ţe jí srdce pádí jako splašené. Nedovedla si to náhle vzplanuvší sexuální vzrušení, jehoţ byla plná, nijak vysvětlit a poplašilo ji. Vţdyť tak dlouho vůbec nic necítila a tak dlouho ţila s umrtvenou ţádostí! Teď však ten poţár cítila aţ v konečcích prstů, koloval jí ve všech údech, ale hlavně hořel kdesi v samém jejím středu, v jejím lůně, kde tak naléhavou touhu nepocítila po měsíce a roky, jeţ uţ nebyla vůbec s to spočítat.

Ale ten neuvěřitelný vzruch rychle vyprchal. Kdyţ vstupovala do knihovny, byl pryč, dávno před tím, neţ se střetla s knihovníkem za pultem – nacistou. Ne, samozřejmě to nebyl nacista, uţ nejen proto, ţe jej černobílá jmenovka identifikovala jako pana Sholoma Weisse, ale i proto, ţe – ostatně, co by dělal v knihovně Brooklyn College nacista, který by tu svazek po svazku přiděloval návštěvníkům moudrost této země? Ale Sholom Weiss, bledý nepřístupný třicátník s agresivně působícími obroučkami brýlí a zeleným štítkem nad očima, byl úděsně věrnou kopií úporného, neústupného a nemilosrdného německého byrokrata a lidské stvůrky, jaké poznala v minulých letech. A Sophie se zmocňoval aţ podivný pocit, jako by ji cosi rázem strhlo zpátky do okupované Varšavy. A nepochybně právě tento okamţik déj'a'vu, tato blesková identifikace způsobily, ţe jí tak náhle a nezvládnutelně povolily nervy. Bylo jí dusivě nevolno a zas se cítila slabá a nemocná, kdyţ

se ostýchavým hlasem ptala Sholoma Weisse, kde by mohla najít katalog s díly amerického básníka devatenáctého století Emila Dickense.

“V oddělení katalogů, první dveře nalevo,” zahučel Weiss bez úsměvu, a pak po delší pauze dodal:

“Ale ţádný takový seznam děl nenajdete.”

“Ţádný takový seznam děl nenajdu?” opakovala zmateně, jako ozvěna. Po chvilce ticha řekla:

“Mohl byste mi říct proč?”

“Charles Dickens je anglický spisovatel. Ţádný americký spisovatel jménem Dickens neexistuje.” Jeho hlas byl ostrý a nepřátelský a působil jako chirurgický řez.

Náhle ji opět zachvátila ţaludeční nevolnost a závrať, v údech pocítila neblahé mrazení, jako by ji slabě bodaly tisíce drobných jehliček; se strnulou nechápavostí se zahleděla Sholomu Weissovi do tváře, nasupeně upjaté a odpudivě strnulé, a zdálo se jí, jako by se ta tvář oddělila od krku a vyklouzla z vězení límce a lehce odplouvala kamsi vzhůru. Mně je přece tak hrozně špatně, jako by sdělovala nějakému neviditelnému starostlivému lékaři, a přitom se jí přece jen podařilo říci knihovníkovi zajíkavě: “Ale já vím určitě, ţe existuje americký básník jménem Dickens.” S

myšlenkou, ţe ty verše, ty sonorní verše s tou minuciózní rmutlivou hudbou smrtelnosti a času, budou nejspíš americkému knihovníkovi známy jako ty nejběţnější věci ze ţivota, z domova, jako vlastenecká hymna nebo jako příbuzná krev, pootevřela Sophie rty a uţ uţ se chystala říci Já pro Smrt jít jsem nemohla… Hlava se jí příšerně točila. Nebyla s to si uvědomit, ţe v těch několika uplynuvších vteřinách Sholom Weiss v hájemství svého omezeného mozečku zaregistroval, jak mu pošetile a drze odporuje. Neţ ze sebe verš mohla dostat, uslyšela jeho zvýšený hlas, kterým se na ni otočil proti všem knihovnickým pravidlům ticha, aţ se vzdálené a jakoby rozpité obrysy hlav otočily. Rezavě chraptivý, vyšeptalý hlas – hádavý, s jedovými bodly zlé vůle – na ni dopadal s tíhou neotesané zloby malého mocnáře. “Poslechněte, přece jsem vám to jasně řekl,” doráţel na ni ten hlas, “taková osoba neexistuje! Mám vám to snad nakreslit? Říkám vám to zřetelně, slyšíte mě?”

Sholom Weiss si mohl snadno myslit, ţe ji svými slovy zabil. Protoţe kdyţ se Sophie o několik okamţiků později probrala z hluboké mdloby, která ji sklátila k zemi, jeho slova jí stále ještě bláznivě vířila v hlavě a Sophie si uvědomovala, ţe omdlela právě ve chvíli, kdy na ni přestal křičet. Ale v tom okamţiku jako by se všecko zvrtlo, vymklo z běţného pořádku, a Sophie si skoro ani neuvědomovala, kde je. V knihovně, ano, jistě, je v knihovně, ale leţela strnule na nějaké pohovce nebo v křesle v okenním výklenku nedaleko knihovnického pultu, před nímţ se zhroutila,

byla zesláblá a cítila, jako by se ve vzduchu kolem ní vznášel odporný pach, nakyslý zápach, který nedovedla přesněji určit, aţ si sáhla na blůzičku, nahmatala mokré místo a pomalu si uvědomila, ţe zřejmě vyzvrátila poslední jídlo. Mokrá krusta zvratků smáčela její prsa jako odporné bláto.

Ale i v tom okamţiku, kdy si tuto okolnost plně uvědomila, bezděčně pohnula hlavou, protoţe její pozornost upoutalo něco jiného, nějaký hlas, muţský hlas, mohutný, znějící jako ozvučnice, zuřivě útočící na přihrbenou a zpocenou postavu zády k ní, v níţ matně rozpoznala podle zeleného, nakřivo pošoupnutého štítku na čele Sholoma Weisse. A cosi přísného a velitelského a krajně pobouřeného v hlasu toho muţe, kterého ze svého místa vlastně ani pořádně neviděla, způsobilo, ţe se jí, jak tam leţela slabá a bezmocná, začínalo rozlévat v zádech příjemné mrazení. “Nemám ponětí, kdo jste, Weissi, ale chování máte strašné. Slyšel jsem kaţdé slovo z těch sprostot, co jste jí říkal, stál jsem přímo tady!” burácel. “A vyslechl jsem všechny ty neuvěřitelné uráţky a špinavosti, které jste té dívce povídal. Copak jste nevěděl, ţe to je cizinka!? Nejste pro mě nic neţ ubohej malej mamzr, šmuk!” Kolem se shromáţdil hlouček lidí a Sophie viděla, ţe se knihovník třese, jako by s ním lomcovaly divoké vichry. “Jste pro mě vykutálený Ţidák, Weissi, icik, přesně ten ţidovský kretének, kvůli jakým se Ţidům nadává. Ta dívka, ta milá a krásná dívka, má trochu potíţe s jazykem a poloţí vám naprosto slušnou otázku a vy s ní jednáte jako s nějakou onucí. Měl bych vám tu vaši pitomou lebku rozmlátit! Vy máte tady mezi těmi knihami asi tak co dělat jako instalatér!” A vtom Sophie ke svému omámenému údivu uviděla, jak ten muţ strhl Weissovi štítek z čela, přes obličej aţ na průdušnici, kde mu visel jako zbytečný celuloidový přívěsek. “Nejste nic jiného neţ hnusný malý puc,” slyšela jeho hlas plný pohrdání a odporu, “z vás by se musel pozvracet kaţdý!”

Sophie zřejmě musela ztratit vědomí znovu, protoţe pak uţ si pamatovala jen Nathanovy jemné, silné a obdivuhodně citlivé prsty, potřísněné k jejímu kromobyčejnému pocitu zahanbení šmouhami jejích zvratků, ale přesto nekonečně tišivé a povzbudivé, jak jí ten neznámý čímsi vlhkým a chladným potíral čelo. “Uţ jste v pořádku, děvenko,” šeptal jí, “zas vám bude úplně dobře. Jen si nedělejte s ničím hlavu. Ááá, vy jste přece tak krásná, jak je to moţné, ţe jste tak krásná? Teď se nehýbejte, uţ je to v pořádku, jen na vás přišla taková směšná malá mdloba.

Zůstaňte klidně leţet, doktor se o všechno postará. No vidíte, dělá vám tohle dobře? Chcete se napít trochu vody? Ne, ne, nesnaţte se nic říkat, hezky se uvolněte, za minutku budete úplně v pořádku.”

A tak ji ten hlas konejšil pořád dál v něţném monologu, kolébal ji a tišil a vléval do ní tím přitlumeným zvukem pocit klidu; zněl jako jemný nápěv, tak uspokojující, ţe ji brzy ty rozpaky nad cizincovými prsty poskvrněnými jejími kyselými ţaludečními šťávami úplně opustily a ona začala jaksi litovat, ţe jediná myšlenka, kterou mu dokázala sdělit, kdyţ prvně otevřela oči, byla tak nemoţně pošetilá věta Panebo ţe, já myslím, ţe umřu. Ne, neumřete, říkal jí znovu a znovu tím hlasem naplněným nekonečnou a trpělivou silou, zatímco se jeho prsty snaţily příjemně zchladit její čelo, “nezemřete, doţijete se sta let. Jak se jmenujete, moje milá? Ne, teď mi to neříkejte, zůstaňte klidně leţet, tak, v té své kráse. Pulz je v pořádku, pravidelný. Nate, zkuste se napít trochu vody…“

5

Muselo to být několik týdnů poté, co jsem se zabydlel ve svém růţovém příbytku, kdyţ jsem dostal další zprávu od tatínka. Byl to uţ sám o sobě fascinující dopis, i kdyţ tehdy jsem si sotva mohl uvědomit, jaké souvislosti nakonec nabude s mým vztahem k Sophii a Nathanovi a celému sběhu událostí, které se odehrály později toho léta. Stejně jako jeho poslední dopis, který jsem citoval – ten o Marii Huntové –‚ i tohle poselství mělo co dělat se smrtí, a stejně jako se předchozí list týkal Artista, i tenhle mi přinesl zprávy o čemsi, co by se dalo pokládat svým způsobem za dědictví anebo aspoň podíl na něm. Uvádím tu valnou většinu listu:

Synku, před desíti dny padl ve své kanceláři v loděnicích mrtev můj milý přítel a politický a filozofický protivník Frank Hobbs. Byla to rychlá, takříkajíc okamžitá cerebrální trombóza. Měl teprv šedesát let, což je věk, který jsem začal ve skutečnosti cítit jako dobu životního jara. Jeho odchod mi způsobil velikou ránu a ztrátu hluboce prožívám. Jeho politické názory byly samozřejmě odsouzeníhodné a řadil se pro ně asi někam deset mil napravo od Mussoliniho, ale přese všecko byl přec jen tím, čemu my, kteří jsme se narodili v tomto jižním koutě Ameriky, vždycky říkáme

“chlap ze staré dobré školy”, a já budu strašlivě postrádat přítomnost té jeho rozmáchlé, velkorysé, i když dogmatické osobnosti, když jsme spolu jezdili do práce. Byla to v mnoha ohledech tragická postava, osamocený člověk, vdovec, stále se trápící nad smrtí svého jediného dítěte, Franka mladšího, který, jak se budeš možná pamatovat, se utopil, není tomu tak dávno, někdy v třetí desítce svého věku při nějakém rybářském neštěstí dole na Albermarle Sound. Po Franku seniorovi nezůstal nikdo a ta skutečnost je jádrem mého dopisu a taky důvod, proč Ti píši poněkud obšírněji.

Před několika dny mi volal Frankův právní zástupce a k mému obrovskému překvapení mě informoval, že jsem hlavním obročníkem Frankovy usedlosti. Frank měl našetřeno jen málo peněz a vůbec nic neinvestoval, protože byl podobně jako já výdělečně činný příslušník vyšších vrstev uvnitř, nebo ještě spíš jedoucí obkročmo na hřbetu toho zrůdného leviatna známého pod jménem americký business. Lituji tudíž, že Ti nepřináším zvěsti o doručení tučného šeku, jenž by rozptýlil Tvoje starosti při té tvrdé práci na vinici literatury. Frank byl po mnoho let majitelem a nepřítomným statkářem na malé podzemnicové farmě v Southampton County, na usedlosti, která byla v rodině Hobbsů od občanské války. A tuhle farmu mi Frank odkázal a ve své poslední vůli uvedl, že si s ní sice mohu dělat, co chci, ale prý pevně doufá, že tu budu farmařit jako on, i když si uvědomuje, jaký skromný zisk mohu dostat z 60 akrů burských oříšků; ale zas prý se za to mohu těšit z příjemné a svěží atmosféry venkova, kde je farma situována, a užívat i tu nádhernou malou říčku hemžící se rybami. Za ta léta jsem jeho usedlost navštívil mnohokrát a on musel určitě vědět, jak se mi tam líbí.

Tohle výjimečné a dojímavé Frankovo gesto mě však naráz postavilo před jisté dilema. Na jedné straně bych rád udělal všecko, co je v mých silách, abych vyhověl Frankovu přání a usedlost neprodával, ale na druhé straně zas nevím, jestli po tolika letech ještě v sobě mám k farmaření nějaké vlohy (i když jsem se jako kluk v Severní Karolíně pořádně dovedl ohánět lopatou i motykou), i kdybych vedl farmu takříkajíc in absentia jako Frank. Vyžaduje to i tak hodně námahy a pozornosti a Frank měl navíc plno nadšení, jenže tady v loděnicích mám svou vlastní práci, pro kterou jsem zase střižený já. Je to ovšem v mnoha ohledech lákavý návrh: při usedlosti jsou dva nájemní farmáři, schopní a spolehliví černoši, a vybavení farmy je taky ve slušném stavu. Hlavní obytná budova je výborně opravená a mohla by sloužit jako pěkné víkendové útočiště, zvlášť když se uváží blízkost té nádherné říčky vhodné k rybaření. Podzemnice teď sice není po stránce peněžní nijak příliš nadějná plodina, zvlášť poté, co poslední válka ukázala tolik nových možností v oblasti luštěnin. Pamatuji se, že Frank prodával většinu své úrody společnosti Planters v Suffolku, kde pomáhali uspokojit nenasytný hlad Ameriky po burském másle “Skippy“. Chová se tam též pár vepřů, z kterých se dělá nejlepší šunka v celém křesťanském světě. Na pár akrech se pěstují sójové boby a bavlna, což je poměrně výnosné, a tak můžeš sám vidět, že celá situace má dokonce jisté vyloženě zištné aspekty – vedle těch estetických a rekreačních – a ty mě lákají, abych se přec jen pustil po nějakých čtyřiceti letech odloučení od stodoly a pole do zemědělských výbojů.

Samozřejmě že z toho bych nezbohatl, i když se domnívám, že bych přece jen mohl trochu zvětšit příjem, který tak těžce postihují požadavky Tvých chudých tetiček v Severní Karolíně. Ale poněkud mě přec zrazují ony uvedené vážné pochybnosti a výhrady. A to mě přivádí, Stingo, ke Tvé případné či potenciální úloze v tomto dosud nerozřešeném dilematu.

Já totiž navrhuji jedno: abys přijel sem na Jih na farmu a žil na ní a v mé nepřítomnosti tu dělal vlastníka. Skoro jako bych přímo cítil Tvou rozmrzelost, až budeš dopis číst, a jako bych viděl ve Tvých očích výraz “ale já kruci o pěstování burských oříšků nemám ani ponětí”. Dobře si uvědomuji, jak Ti tohle všechno bude připadat nevhodné, už jen proto, že ses rozhodl zkusit své

životní štěstí jako spisovatel mezi Yankeei. Ale prosím Tě, abys ten návrh zvážil, ne proto, že bych neměl úctu k Tvé potřebě být nezávislý, když pobýváš na barbarském Severu (aspoň pro mě barbarském), ale z upřímné starosti nad Tvou nespokojeností, již vyjadřuješ ve svém nedávném dopise a z níž jsem nabyl dojmu, že rozhodně nijak zvlášť nevzkvétáš, jak po stránce duchovní, tak (samozřejmě) po stránce finanční. Ale ještě bych chtěl dodat, že Tvé povinnosti by byly minimální, jelikož Hugo a Lewis, oni dva černoši, kteří na usedlosti žijí se svými rodinami už léta, mají praktické záležitosti na farmě pevně v rukou, takže bys tam fungoval spíš jako jakýsi farmář džentlmen, jehož hlavní prací by bylo – a tím jsem si jist – psaní toho románu, do něhož ses, jak píšeš, pustil. A taky bys neplatil žádné nájemné a za převzetí nějaké malé odpovědnosti bych Ti jistě mohl poskytnout přilepšení. Nadto (a to jsem si schovával až naposledy) Tě žádám, abys uvážil i další důvod, jímž je blízkost farmy u starobylého místa pobytu “starého proroka Nata”‚ onoho záhadného černocha, který všem nahnal tolik strachu – nebo spíš (odpusť mi, že se tu snažím vyjádřit poněkud přiléhavěji) – všechny, tak příšerně vyděsil, že z toho byla celá nešťastná otrokářská Virginie před tolika lety úplně podělaná. Nikdo neví líp než já, jak Tě ten “starý prorok” fascinuje, a nemůžu zapomenout, jak jsi už co středoškolák věčně ležel v mapách a grafech a vůbec sháněl o té podivuhodné postavě všechny možné informace. Hobbsova farma je co by kamenem dohodil od místa, kde se ten prorok vydal za svým strašlivým posláním krveprolití, a kdyby ses tam usadil, získal bys, myslím, výborný dojem o celé atmosféře a také všechny informace potřebné pro knihu, kterou určitě jednou budeš psát. Prosím Tě, synku, zvaž ten návrh pozorně.

Nemusím Ti říkat, že nijak nechci a ani nemohu skrývat prvek svého vlastního sobeckého zájmu, který mi tuto nabídku vnuká. Pokud farmu mám vůbec udržet, nutně na ní potřebuji dozorce. Ale jestliže tohle vše je pravda, nemohu skrýt ani tu radost, kterou jako bych cítil za Tebe (při pomyšlení, že Ty jednou vyrosteš ve spisovatele, jímž jsem toužil být i já, ale nemohl), že Tobě by se mohla naskytnout taková nádherná šance žít přímo v tom kraji a doslova ohmatávat, vidět a cítit tu zem, která toho záhadného velkolepého černocha zplodila…

Svým způsobem bylo všechno velmi lákavé, to nemohu popřít. K dopisu otec přiloţil několik kodachromových snímků farmy; stulená ve stínu starých buků vypadala ta rozlehlá stařičká usedlost z půli devatenáctého století, jako by nepotřebovala – mimo nový nátěr – uţ vůbec nic, aby se tu příjemně zabydlel typ, který by lehce vklouzl do jiţní tradice farmařících spisovatelů.

Poklidná atmosféra stopená v sladké cirokové vůni (husy kolébající se plevelnatou travou, podřímlá veranda s houpačkou, starý Hugo a Lewis se zubí na celé kolo vápencově bílým chrupem a růţovými dásněmi, skloněni nad volantem zabláceného traktoru) mě na okamţik probodla čepelí nostalgické lásky k venkovskému Jihu. Pokušení bylo lákavé a mocné a trvalo po celou dobu, co jsem si dopis ještě dvakrát četl a co jsem znovu dumal nad tím stavením a příjemným trávníkem, coţ všechno jako by zdánlivě ustrnulo v jakémsi mléčném idylickém oparu, i kdyţ to nejspíš byl důsledek přeexponování filmu. Ale přestoţe mě dopis bral za srdce a působil zároveň i přesvědčivou logikou, uvědomoval jsem si, ţe musím tatínkovo pozvání odmítnout. Kdyby byl dopis přišel o pár týdnů dřív, kdy jsem byl po vyhazovu od McGraw-Hilla tak na dně, byl bych se moţná té příleţitosti ochotně chopil. Ale všechno se nyní zásadně změnilo a já se se svým prostředím sţil. Takţe jsem musel tatínkovi odepsat poněkud lítostivým Ne. A kdyţ se nyní dívám zpátky na tu slibnou dobu, uvědomuji si, ţe za mou překvapivou nově zrozenou spokojenost byly odpovědny tři faktory. Uvádím je bez jakéhokoli pořadí důleţitosti: (1) náhlé osvícení, pokud šlo o můj román, jehoţ prognóza byla aţ dosud nejasná a zdaleka ne slibná; (2) můj objev Sophie a Nathana; a (3) předtucha zaručeného sexuálního ukojení, poprvé v mém dosud neuspokojeném ţivotě.

Nejdřív jen několik slov o knize, kterou jsem se snaţil psát. Během mé spisovatelské dráhy mě vţdy přitahovala poněkud morbidní témata – sebevraţda, násilí, vraţda, vojenský ţivot, manţelství, otroctví. A jiţ tehdy jsem věděl, ţe moje první dílo bude mít příchuť jisté morbidnosti

– cítil jsem to aţ v kostech a moţná by se to dalo nazvat “smyslem pro tragično” –‚ ale abych byl naprosto upřímný, měl jsem jen velice mlhavou představu, do čeho jsem se s tak horečným úsilím

pustil a o čem to chci psát. Je pravda, ţe jsem měl v hlavě ten nejcennější prvek pro psaní románu: místo. Představy, zvuky, pachy, světla a stíny a hluboké tůně i mělčiny mého rodného tidewaterského povodí na mě neodbytně doléhaly a nutily mne, abych jim dal na papíře fyzickou podobu, a já jsem té vášni nemohl odolat – posedla mě aţ jakási zuřivost, ţe to musím všechno vypsat. Ale pokud šlo o charaktery a zápletku samu, o kloudný příběh, kterým bych mohl vést nit své ţivé fantazie, evokující mou nedávnou minulost, to vše mi chybělo. V dvaadvaceti letech jsem se necítil nic víc neţ jako hubený mladík, vysoký šest stop, váţící sto padesát liber, uzel obnaţených nervů, který toho nemá mnoho co říct. Moje původní tvůrčí strategie byla aţ dojemně odvozená, postrádala vnitřní logiku a strukturu, coţ obojí jsem se snaţil nahradit amorfním hladem vykonat pro malé jiţní městečko totéţ, co udělal pro svůj zázračný mikrokosmos James Joyce. Na člověka mého věku to nebyla ctiţádost tak úplně bezcenná, aţ na tu okolnost, ţe přes všechnu snahu najít pro svou představu skromnější úroveň to vypadalo, ţe v Dixielandu nějaké obdoby Stephanů Dedalů a nesmrtelných Bloomů nelze vůbec nalézt.

Ale pak – jak jenom je to pravdivé, ţe většina spisovatelů začne dříve nebo později těţit z tragédií jiných lidi –‚ pak se objevila (nebo spíš zmizela) Maria Huntová. Zemřela právě v okamţiku, kdy jsem potřeboval ten báječný psychický impulz známý jako inspirace. A tak kdyţ

během několika dalších dní poté, co jsem dostal zprávu o její smrti, šok zeslábl a já byl schopen zaujmout k jejímu grotesknímu konci takříkajíc profesionální stanovisko, vyvstal ve mně pocit jakéhosi fantastického objevu. Znovu a znovu jsem dumal nad novinovým výstřiţkem, který mi poslal otec, a začínal se rozehřívat vzrušením nad stále sílícím vědomím, ţe Maria a její rodina by mohly poslouţit jako vzorové postavy pro charakterové obsazení v románu. Dosti zoufalá troska otce, chronického alkoholika a taky trochu sukničkáře, matka, poněkud nevyrovnaná, ale zato přísná dogmatická puritánka, dobře známá ve vyšších středních vrstvách, ve sportovním klubu místní honorace a u hodnostářů na nejvyšších stupních episkopálního ţebříčku pro svou dlouhou a bolestivou tolerantnost vůči manţelově milence, omezené venkovské huse, která se snaţí vydrápat společensky výš, a konečně dcera, nebohá mrtvá Maria, oběť odsouzená k osudnému konci od samého začátku přes celý propletenec nedorozumění, drobných nenávistí a mstivého ubliţování, jaké dovedou udělat z měšťáckého rodinného ţivota téměř peklo na zemi – paneboţe, myslel jsem si, to je přímo něco báječného, dar z nebes! Ale ke svému potěšení jsem si uvědomoval, ţe uţ jsem vlastně dal maně dohromady kolem té tragické krajiny první část celkového rámce: ţalostná cesta vlakem, pasáţ, kterou jsem miloval a vypracovával s takovým bláznivým soustředěním, se nyní začínala jevit na pozadí města s příjezdem vlaku přiváţejícího tělo hrdinky, které exhumovali na newyorském hřbitově sebevrahů a odeslali zavazadlovým vozem, aby bylo definitivně pohřbeno v hrdinčině rodném městě. Všechno to vypadalo příliš krásně, neţ aby to bylo pravdivé. K jakému příšernému oportunismu mají spisovatelé sklony!

Ještě neţ jsem naposledy otcův dopis odloţil, šťastně a rozkošnicky jsem si povzdechl, protoţe jsem cítil, jak se líhne další výjev, tak hmatatelný, ţe se mi zdálo, jako by stačilo jen natáhnout ruku a polaskat jej mezi prsty, skoro jako obrovité zlaté vejce snesené v mém mozku. Vrhl jsem se na své ţluté bloky a chopil se tuţky. Vlak přijede na nádraţí poblíţ řeky, špinavé přístaviště sálá horkem, rozruch, prach. Na vlak bude čekat oloupený otec, neodbytná milenka, pohřební vůz, horlivý pohřební zřízenec a moţná ještě někdo… Věrná nevolnice, ţena. Stará černoška? A má tuţka Venušin samet se znovu zaryla do papíru.

Na první týdny u Yetty se pamatuji neobyčejně jasně. Především jsem proţíval ten báječný výbuch tvůrčí energie, bezelstné mladistvé oddanosti práci, která mi umoţnila dostat na papír za tak krátkou dobu prvních padesát nebo šedesát stránek knihy. Nikdy jsem nepsal rychle nebo snadno a toto nebyla výjimka, protoţe i tehdy jsem musel, byť sebeneobratněji, hledat ten pravý výraz a prokousávat se mukami, která nám uchystává náš nádherný, ale nemilosrdně nepoddajný jazyk; nicméně mě popadla neohroţená sebedůvěra a já vesele psal a psal a charaktery, které jsem pomalu vytvářel, jako by začínaly ţít vlastním ţivotem a dusná atmosféra tidewaterského léta nabývala oslnivé a téměř hmatatelné reality, jako by se odvíjela před mýma očima na filmovém pásu v tajuplných trojrozměrných barvách. Neméně rád si dnes vybavuji svůj obraz z těch mladých

let, kdy jsem seděl shrbený nad psacím stolkem jako za starou katedrou, melodickým šepotem jsem si předříkával (coţ dělám dodnes) vytvořená slovní spojení a celé věty, zkoušel jsem si je na rtech jako nějaký posedlý veršotepec a přitom jsem pořád tonul ve vrcholné spokojenosti u vědomí, ţe výsledkem této šťastné námahy bude přes všechny moţné nedostatky jeden z nejúţasnějších a nejvýznamnějších plodů lidské fantazie – román. Poţehnaný Román. Posvátný Román. Všemocný Román. Boţe, jak já ti, Stingo, závidím ta dávná odpoledne Prvního románového opojení (tak dlouho před dobou středního věku a před údobím ospalých a pomalých vln prázdnoty, posmutnělé nudy nad literárním dílem a ochabujícího sebevědomí a ctiţádosti), kdy nesmrtelné tuţby diktovaly kaţdou pomlčku a středník a člověk byl plný dětské víry v krásu, kterou, jak cítil, mu bylo souzeno vyvolat k ţivotu.

Z toho prvopočátečního období u Yetty si velice dobře pamatuji taky onen nově nalezený pocit osobní uvolněnosti a bezpečí – coţ obojí bylo určitě důsledkem mého přátelství se Sophií a Nathanem. Tehdy v neděli jsem u Sophie v jejím pokojíku cítil, jak tohle všechno ve mně přímo plápolá. V McGraw-Hillově úlu jsem sice vyloţeně lelkoval a v tom, jak jsem se stáhl od lidí do světa fantazie a samoty, bylo cosi chorého, cosi sebetrýznivého; jiţ vzhledem k mým vlastním dispozicím to bylo nepřirozené, protoţe jsem spíš společenský tvor, kterého to logicky pudí k přátelství a kterého popadá stejný děs ze samoty, jaký dohání jiné lidské bytosti do manţelství nebo mezi rotariány. Tehdy v Brooklynu jsem dospěl k okamţiku, kdy jsem zoufale potřeboval přátele, a taky jsem je nalezl, čímţ jsem uklidnil své skryté úzkosti a uvolnil se pro psaní. Jistěţe jen ten nejchorobnější samotář můţe den za dnem končit svou tvrdou práci, aniţ by si v hrůze neuvědomoval prostor svého pokoje proměněného v koráb ticha a ohraničeného čtyřmi prázdnými stěnami. Kdyţ jsem tehdy nahodil to své zjitřeně napjaté pohřební tableau, tak silně prolnuté lidskou samotou a smutkem opuštění, měl jsem pocit, ţe jsem si vyslouţil právo na několik piv a na přátelství se Sophií a Nathanem.

Muselo však uplynout ještě hodně času – aspoň několik týdnů –‚ neţ mě měla zachvátit horečka nového kamarádství, horečka obrovské citové síly, jaká nás všechny po našem seznámení hrozila seţehnout. Kdyţ ta bouře propukla v plné síle znovu, bylo to něco strašlivého – daleko hrozivějšího neţ ony rozmíšky a černé okamţiky, které jsem tu vylíčil – a její vybuchnuvší návrat mě téměř úplně ochromil. Ale to bylo aţ později. Zatím jsem se proměnil v jakousi kvetoucí odnoţ růţového pokojíku, který jsem obýval, v bohatě rozkvetlou pivoňku nabízející poklad svých okvětních plátků, a utěšeně jsem vzkvétal v tvůrčím uspokojení. A ještě něco: uţ jsem si nemusel dělat hlavu s tím tartasem nevázaně hlučného milování nade mnou. Během toho roku, co obývali Sophie s Nathanem místnosti v prvním poschodí, bývali spolu v některé vţdy podle náhody a jak to právě přišlo, ale kaţdý si přitom ponechával oddělený pokoj, přičemţ spolu spali vţdy v té posteli, kde se jim to právě v tom okamţiku zdálo přirozenější a příhodnější.

Zřejmě se v tom obráţí přísná morálka tehdejší doby, ţe přes Yettin poměrně tolerantní poměr k otázkám sexu pociťovali Sophie a Nathan nutnost bydlet prakticky kaţdý zvlášť – odděleni jen několika yardy chodby vykryté linoleem – a nesestěhovat se do jednoho pohodlného pokoje, kde by nemuseli předehrávat formální šarádu oddaných přátel, které však nepoutají ţádné zájmy tělesných ţádostí. Jenţe to ještě byla doba zboţnění posvátného manţelství a studené, mramorově tvrdé legitimity, a navíc to bylo ve Flatbushi, místě, jeţ inklinovalo k extrémním představám patřičnosti a k sousedskému pokukování druhému do talířku, jako to bývá ve většině uzavřených maloměst v lůně Ameriky. Yettin dům by získal špatnou pověst, kdyby se rozkřiklo, ţe tam spolu ţijí dva, aniţ jsou “řádně oddáni”. Takţe chodba v prvním poschodí byla pro Sophii a Nathana vlastně jen středem dvou samostatných půlek jednoho velkého dvoupokojového bytu. Já sem jsem měl nyní daleko víc klidu a ticha, coţ způsobila skutečnost, ţe mí přátelé přenesli záleţitosti svého spaní a svého ohlušujícího milostného rituálu do postele v Nathanově pokoji, který sice nebyl tak veselý jako Sophiin, ale s nadcházejícím létem, jak říkal Nathan, skýtal trochu větší chládek.

Zaplať pánbůh, myslel jsem si, mou práci a vnitřní rovnováhu nebudou narušovat ţádné opoznámkované klimaxy.

Během těch prvních týdnů se mi docela úspěšně dařilo skrývat, jak jsem se do Sophie zamiloval.

Oheň své vášně jsem dovedl tak pečlivě izolovat, ţe ani ona, ani Nathan rozhodně nemohli odhalit ten přímo hmatatelný hlad, jaký jsem zakoušel v kaţdém okamţiku její přítomnosti. Především jsem byl tou dobou aţ směšně nezkušený, a dokonce ani v duchu sexuálního sportu nebo soupeření bych si byl nikdy nedovolil přiblíţit se k ţeně, která tak jasně zadala své srdce jinému. Pak tu hrála roli i prostá skutečnost Nathanovy převahy, aspoň jak já jsem to tehdy cítil. A to nebyla ţádná triviální záleţitost. Kdyţ je člověku něco málo přes dvacet, rozdíl pouhých několika let hraje daleko větší roli neţ později v ţivotě; jestliţe tedy Nathanovi bylo kolem třiceti a mně dvaadvacet, byl pro mě podstatně “starší”, neţ by ho mohla učinit stejná léta v době, kdy by nám oběma bylo přes čtyřicet. Vzhledem k těmto okolnostem a také díky mému předstíranému nezaujatému chování Sophii ani Nathanovi s největší pravděpodobností nikdy nepřišlo na mysl, ţe bych mohl být váţným uchazečem o její lásku. Přítel, ano. Milenec? Tomu by se byli oba zasmáli. Zřejmě z těchto všech důvodů Nathan neváhal nechat mě se Sophií o samotě, a dokonce kdykoli byl pryč, nabádal nás, abychom si navzájem dělali společnost. Měl k takové důvěře plné právo, aspoň v těch prvních týdnech, protoţe se Sophií jsme se přes všechny moje touhy nejvýš náhodou dotkli konečky prstů.

Stal jsem se v prvé řadě posluchačem a jsem si jist, ţe můj přísně neobmyslný odstup mi postupem času umoţnil, abych se brzy dověděl stejně tolik jako on, nebo dokonce spíš víc.

“Chlapče, já se obdivuju tvé odvaze,” řekl mi Nathan jednoho odpoledne u mě v pokoji,

“skutečně se obdivuju tomu, co děláš: ţe ještě chceš psát něco o Jihu.”

“Co tím chceš říct?” zeptal jsem se s upřímným zájmem. “Co je na tom tak odváţného, psát o Jihu?” Bylo to odpoledne asi týden po našem výletu na Coney Island. Proti svému zvyku jsem několik dní vstával hned s rozedněním, puzen ke svému stolu oním elektrickým nutkáním, a psal jsem bez přestání dvě hodiny, často i víc. Dokončil jsem jeden z těch fantastických (aspoň pro mě) sprintů – asi o tisíci slovech –‚ coţ se mělo stát charakteristickým rysem tohoto stadia v tvůrčím procesu mého díla, a cítil jsem se trochu vyčerpaný, a tak kdyţ jsem uslyšel, jak Nathan, který zřejmě odcházel do práce, klepe u mě na dveře, vítal jsem to jako vhodné rozptýlení. Přepadal mě takhle uţ několik dní za sebou a já si v těch našich drobných krátkých intermezzech docela liboval.

Vysvětloval mi, ţe teď prý vstává brzo a hned odchází k Pfizerovi do laboratoře kvůli nějakým důleţitým bakteriálním kulturám, které je nutno pozorovat. Uţ jednou se mi snaţil svůj pokus popsat podrobně – mělo to cosi společného s nějakou amniotickou látkou a fetem králíka a bylo v tom cosi záhadného s enzymy a přenosem iontů –‚ ale pak se s moudrým pousmáním vzdal, protoţe přecenil hloubku mých znalostí a viděl v mé tváři bolestivý výraz nudy. Za neúspěch navázat v této oblasti nějaký mentální kontakt jsem mohl samozřejmě já, nikoli Nathan, protoţe ten se vyjadřoval přesně a zřetelně. Zřejmě jsem na tento způsob myšlení nebyl dost bystrý a neměl patřičnou trpělivost s vědeckou abstrakcí a byl jsem, myslím, pro svou neschopnost nešťasten, stejně tak jako jsem mu záviděl obrovský rozsah jeho myšlenkové kapacity. Třeba tu jeho schopnost přejít od enzymů na špičkovou literaturu, jak to udělal právě tehdy.

“Myslím, ţe pro mě není ţádný velký problém psát o Jihu,” pokračoval jsem, “tam to znám nejlíp. Ty lány bavlny ‚u nás doma".”

“To jsem neměl na mysli,” odpověděl. “Jde mi prostě o fakt, ţe ses ocitl na konci tradice. Po tom, co jsem tě v neděli tak nemilosrdně, a měl bych dodat aţ tak neodpustitelně napadl ohledně Bobbyho Weeda, si třeba můţeš myslet, co ţe já vím o Jihu. Ale teď mluvím o něčem jiném – o psaní. Síla jiţanské literatury za pár let zhasne. Bude se muset objevit nový ţánr, a ten ji vystřídá.

Proto říkám, ţe máš velkou odvahu, kdyţ píšeš v přeţité tradici.”

Trochu mě to iritovalo, i kdyţ má podráţděnost pramenila spíš z logiky a pravdivosti jeho slov, pokud skutečně byla pravdivá a logická, neţ ze skutečnosti, ţe takový striktní literární soud vyslovil biolog a badatel zaměstnaný ve farmaceutickém výzkumném ústavu. Připadalo mi, ţe po tomhle mu vůbec nic není. Ale kdyţ jsem ze sebe mírně a jaksi aţ pobaveně dostal běţné námitky literárního estetika, zase mi dal dobře míněnou ťafku.

“Nathane, ty jsi kruci odborník na buňky,” řekl jsem, “co ty víš, do háje, o literárních ţánrech a tradicích?”

“Ve spise De rerum natura vyzvedl Lucretius jednu velice základní pravdu o zkoumaném ţivotě.

Totiţ ţe vědec, který se obírá jen vědou, který nedovede mít poţitek z umění a nedovede se jím obohatit, je vlastně pokřivený člověk. Neúplný. Víš, a v tomhle, Stingo, kamaráde, bude myslím ukryt právě ten důvod, proč mi záleţí na tobě a na tom, co píšeš.” Odmlčel se, přidrţel mi u rtů luxusní stříbrný zapalovač a zapálil mi cigaretu. “Snad se mi to někdy odpustí, ţe tě podporuju v tvém hnusném návyku, tímhle totiţ zapaluju Bunsenův kahan,” prohodil ţertovně a pak pokračoval: “Vlastně jsem před tebou něco skrýval. Sám jsem chtěl být spisovatelem, asi do půlky svého pobytu na Harvardu, ale uvědomil jsem si, ţe ze mě nikdy nebude Dostojevský, a tak jsem obrátil svou zvídavou mysl k tajemství lidské protoplazmy.”

“Takţe ty ses skutečně chystal psát,” řekl jsem.

“Nejdřív ani ne. Ţidovské mámy jsou hrozně ctiţádostivé, pokud jde o jejich syny, a ze mě se měl stát veliký houslista – druhý Heifetz nebo Menuhin. Jenţe upřímně řečeno, chybělo mi to posvěcení, génius, i kdyţ to ve mně zanechalo úţasný vztah k hudbě. Tehdy jsem se rozhodl, ţe budu spisovatelem, a byla nás tam na Harvardu celá parta, parta študáků zaţraných do knih, a nějakou dobu jsme byli v literárním ţivotě opravdu pořádně namočení. Byla to taková roztomilá cambridgeská verze Bloomsbury na úrovni mateřské školky. Psal jsem trochu poezii a spoustu zmrvených povídek, jako všichni mí kamarádi. Mysleli jsme si, ţe přemistrujeme Hemingwaye.

Ale nakonec jsem měl přece jen nějakou soudnost, podíval jsem se na sebe coby na romanopisce a uvědomil jsem si, ţe udělám líp, kdyţ budu soutěţit s Louisem Pasteurem. Ukázalo se, ţe můj skutečný talent je ve vědě. Takţe jsem z angličtiny jako hlavního oboru přešel na biologii. Byla to šťastná volba, o tom jsem přesvědčen stoprocentně. Jak to teď vidím, jediná věc v můj prospěch byla skutečnost, ţe jsem Ţid.”

“Ţid?” skočil jsem mu do řeči. “Co tím chceš říct?”

“Vím totiţ naprosto bezpečně, ţe v příštích letech se projeví ţidovská tvorba v americké literatuře jako důleţitá síla.”

“Hm, ano, myslíš?” řekl jsem spíš jaksi na obranu. “Jak to můţeš vědět? Proto jsi říkal, ţe mám odvahu, kdyţ píšu o Jihu?”

“Neříkal jsem, ţe ţidovská tvorba bude tím jediným mocným proudem, říkal jsem, ţe se z ní stane důleţitá síla,” odpověděl s milou přesvědčivostí, “a nechci ani v nejmenším tvrdit, ţe bys k tradici tobě vlastní nemohl přidat něco významného. Jde jen o to, ţe historicky a etnicky se Ţidé projeví v téhle poválečné vlně v kulturní oblasti s velmi výraznou osobitostí. Prostě tak je to dáno, to je všecko. Existuje dokonce jeden román, který uţ udal tón. Ţádné veledílo, jen malá kníţka, úţasně vystavěná, a je od mladého autora bez vší debaty prvotřídního.”

“Jak se ta kníţka jmenuje?” zeptal jsem se. Myslím, ţe můj hlas zněl trochu zatrpkle, kdyţ jsem dodával: “A kdo je ten prvotřídní autor?”

“Jmenuje se to Rozkolísaný člověk a napsal to Saul Bellow.”

“Hm, no ne,” zahučel jsem a upil kávy.

“Četls ji?” zeptal se mě.

“Jistě, to víš, ţe jo,” odpověděl jsem s neskrývanou vyzývavostí.

“Co sis o ní myslel?”

Potlačil jsem předstírané zívnutí. “Zdálo se mi, ţe je to řidina.” Ve skutečnosti jsem si význam té kníţky dobře uvědomoval, ale malichernost, která tak často popadá nepublikovaného autora, mi dovolila zaujmout vůči soudu, jaký by podle mého skrytého mínění zasluhovala, jen naštětěný postoj. “Především je to kniha velice městská,” dodal jsem, “velice zvláštní, víš, je z ní cítit trochu moc pach ulic.” Musím ale přiznat, ţe mě Nathanova slova vzrušila, kdyţ jsem ho pozoroval, jak se tak nenuceně rozvaluje v křesle naproti mně. Co kdyţ má ten hajzlík mazaná pravdu a ta stará ušlechtilá literární tradice, s kterou jsem spojil svůj osud, skutečně vyhasla, její kára dokodrcala a já zůstal potupně vězet pod jejími rozviklanými koly? Nathan měl v tolika jiných případech pravdu a tolik o všem věděl, ţe by se se svou předpovědí nemusel mýlit ani v této záleţitosti, a přede mnou najednou vyvstala podivná představa – o to potupnější, ţe se v ní skrývalo tolik vulgární soutěţivosti – viděl jsem sám sebe, jak celý bledý běţím na ubohém devátém místě v literárním běţeckém závodě a zakuckávám se prachem dupající hordy rychlonohých Bellowů a Schwartzů a

Levyů a Mandelbaumů.

Nathan se na mě usmíval. Vypadalo to jako naprosto přátelský úsměv, bez jakékoli sardonické příchuti, ale na okamţik jsem v jeho přítomnosti cítil cosi, co uţ jsem zakusil předtím a co jsem měl zakusit ještě i později – byl to prchavý okamţik, kdy se to přitaţlivé a přesvědčivé v jeho osobnosti zdálo být v naprosté rovnováze s čímsi lehce a nedefinovatelně podivným. V té chvíli jako by pokojem zavanulo cosi bezbřeze tísnivého, ale ihned to zmizelo a ten pocit čehosi děsivého ze mě rázem spadl a já se na něho usmál. Měl na sobě oblek, kterému se tehdy říkalo “Palm Beach”, pískové barvy, elegantně střiţený a na první pohled velmi drahý, takţe mým očím se nejevil ani jako vzdálený bratranec onoho divokého zjevu, jaký jsem spatřil sotva před několika dny při našem prvním setkání, neupravený, v pytlovitých kalhotech, vztekle zuřící v předsíni na Sophii. Najednou mi celý ten kravál, jeho bláznivá obvinění – nastrkuješ tu svou díru takovýmu nýmandovi, takovýmu fušérovi šarlatánskýmu – připadala neskutečná, jako dialog, v němţ hovoří hlavní padouch ve starém, dávno zapomenutém filmu. (Co chtěl těmi potrhlými slovy říct?

Uvaţoval jsem, jestli na to vůbec někdy přijdu.) Kdyţ jsem pozoroval, jak mu ve tváři pohrává dvojsmyslný úsměv, uvědomoval jsem si, ţe ten člověk předkládá svou osobností hádanky tak iritující a mystifikující, s jakými jsem se v ţivotě nesetkal.

“Hm, aspoň ţes mi neřekl, ţe román vůbec je mrtvá záleţitost,” dodal jsem po pauze, zrovna v okamţiku, kdy se z pokoje nad námi snesl dolů tlumený útrţek hudební fráze, nebeský a něţný, a donutil nás změnit téma.

“To pustila Sophie,” řekl Nathan. “Vţdycky jí domlouvám, aby dopoledne, kdyţ nemusí do práce, dlouho spala. Ale prý nemůţe. Říká, ţe se od války nemůţe naučit vyspávat.”

“Co je to za hudbu?” Byla aţ vtíravě známá, něco z Bacha, cosi, co bych byl s to uhádnout jako z prvního dětského hudebního alba, ale co jsem nepochopitelně zapomněl.

“Je to z Kantáty 147, v překladu má název ‚Jezu, radosti lidské touhy".”

“Ten gramofon ti závidím,” řekl jsem, “a ty desky. Jsou pekelně drahé. Za jednu Beethovenovu symfonii bych musel sáhnout pěkně hluboko do svého někdejšího týdenního platu." Pak mě napadlo, ţe mě v prvopočátečních dnech našeho přátelství sblíţila se Sophií a Nathanem naše společná vášeň pro hudbu. Nathan měl rád dţez, ale já tu mám na mysli hudbu v její velkolepé tradici, nic ani vzdáleně takzvaně populárního a velice málo z toho, co bylo napsáno po Franzi Schubertovi, s pozoruhodnou výjimkou Brahmse. Stejně jako Sophie a Nathan byl jsem i já v tom údobí ţivota – dlouho před rockem a vzkříšením folku –‚ kdy hudba je víc neţ prosté jídlo a pití, a tehdy byla naším základním opiátem a čímsi, co mi připomínalo boţský dech. (Nezmínil jsem se, kolik svého volného času u McGraw-Hilla nebo kolik času po své práci jsem strávil v obchodech s gramofonovými deskami a kolik hodin jsem proseděl při poslechu hudby v tehdejších přehrávacích boxech, kde bylo dusno k zalknutí.) Hudba pro mě znamenala v tom okamţiku cosi jako důvod k existenci, a kdybych býval byl příliš dlouho zbaven moţnosti slyšet tóny jímavé melodie nebo zázračně utkané hudební barokní tapiserie, určitě bych se byl bez váhání dopustil nějakého nebezpečného zločinu. “Nad těmi tvými haldami desek mi úplně tečou sliny,” řekl jsem.

“Tak ber na vědomí, chlapče, ţe si je můţeš přehrávat, kdy se ti zachce.” Během posledních několika dní jsem si uvědomil, ţe mi dosti často říká “chlapče”. Tajně mi to dělalo dobře, víc, neţ

mohl tušit. Se vzrůstající oblibou, jakou jsem k Nathanovi pociťoval, jsem v něm já, jedináček, začínal vidět něco jako staršího bratra, kterého jsem nikdy neměl – bratra, jehoţ osobní kouzlo a teplo natolik převáţily nad vším tím nevysvětlitelným a bizarním v jeho osobnosti, ţe jsem jeho výstřednosti brzy pustil z hlavy. “Podívej,” pokračoval, “moji kuču a Sophiinu kuču můţeš pokládat za místo…“

“Coţe?” ozval jsem se.

“Kuču.”

“To jsem neslyšel.”

“Kuču. Víš, jako pokoj.” Tohle slovo jsem v argotu slyšel uţít poprvé. Kuča. Ten zvuk se mi líbil.

“Kdyţ si budeš chtít ty desky hrát, ber prostě na vědomí, ţe během dne, kdyţ jsme oba se Sophií

v práci, tam můţeš zajít, kdy se ti zachce. Morris Fink má univerzální klíč. Řekl jsem mu, ţe tě tam můţe pustit, kdykoli budeš chtít.”

“To si snad ani nezasluhuju, Nathane,” vykoktal jsem, “ale paneboţe – díky.” Jeho velkorysost mě dojala – ne, skoro mě přemohla. Křehké desky té doby se ještě nestaly těmi lacinými objekty okázalé konzumace. Tehdy prostě lidé desky tak ochotně nepůjčovali. Byly vzácné a já jsem v ţivotě neměl k dispozici tolik hudby; Nathanova nabídka mě rozradostnila a vzbuzovala ve mně skoro aţ pocit jakési rozmařilosti. Ani kdyby mi někdo nabízel takhle štědrou volbu růţového milováníhodného ţenského těla, o jakém se mi vůbec snilo, nebyl by tím dokázal divočeji rozplamenit mou chuť. “Samozřejmě ţe na ně budu dávat pozor,” dodával jsem spěšně.

“Já ti věřím,” řekl, “i kdyţ opatrný být musíš. Ten šelak se sakra lehce láme. Prorokuju, ţe za pár let musí nutně přijít něco – jako nerozbitelná deska.”

“To by byla nádhera,” řekl jsem.

“Nejenom to, nejen nerozbitelná, ale zhuštěná – vyrobená tak, abys mohl přehrát řekněme celou symfonii nebo celou Bachovu kantátu na jedné straně. To určitě musí přijít,” zvedl se ze ţidle, přidávaje svými slovy k proroctví o ţidovské literární renesanci proroctví o dlouhohrající desce.

“Hudební milénium je na dosah ruky, Stingo.”

“Paneboţe, nevím, jak bych ti za to poděkoval,” řekl jsem, upřímně dojat.

“To pusť z hlavy, chlapče,” odpověděl a obrátil zraky vzhůru, odkud přicházela hudba. “Mně neděkuj, poděkuj Sophii. Ta mě naučila milovat hudbu, jako by ji sama vynalezla, jako by mi na ní předtím vůbec nezáleţelo. Stejně jako mě naučila, aby mi sešlo na tom, jak se oblékám, a spoustu jiných věcí…“ Odmlčel se a pohled jeho světélkujících očí jako by se vzdálil. “Vlastně všecko. Ţít!

Paneboţe, to je neuvěřitelné, ţe?” Z hlasu mu zaznívala trochu přehnaná úcta, s jakou se někdy vyjadřoval o vrcholných uměleckých dílech, ale kdyţ jsem přitakal a dodal ze sebe přiškrcené “To si myslím”, nemohl si ani zdaleka uvědomit mou zoufalou a ţárlivou vášeň.

* * *

Jak jsem řekl, Nathan mě vybízel, abych dělal Sophii společníka, takţe jsem neměl ţádné výčitky svědomí, a kdyţ odešel do práce, klidně jsem vyšel do chodby zavolat na ni, abych ji pozval na oběd. Byl čtvrtek – to k dr. Blackstockovi nechodila, a kdyţ ke mně dolehl přes zábradlí její hlas, zeptal jsem se, jestli by se mnou nešla někdy po poledni poobědvat do parku. Vesele mi odpověděla “Fajn, Stingo”, a pak mi zmizela z mysli. Po pravdě řečeno, měl jsem plnou hlavu představ, jako je klín a břicho a pupek a zadek, zvlášť v podobě, v jaké tyto náleţitosti patřily oné náruţivé nymfičce, s kterou jsem se seznámil předešlou sobotu na pláţi, a musím říct, ţe mi Nathan s radostí předhodil skutečně “sexy kus”.

Přes všechno své rozrušení jsem se vrátil k psacímu stolu a snaţil se asi hodinu psát a téměř, i kdyţ ne zcela, jsem zapomněl na drobná rozptýlení, která skýtal chod domu s jeho přicházejícími a odcházejícími obyvateli – nabručené huhlání Morrise Finka, kdyţ zametal vpředu na verandě, dupot Yetty Zimmermanové, která sestupovala dolů ze svého bytu v druhém poschodí, aby hned po ránu přehlédla své království, velrybího Moishe Muskatblita, který v nepřítomném zamyšlení odcházel do své ješivy s neskutečným pohvizdováním “Oslí serenády”, jeţ v jeho podání zněla jako cinkání zvonků. Po chvilce práce jsem přestal, postavil se k oknu do parku a spatřil venku jednu z našich dvou sester, Astrid Weinsteinovou, která se unavená vracela z noční sluţby v Kings County Hospital. A sotva za sebou zabouchla dveře u pokoje naproti mě, vyrazila z domu do práce v témţ špitále druhá sestra Lillian Grossmanová. Dalo se těţko říct, která z nich je méně pohledná

– zda kolohnátská a kostnatá Astrid s plačtivě nešťastným výrazem v narůţovělé ploské tváři, nebo Lullian Grossmanová, hubená jako vyhládlý vrabec a se zlým zapšklým výrazem, který rozhodně musel přinášet trpitelům svěřeným do její péče velice málo útěchy. Z jejich obyčejnosti bylo člověku aţ úzko u srdce. Ale tentokrát na mě nezůstala přilepená ta moje příslovečná smůla, uvaţoval jsem, muset být ubytován pod střechou domu s tak deprimující atmosférou, zbavenou jakýchkoli erotických příslibů. Vţdyť přece mám Leslii! Začal jsem se potit a cítil jsem, jak se mi zrychluje dech a jak se mi v prsou cosi přímo bolestně vzdouvá jako rychle se nafukující balon.

A tak se dostávám k otázce sexuálního naplnění, coţ je další okolnost, o které jsem se zmínil uţ

dřív a která, jak jsem se domníval, se měla stát součástí mé bohaté seberealizace v novém ţivotě v Brooklynu. Sama o sobě má tato sága nebo epizoda či fantastická příhoda jen málo přímo společného se Sophií a Nathanem, takţe jsem váhal, jestli ji mám pojmout do vyprávění, neboť jsem se domníval, ţe je to látka poněkud vzdálená, která by se hodila spíš do jiného příběhu a do jiné doby. Ale je natolik svázaná s celým kontextem a náladou toho léta, ţe kdybych své vyprávění o její konkrétní vylíčení připravil, znamenalo by to asi totéţ jako zbavit tělo některé jeho části – ne sice nějakého základního údu, ale něčeho tak důleţitého, jako je třeba jeden z našich pěti prstů.

Mimo to však i teď, kdyţ vyjadřuji tyto své výhrady, pociťuji v oné zkušenosti zároveň jakési nevyhnutelné nutkání, jakýsi skrytý význam, a vidím téţ zoufalost její erotické stránky, čímţ vším se snad dají o té sexuálně posedlé éře přec jen říci některé zásadní skutečnosti.

Takţe kdyţ jsem tam to dopoledne stál, ztuhlý rujností, uprostřed přerušené práce, zdálo se mi, ţe se mi předhazuje za všechnu tu usilovnou snahu, s níţ jsem se vrhl do náruče Umění, nesmírně cenná odměna. Jako kaţdý autor hodný svého talentu chystal jsem se obdrţet svou spravedlivou odměnu, nezbytný přídavek k tvrdé práci – nutný stejně tak jako jídlo a pití – přídavek, který občerstvuje unavené smysly a oslazuje ţivot. Samozřejmě tím chci naznačit, ţe jsem se měl konečně po všech těch měsících v New Yorku bezpečně a nade všecky pochyby dostat k radostem ţenského těla. Tentokrát naprosto jistě. Uţ za pár hodin jsem měl se stejnou jistotou, s jakou jaro plodí zelené listí nebo slunce zapadá na večerní straně, vloţit nástroj své muţnosti do pozoruhodně krásné, sexuálně osvobozené dvaadvacetileté ţidovské madony, lilie jménem Leslie Lapidusová (jméno Lapidus se ve výslovnosti prosím rýmovalo s výrazem král Midas).

Tu neděli mi Leslie Lapidusová prakticky na Coney Islandu zaručila – jak zakrátko předvedu –‚

ţe budu mít její nádherné tělo, a smluvili jsme si na příští čtvrtek večer schůzku. Během těch několika dnů – těšil jsem se na naše druhé setkání s tak neslušným vzrušením, ţe jsem z toho aţ

trochu onemocněl a začal mít sice nízkou, ale opravdovou horečku – mě opájel hlavně jeden fakt: tentokrát se mi to bezpečně podaří. To je bez debaty! Hotová věc! Tentokrát nebudou ţádné překáţky, ta šílená a blaţená kopulace s ţidovskou dívenkou horkou jako brus, s bezednýma očima a výstavníma, meruňkově okrovýma opálenýma nohama, představa, která slibovala vyrazit mi duši z těla, nebyla ţádná hloupá fantazie: byl to fait accompli, prakticky naplněný, jen s tím hrozným čekáním do příštího čtvrtka. Ve svém krátkém, hektickém sexuálním ţivotě jsem nikdy nezakusil něco jako jistotu vítězného dobyvatele (to se tehdy nepodařilo téměř ţádnému mladému muţi) a ten pocit byl přenádherný. Dá se hovořit o flirtu, o napětí v honbě za láskou, o rozkoších a sladkých bojích obtíţně realizovaného svedení: všechno má své zvláštní přednosti. Ale velice mnoho se dá říct ve prospěch toho blaţeného a rozkošnického očekávání, jaké provází vědomí, ţe vše je jiţ

připraveno a hotovo a ţe uţ je takříkajíc ruka v rukávě. A tak během oněch hodin, kdy jsem se ponořil do svého románu, myslel jsem na Leslii a blíţící se dostaveníčko a v duchu jsem na rtech cítil hebké bradavky těch ţidovských prsů těţkých jako melounky, prsů, jeţ byly tak drahé Thomasu Wolfovi, a horečka ze mě zářila jako světlo svíčky z vydlabané dýně o svátku Halloween.

Dále: byl jsem téměř celý pryč z pocitu spravedlivosti této vyhlídky. Byl jsem přesvědčen, ţe kaţdý poctivý umělec, byť byl sebechudší, si zaslouţí aspoň tohle. Navíc to vypadalo, ţe s největší pravděpodobností a pokud budu svou hru hrát správně a zůstanu tím rozváţným exotickým kavalírem a čímsi jako zemanem z Jihu, v kterém Leshie viděla při našem prvním setkání tak šíleně stimulující afrodisiakum, a pokud neudělám ţádný chybný krok, pak se tenhle dar, který mi uštědřil sám Pánbůh nebo spíš Jehova, stane součástí stálé a denně fungující dohody. Viděl jsem před sebou hojná ranní a odpolední skotačení, jeţ jenom povzbudí mou literární tvorbu, přese všechnu obecně značně uznávanou chmurnou teorii o sexuální “sublimaci”. Stručně řečeno, dosti jsem pochyboval, ţe náš vztah bude mít přílišnou dávku toho, čemu se někdy říká “láska na vyšší úrovni”, protoţe Leslie mě přitahovala především v jakési primitivní prvopočáteční rovině a postrádala ony poetické a ideální dimenze mé pohrobené lásky k Sophii. Leslie mi poprvé v mém ţivotě umoţní okusit klidným, takříkajíc objevitelským způsobem všechny ty variace tělesné zkušenosti; které v mé hlavě existovaly jako jedna veliká orgiastická, neustále prolistovávaná encyklopedie ţádosti.

Prostřednictvím Leslie konečně ukojím onen základní hlad, tak dlouho a nemilosrdně potlačovaný.

A jak jsem čekal na to osudné čtvrteční setkání, vybavoval jsem si její obraz co symbol věčně dotírající moţnosti sexuálního spojení, jeţ učiní konec té frašce, v níţ jsem proplouval se svým tak zneuţívaným, neuspokojeným a věčně zduřelým muţným nástrojem mrazivou sexuální měsíční krajinou čtyřicátých let.

Myslím, ţe teď právě by byla na místě krátká úvaha o tomto desetiletí, protoţe by poskytla konkrétní podklad pro vysvětlení, jaký zničující vliv na mě zpočátku Leslie měla. O otázce sexu napsali jedinci přeţivší léta padesátá spoustu naštětěných vzpomínek a řada stíţností měla docela oficiální punc. Ale čtyřicátá léta byla skutečně daleko horší, údobí pro Erota zvlášť úděsné, budující velice vratký most mezí puritánstvím našich předků a příchodem veřejné pornografie. Sex jako by se vynořoval z temných koutů, ale zároveň se objevila jakási obecná rozladěnost z neschopnosti, jak jej pojednat. Celou éru ztělesňovala takříkajíc “Malá slečna z Dráţďan” –

neuvěřitelně drzé číslo, které sice pomohlo ručně ukojit celou generaci svých mladých trpících vrstevníků a dalo si líbit některé dovolenosti, ale s ţeleznou nemilosrdností odpíralo vydat tu velkou cenu, zalykajíc se pocitem triumfu, kdyţ se plíţilo zpátky do dívčí koleje (boţe, ta nedotčená blána! Ty stříbřité hlemýţdí struţky na hedvábných kalhotkách!) – ne, za tu éru nikdo nemůţe, snad je to jen věc historie, ale přesto je to váţný nedostatek oněch let. Zpětně člověk nemůţe nevidět ono schizma jako něco naprosto úděsného, něco totálně absurdního. Poprvé v dějinách společnost dovolovala, a dokonce podporovala svobodnou blízkost těl, ale přesto ještě nepřipouštěla naplnění jejich ţádostí. Poprvé měly automobily prostorná čalouněná zadní sedadla.

Ve vztazích mezi pohlavími to vytvářelo dosud nevídané napětí a pocity frustrace. Pro nadějného šermíře sexu to byla krutá éra, zvlášť kdyţ byl mladý a opuštěný.

Samozřejmě ţe si člověk mohl sehnat “profesionálku”, a většina chlapců mé generace ji taky měla – obvykle jen jednou. Na Leslii bylo kromě jiného nádherné to, ţe mi dala jasný slib, tu bezprostřední jistotu, ţe právě ona mě vykoupí ze vzpomínky na jednu jedinou muchlavou kopulaci v mém ţivotě, která by se zběţnou definicí dala označit něčím jako sexuální etudou ve dvou, čímţ ovšem moje zkušenost, jak jsem v skrytu duše cítil, ani zdaleka nebyla. Šlo jen o potupnou kopulaci. A nejstrašnější na celé věci byla skutečnost, ţe i kdyţ jsem dosáhl toho, co by lékaři nazvali úplnou penetrací, dokonale mi byla odepřena extáze závěrečného vyvrcholení, jak jsem ji zkoušel ručně od svých čtrnácti let. Stručně řečeno jsem se pokládal za šaška: za skutečného demi-vierge. Přitom tu však nebylo vůbec nic patologického, nic příbuzného s neblahou psychickou represí, jeţ by mě mohla nutit jít hledat lékařskou pomoc. Ne, ta orgasmická blokáda byla pouze výsledkem skutečnosti, ţe jsem byl ošálen strachem a oním dusivým duchem doby, jenţ ze sexu udělal v Americe půli století jedno přízračné sargasové moře viny a výčitek svědomí.

Při tom prvním zasvěcení mi bylo sedmnáct a byl jsem student. Celá komedie, rozehraná se starou unavenou kurvou z tabákových polí v laciném rodinném hotýlku v Charlotte v Severní Karolíně, skončila fiaskem nejen díky jejímu špičkování, kterým mě náhle zahrnula, kdyţ jsem se činil, rozkročen nad jejími stárnoucími slabinami, řkouc, ţe to dělám pomaleji neţ zchromlá ţelva, a nejen proto, ţe jsem otupěl oceánem vypitého piva, ale navíc, přiznám se, proto, ţe během té podnapilé nemotorné předehry na mě taktika protahování a strach z nějaké choroby natolik zapůsobily, ţe jsem si záhadným způsobem nasadil dva prezervativy – coţ byla skutečnost, kterou jsem k svému rozladění zjistil, teprve kdyţ mě ze sebe sundala.

Nehledě k této katastrofě byly moje zkušenosti onoho odpoledne, kdy jsem se seznámil s Leslií Lapidusovou, ubohé a zanedbatelné. Coţ znamená typické pro léta čtyřicátá. Prodělal jsem si nějaké to muchlání, jak se tomu tenkrát říkalo, na balkonech několika biografů, jindy se mi náhodou podařilo pod listnatou klenbou tajného temného tunelu místní aleje milenců podrţet s divoce rozbušeným tepem v nemotorně šátrajích prstech na několik vteřin, jak jsme se tehdy vyjadřovali, “holou kozu”; a jednou jsem dokonce uţ cítil vítězství na dosah ruky, načeţ jsem však téměř omdlel, protoţe kdyţ se mi podařilo odstranit dívčí podprsenku, objevil jsem jen dvě

“umělotinky” a chlapecká prsa rovná jako pingpongová pálka. Mé sexuální vzpomínky, v nichţ

jsem tonul během toho ročního období v Brooklynu, kdyţ jsem v zoufalství vytáhl stavidla svých představ z minulosti, byly plné věcí tísnivě ponurých, upocených, plné šeptaných výčitek, pásků a

pruţin a spínátek z nepoddajné umělé hmoty, řezavých háčků a patentků, šeptaných zákazů, vyčerpávajících erekcí, zadrhnutých zipů a teplého miazmického pachu výměšku ze zapálených a ucpaných ţláz.

Moje čistota byla vnitřně protrpěná Golgota. Jako jedináček jsem na rozdíl od kluků, kteří viděli své sestřičky nahé, měl úplně svlečenou ţenu teprve spatřit, a to i s ohledem na tu starou flundru z Charlotte, protoţe ta na sobě měla svoje propocené kombiné po celou dobu našeho konání.

Zapomněl jsem uţ, jaké jsem si vytvářel fantazie o první dámě svého srdce. “Ţenskost” jsem si nijak podle pošetilé dobové módy neidealizoval, a proto jsem rozhodně nepředpokládal, ţe bych dostal nějakou pannu čistou jako kvítek do postele teprve poté, aţ bych s ní podnikl výlet k oltáři.

Určitě jsem si musel myslet, ţe kdesi v poklidné budoucnosti potkám nějakou veselou hravou dívčinu, která mě prostě do sebe pojme s bláznivým jucháním, nezatíţená břemenem zákazů, jaké na ţenská bedra uvalily potměšilé přízemní protestantky, které mi připravovaly taková muka na zadních sedadlech tolika aut. Ale byla tady jedna okolnost, o které jsem neměl tušení. Neuváţil jsem skutečnost, ţe moje vysněná dívka nebude mít zároveň ţádné jazykové zábrany; mé přítelkyně z minula by byly nedovedly vyslovit slovo “prs”, aniţ by se nezačervenaly. Skutečně jsem sebou vţdycky trhl, kdyţ nějaká ţena řekla “kuš”. Dovedete se tedy vţít do mých citů, kdyţ

Leslie Lapidusová sotva dvě hodiny po našem prvním setkání, s nádhernýma nohama roztaţenýma po způsobu lvice na písku a s bezostyšným pohledem svých mandlových očí upřeným do mé tváře, s chlípností pohanské babylonské nevěstky, o jaké se mi v ţivotě nesnilo, nadhodila neuvěřitelně jednoznačnými výrazy dobrodruţství, které mě očekává. Nemůţu ani v nejmenším přehnat líčení svého šoku, v němţ se mísila záplava strachu a nevíry a příjemně mrazivého rozradostnění. Moje srdce zachránila před koronární okluzí jen skutečnost, ţe jsem na ni byl ještě příliš mladý, protoţe srdce mi skutečně přestalo na několik kritických sekund tlouci.

Avšak moje smysly nerozplameňovala pouze Lesliina omračující otevřenost. V prostoru nad oním malým trojúhelníkem písku, který nám vyčlenil Nathanův přítel plavčík Morty Haber a který byl na sobotní odpoledne ohrazen jako společenská rezervace, létaly ty nejvulgárnější výrazy, jaké jsem kdy slyšel v takzvané smíšené společnosti. Působilo však na mě něco daleko váţnějšího a sloţitějšího. Byl to horečný výraz jejího pohledu, zřetelně vyzývavého a zároveň očekávajícího, pohledu odváţného vyzvání, které kolem mých uší zasvištělo jako laso. Jasně měla na mysli akci, a kdyţ jsem se vzpamatoval, lakonicky jsem odpověděl rezervovaným hlasem virginského dţentlmena, jímţ – jak jsem si uvědomoval (nebo jak jsem se z marnivosti domníval) – jsem na ni zapůsobil od samého začátku: “Podívej se, kočičko, kdyţ uţs to takhle nanesla, myslím, ţe bych ti v posteli dovedl předvést parádní mazlení.” Nemohla mít ponětí, jak se ve mně srdce po tom nebezpečném vynechání rozbušilo. Můj jiţní dialekt a moje dikce se předváděly aţ s úhořovitou mrštností, ale Leslie se šíleně bavila a zřejmě jsem získal její sympatie. Leţeli jsme tam na písku a ona se mé vypočítané a přemrštěné řeči chvílemi pochichtávala, chvílemi nad ní zůstávala úplně u vytrţení. Její otec byl majitelem továrny na tvarované plastické hmoty, právě absolvovala vysokou školu a výkyvy nejistého poválečného ţivota způsobily, ţe nikdy necestovala z Brooklynu dál neţ

k jezeru Winnepesaukee v New Hampshire (kam jela, jak mi se smíchem vyprávěla, na desatery letní prázdniny do tábora Nehoc – coţ bylo běţně rozšířené příjmení, jeţ se četlo obráceně), a sdělila mi, ţe já jsem první osoba z Jihu, s kterou mluví.

Začátek toho nedělního odpoledne zůstane nejpříjemnější matnou vzpomínkou, kterou si ze svých zamlţených představ o tomto ţivotním údobí pamatuji. Coney Island. Sedmdesát devět stupňů Fahrenheita, zlatistý šumivý vzduch. Vůně praţené kukuřice, kandovaných jablek a kyselého zelí – a Sophie mě popotahuje za rukáv, pak Nathana a nutí nás, abychom podnikli všechny ty nejnemoţnější divoké jízdy, coţ jsme také učinili. Steeplechase Park! Nejen jednou, ale dokonce dvakrát jsme riskovali vaz na Houpačce smrti a propadali závrati na příšerném vynálezu, kterému se říká Ďáblova klec, jejíţ ţelezné rameno naši trojici vymrštilo v gondole do vzduchu, kde jsme s jekotem rotovali v šílených nepravidelných kruzích. Při těch jízdách zůtávala Sophie nezkalenou radostí téměř bez sebe. Nikdy jsem neviděl, ţe by podobné kratochvíle v někom, dokonce ani v dítěti, dovedly vyvolat takové veselí, takové záchvaty hrůzy a oproštěného

nejvnitřnějšího potěšení zároveň. Vykřikovala u vytrţení a vydávala přitom báječné zvuky, jeţ

musely pramenit z nějakých primitivních pramenů extáze daleko za hranicemi běţných pocitů, vyvolávaných sladce chutnajícím nebezpečím. Chytila se Nathana, zabořila mu hlavu pod paţi a smála se a křičela, aţ se jí kutálely slzy po tváři. Pokud šlo o mě, nekazil jsem partu, ale jen do té chvíle, kdy jsem odmítl skočit padákem z výšky dvou set stop, kteráţto záleţitost byla pozůstatkem ze Světového veletrhu v roce 1939 a která mohla být naprosto bezpečná, ale pouhý pohled na tu výšku ve mně vyvolával děsivé závratě. “Stingo, ty srabe!” křičela na mě Sophie a tahala mě za ruku, ale ani její prosby mnou nedokázaly pohnout. Lízal jsem eskymo a sledoval Sophii a Nathana, jak se vznášejí na visutých lanech pod zvlněnými baldachýny padáků ve svých staromódních oblecích vzhůru a jsou stále menší a menší, a pak na samém vršku zůstávají se zatajeným dechem stát, proţívajíce ten mučivý okamţik, neţ se pod nimi s tikajícím časem uplývajícím v nekonečnu otevře osudné propadliště a oni se svištícím vzduchem vydají po bleskové dráze k zemi. Sophiin výkřik, který se rozletěl nad mraveništěm návštěvníků pláţe, snad mohl být slyšet i na lodích daleko na moři. Ten skok pro ni byl přesně tou kapkou závěrečného opojení a Sophie o něm mluvila, aţ se zajíkala, nemilosrdně mě plísníc pro mou zbabělost –

“Stingo, ty vůbec nevíš, co je to legrace!” – kdyţ jsme kráčeli po dřevěném chodníku na pláţ, uprostřed toho bláznivého divadla, na němţ se tlačila, pošťuchovala a hašteřila zvlněná masa lidských těl, obtloustlých, krásných a svítících pestrými barvami.

Mimo Leslii Lapidusovou a Mortyho Habera bylo těch asi půl tuctu mladých lidí rozloţených na písku kolem Mortyho stráţné věţe pro Nathana a Sophii společností stejně novou jako pro mě.

Morty – agresivně přátelský, statný, chlupatý, dokonalý typ plavčíka – nás představil třem osmahlým mladým muţům v latexových šortkách, kteří se jmenovali Irv, Shelley a Bert, a třem půvabně zaobleným dívkám medové barvy se jmény Sandra, Shirley a – pak, ano! – Leslie. Morty se choval víc neţ přátelsky, ale z ostatních na mě vanulo cosi nedefinovatelně rezervovaného, dokonce nepřátelského (jako Jiţan jsem byl zvyklý na hojné a srdečné podávání rukou, zatímco oni zřejmě ne, takţe mou dlaň přijímali, jako by to byla treska), a to na mě zřetelně působilo tísnivě.

Kdyţ jsem si skupinku prohlíţel, nemohl jsem se ubránit sice lehkému, ale opravdu nepříjemnému pocitu při srovnání jejich těl se svou kostnatou postavou a dědičně bledou kůţí. Bílý jako nádeník z Jihu, se zarůţovělými lokty, odřenými koleny, připadal jsem si příšerně bledý a jaksi vysušený, zatímco jejich těla měla ten krásný sytý, tmavě hnědý odstín lidí od Středozemního moře a leskla se pod vrstvou opalovacího krému jako těla delfínů. Hrozně jsem jim záviděl tu pigmentaci, která člověku pomůţe docílit tak měkkého ořechového odstínu.

Podle několikerých brýlí s kostěnými obroučkami, podle zaměření konverzace a několika pohozených kníţek (mezi nimi Funkce orgasmu) jsem usoudil, ţe budu spíš mezi lidmi orientovanými intelektuálně, a také jsem se nemýlil. Byli to všechno čerství absolventi Brooklyn College nebo s ní byli v nějakém spojení. Jen Leslie absolvovala Univerzitu Sarah Lawrenceové.

Ta byla téţ výjimkou, pokud šlo o ten obecný chlad, jaký jsem pociťoval. Přepychově (aspoň na vkus tehdejší doby) oblečená do dvoudílných bílých nylonových plavek, jeţ odhalovaly, jak jsem byl s to rychle obhlédnout, první dospělý ţenský pupek, jaký jsem v ţivotě viděl in natura, jediná z celé skupiny vzala na vědomí představení Mortyho Habera s výrazem zřetelně vřelejším, neţ se zračil v ostatních pohledech naplněných rozpačitou nedůvěrou. Usmála se na mě, přejela mě zkoumavým, ale přímým pohledem od hlavy k patě a pak mi půlkruhovým gestem volné ruky naznačila, abych se posadil vedle ní. V horkém slunci se potila a vydávala piţmovou vůni, která mě ihned zajala jako čmeláka. Jazyk jsem měl jako svázaný a hleděl jsem na ni s vyhladovělými smysly. Vlastně to byla moje chlapecká láska, Miriam Bookbinderová, vyzrálá a se všemi dospělými hormony v dokonalé harmonii. Její prsy byly stvořeny pro královskou hostinu. Štěrbina mezi nimi, ona mytická proláklina, kterou jsem tak zblízka nikdy neviděl, byla lehce orosená.

Chtělo se mi zabořit do těch vlhkých ţidovských prsů nos a dusit se vyráţenými zvuky objevené radosti.

Kdyţ jsme se pak s Leslie začali bavit (vzpomínám si, ţe to bylo o literatuře, k čemuţ dopomohl Nathan svou poznámkou, ţe jsem spisovatel), uvědomil jsem si, jak silně působí princip o

protivách, které se přitahují. Ţidovka a goj spoutaní chvěním magnetických vln. Nebylo pochyb –

začalo z ní na mě téměř ihned vyzařovat teplo, jakési chvění, pocity náhlého a téměř hmatatelného navázání styku, jaké člověk zaţije v ţivotě velice zřídka. Ale měli jsme společné i některé prosté věci. Podobně jako já studovala Leslie jako hlavní obor angličtinu, napsala diplomovou práci o Hartu Craneovi a měla velké znalosti o poezii. Její názory byly neotřele neakademické a pruţné. To nám umoţnilo při konverzaci hladkou výměnu názorů, přestoţe mou pozornost znovu a znovu přitahovaly ty ohromující prsy, její pupek, dokonalý likérový kalíšek, z kterého jsem ve své fantazii mikrookamţiku upíjel chladivou citronádu nebo nějaký jiný nektar. Pak jsme hovořili o dalším brooklynském bardovi Waltu Whitmanovi a mně nepůsobilo ţádné obtíţe, abych se na to, co Leslie právě říká, nesnaţil soustředit právě nejváţněji. Na univerzitě nebo kdekoli jinde jsem tuhle drobnou, váţně se tvářící kulturní šarádu hrával příliš často, abych si neuvědomoval, ţe to je pouze předehra, úvodní ohledávání vzájemných citlivých míst, přičemţ podstata toho, co člověk říká, je daleko méně důleţitá neţ údajná autorita, s jakou slova pronáší. Ve skutečnosti šlo o rituál prekopulačního tance, který člověku dovoloval rozběhnout myšlenkám dále, coţ v mém případě nebylo pouze štědrými dary oplývající tělo Lesliino, ale byl jsem s to ve svých představách dosáhnout bodu, kde jsem vnímal, co se tu vlastně sděluje za vší tou vnější konverzací. Jelikoţ

jsem význam slov téměř neregistroval, nemohl jsem věřit svým uším a domníval jsem se nejdřív, ţe slyším nějakou novou slovní hru, aţ jsem si uvědomil, ţe vůbec nejde o vtip, naopak, ţe všechny ony útrţky konverzace prostupuje jakási střízlivá váţnost, s níţ mluvčí začínali téměř do jednoho úvodní frází:

“Můj psychoanalytik mi říkal…“

Náš hovor, váznoucí a rozkouskovaný, mě vyváděl z míry a zároveň mě okouzloval; navíc pro mě byla ta sexuální otevřenost tak dokonale nová, ţe jsem proţíval průvodní jev, jaký jsem nepocítil asi od svých osmi let: uši mi přímo hořely. Celá konverzace pro mě znamenala zkušenost, která na mě zapůsobila s takovou silou, ţe ještě později večer jsem si u sebe v pokoji načrtával za čerstvé paměti doslovné poznámky, které jsem – teď jiţ vybledlé a zaţloutlé – vynesl na světlo z útrob minulosti spolu s takovými upomínkami, jako byly dopisy od mého otce. I kdyţ jsem si slíbil, ţe čtenáře nebudu zatěţovat příliš četnými podrobnostmi, které jsem si toho léta načrtal (je to únavný prostředek odvádějící pozornost jinam a je příznačný při ochabující představivosti), udělal jsem v tomto případě výjimku a svou tehdejší doslovnou poznámku tu uvádím, jak jsem si ji zapsal co průkazné svědectví mluvy některých lidí v roce 1947, v roce, který byl v poválečné Americe kolébkou psychoanalýzy.

Dívka jménem Sandra: “Můj psychoanalytik mi řekl, ţe můj transferenční problém přešel ze stadia nepřátelského do stadia afektu. Prý to obyčejně znamená, ţe psychoanalýza daného objektu můţe pokračovat s daleko menším počtem bariér a represí.”

Dlouhé mlčení. Oslňující slunce, na blankytně modrém nebi rackové. Na horizontu chvost dýmu.

Nádherný den, volá sám sobě o ódu, o něco, jako je Schillerova “Óda na radost”. Co proboha tyhle mladé lidi suţuje? V ţivotě jsem neviděl takovou stísněnost, takové zoufalství, takovou vyhasle tupou slavnostní váţnost. Nakonec někdo prolomí ticho.

Hoch jménem Irv: “Jenom se do toho zas moc nevţívej, Sandro. Aby ti ho tam najednou pan doktor Bronfman nešoupl.”

Nikdo se nesměje.

Sandra: “To není ţádná legrace, Irvingu. Cos řekl, je vlastně nehoráznost. Transferenční problém není vůbec nic k smíchu.”

Další dlouhé ticho. Jsem, jako kdyţ do mě udeří hrom. V ţivotě jsem neslyšel ve smíšené společnosti nikoho mluvit o sexu takhle otevřeně. Cítím, jak se moje presbyteriánské scrotum stahuje. Tihle lidé jsou skutečně osvobozeni. Ale kdyţ, pak proč ta zasmušilost?

“Moje psychoanalytička říká, ţe jakýkoli transferenční problém je váţný, ať vyplývá z afektu nebo z nepřátelského postoje. Podle ní to prý dokazuje, ţe člověk nebyl s to zbavit se oidipovského komplexu.” Toto z úst dívky jménem Shirley, ne tak hezké jako Leslie, ale s velkými prsy. Jak uţ

poznamenal T. Wolfe, ţidovské dívky mívají báječně vyvinuté poprsí. Ty zde působí všechny, s

výjimkou Leslie, jako by byly na pohřbu. Všímám si Sophie, která leţí kousek opodál na písku a poslouchá. Všechno to prosté štěstí, které proţívala při těch jízdách, jako by rázem zmizelo. Na krásné tváři má smutný zachmuřený výraz a nic neříká. I v takové náladě je nesmírně krásná.

Kaţdou chvíli se podívá na Nathana – jako by ho hledala a jen se chtěla ujistit, ţe tam je –, pak se ještě více zasmuší a poslouchá, co se hovoří.

Plácání do větru:

“Podle psychoanalytika prý já nemůţu dosáhnout orgasmu proto, ţe jsem pregenitálně fixovaná…“ (Sandra)

“Po devíti měsících psychoanalýzy zjistím, ţe nechci píchat s matkou, ale s tetičkou Sadie.”

(Bert) (Mírný smích)

“Neţ jsem začala chodit k psychoanalytikovi, byla jsem naprosto frigidní, dovedete si to představit? Teď nemyslím na nic jiného neţ na pich. Wilhelm Reich ze mě udělal nymfičku, sex se mi tlačí na mozek.”

Tahle slova, která pronesla Leslie a zároveň se otočila na břicho, měla na mé libido takový účinek, ţe slovo afrodisiakum ztratilo jednou provţdy význam. Byl jsem daleko za prostou ţádostí, unášela mě chlípnost, z které mi bylo aţ na omdlení. Copak nevěděla, co mi tou svou kopulační řečí a těmi vzácně nectnými slovy způsobila, vţdyť ta slova útočila na baštu mé křesťanské čistoty jako ostrá kopí! Přemohlo mě takové vzrušení, ţe celou slunečnou přímořskou scenérii – lidi koupající se ve vodě, vlny s hřebínky bílé pěny, dokonce i bzučící letadlo táhnoucí za sebou transparent s nápisem Vzrušující závodní dráha v Aquaductu – jako by zahalila pornografická záře a jako bych se na všecko díval filtrem sinavé modře. Hleděl jsem na Leslii v její nové póze –

dlouhé okrové nohy přecházející do pevného plného zadku se vzedmutou, ale symetrickou křivkou, která se nejdřív lehce svaţovala dolů a pak se zase zvedala po kontuře měděných, lehce pihovatých zad, hladkých jako tulení hřbet. Musela vytušit mou hladovou chuť záda pohladit (pokud si vůbec uţ nevšimla mé potící se dlaně, jíţ jsem aspoň v duchu ten její kouzelný zadeček masíroval), protoţe brzy pootočila hlavu a řekla mi: “Hele, namaţ mě, ano? Jsem jako uvařená.” Od okamţiku toho důvěrného kluzkého dotyku – kdy jsem jí olej rozetřel po ramenech a dolů po zádech aţ k počínající proláklině zadku, místečku tak působivě světlého odstínu, a pak se přes něj přenesl roztřesenými prsty ještě níţ do těch tajemných končin mezi jejími stehny lesklými potem – od té chvíle mi zůstává ono odpoledne v paměti jako exkluzivní záţitek přehozený závojem mlhy, ale nabitý rozkoší.

Popíjelo se pivo přinesené z restaurace na pláţi, a to samozřejmě pomáhalo udrţovat mou euforii, i kdyţ mi pak Sophie s Nathanem dali sbohem – Sophie vypadala pobledlá a nešťastná a stěţovala si, ţe jí je trochu špatně – a náhle odešli, a já jsem pořád plul kdesi vysoko v oblacích povznesené nálady. (Vzpomínám si však, ţe jejich odchod vyvolal ve skupině na písku chvilku stísněného ticha, které někdo přerušil poznámkou: “Viděli jste, jaké měla na ruce číslo, to tetování?” Po další půlhodince se mi jejich psychoanalytické ţvatlání zoufale znechutilo a alkohol spolu s mým vulgárnějším rozpoloţením mi dodaly odvahu, ţe jsem nakonec poţádal Leslii, jestli by si se mnou nevyšla na procházku někam, kde bychom si spolu mohli popovídat a být sami. Souhlasila, protoţe se stejně trochu zatáhlo, takţe jsme skončili v kavárničce u pláţe, kde Leslie pila limonádu a já jsem ţivil vzedmutý příboj své touhy jednou plechovkou budweiseru za druhou. Ale nechť ilustrují atmosféru té odpolední operetní scény mé další horečně načrtané poznámky: Jsme spolu s Leslií v baru restaurace U Victora a já začínám být trochu opilý. V ţivotě jsem snad nebyl tak sexuálně elektrizován. Ta ţidovská dryáda má v jednom svém jediném výrazně tvarovaném palci víc smyslnosti neţ všechny nedobytné panny, co jsem kdy poznal ve Virginii a Severní Karolíně. Navíc je výjimečně chytrá, například kdyţ vylepšuje jádro tvrzení Henryho Millera o tom, ţe sex prochází hlavou, říká, ţe to znamená “blbá holka, blbý pich”. Naše konverzace se převaluje v majestátních vlnách jako moře – Hart Crane, sex, Thomas Hardy, sex, Flaubert, sex, Schopenheuer a Nietzsche, sex, Huckleberry Finn, sex. Zaútočil jsem na ni tím nejčistším plamenem svého intelektu. Kdybychom nebyli na veřejném místě, určitě bych na ni v tu minutu mohl hupnout. Drţím ji za ruku, která je zvlhlá jakoby nejčistší esencí ţádosti. Mluví dosti

rychle, výslovností, v níţ jsem se uţ naučil poznávat brooklynštinu vyšších vrstev, spíš neţ jsem to dovedl odhadnout na Manhattanu. Své vyprávění doprovází roztomilou mimikou tváře, vkusně prokládanou hojnými úsměvy. Kouzelná! Ale co na mě působí nejvíc, je skutečnost, ţe během té lenošivé hodinky jsem z jejích úst slyšel v rozličných okamţicích slova, jaká přede mnou osoba ţenského pohlaví nikdy nevyslovila. Ne ţe by skutečně působila vulgárně, kdyţ si na ně člověk zvykne. Jsou to slova jako “péro”‚ “píchat” nebo “kouřit”. Zároveň pouţila takových obratů jako

“přiklekla k němu“‚ “honil si ho” (mělo to myslím co dělat se Thoreauem), “vyhulila ho”‚

“novoromantický kuřák” a cosi o ”polykání semene” (v souvislosti s Melvillem) (Melvillem?).

Většinu hovoru obstarává sama, i kdyţ já se taky trochu účastním a svedu ze sebe aspoň jednou s hranou nenuceností vypravit cosi o tom, jak bývám “nadrţený, div ţe mi nepraskne”‚ plně si vědom a neuvěřitelně tím vzrušen, ţe je to první takzvaná tvrdá obscenita, kterou jsem řekl v přítomnosti ţeny. Kdyţ od Victora odcházíme, mám pořádně v hlavě a jsem natolik odvázaný, ţe ji vezmu kolem nahého pasu. Přitom se lehce dotknu jejího zadku: reaguje tím, ţe mi paţí stiskne ruku, čtverácky se na mě podívá a já v jejích očích vidím temný orientální ţár, coţ mě ujišťuje, ţe jsem konečně nějakým zázrakem objevil ţenu nezatíţenou příšernými konvencemi a předsudky, které suţují naši pokryteckou kulturu.

Trochu mě ničí, kdyţ nyní zjišťuju, ţe nic z tohohle nebylo napsáno se sebemenší dávkou ironie (přitom jsem skutečně poněkud “lehce ironického” přístupu… schopen byl!), coţ nakonec můţe jen dokazovat, jak opravdu závaţné pro mě to setkání s Leslií bylo nebo jak hňupsky a dokonale mě posedla vášeň – anebo prostě okolnost, jak jsem byl ve dvaadvaceti letech neobyčejně sugestibilní. Nicméně kdyţ jsme se s Leslií vraceli zpátky na pláţ, pozdní odpolední světlo, tetelící se stále ještě sálavými vlnami horka, zaplavovalo plavčíkovu věţ a písek kolem, odkud uţ tou dobou skupina frustrovaných intelektuálů v rukou psychoanalytiků odešla, zanechávajíc v písku pohrobené pozůstatky jako Partisan Review, vymačkané tuby od oleje a poházené plechovky od kokakoly. A tak jsme tam ještě hodinku pobyli, rozpálení tím okouzlujícím pocitem spřízněnosti, a snaţili jsme se navázat na rozběhlé myšlenky našeho rozhovoru, oba s velice silným vědomím skutečnosti, ţe to odpoledne je pouze prvním krokem k čemusi, co měla být naše společná cesta do divokého nezmapovaného zázemí. Leţeli jsme na břiše vedle sebe. Kdyţ jsem jí konečkem prstu jemně krouţil po horce pulzujícím krku, vztáhla dlaň, pohladila mě po ruce a řekla: “Můj psychoanalytik říkal, ze lidstvo bude navěky samo sobě nepřítelem, dokud si neuvědomí, ţe kaţdá lidská bytost potřebuje, enfin, jen fantastickou souloţ.“ Slyšel jsem, jak jí můj hlas, zadrhávající a vzdálený, upřímně odpovídá: “Ten tvůj psychoanalytik musí být hrozně moudrá osoba.” Dlouhou dobu mlčela, aţ zvedla zraky, podívala se mi zpříma do očí a nakonec s nepředstíranou vášní vyslovila skoro jakoby nezúčastněným hlasem tu přímou výzvu, při které se mi zastavilo srdce a která vyvedla mou mysl a všechny mé smysly tak silně z rovnováhy: “Myslím, ţe ty bys to děvčeti dovedl skutečně udělat úplně fantasticky.“ Někdy v tu chvíli jsme si smluvili schůzku na čtvrtek večer.

Nadešlo čtvrteční ráno, s oním vylíčeným pocitem blíţící se blaţenosti a tím téměř nesnesitelným příslibem. Seděl jsem u svého růţového psacího stolku a musím říct, ţe se mi dařilo nedbat toho, jak je mi nedobře a jakou mám horečku, a drţet na uzdě svou fantazii, abych mohl aspoň dvě tři hodiny soustředěně psát. Několik minut po poledni jsem si začal uvědomovat v ţaludeční krajině jakýsi pocit nudy spojený se zíváním. Sophie se od rána neozvala ani hláskem. Bezpochyby strávila většinu času asi s nosem v kníţce a pilně pracovala na svém sebevzdělávání. Její schopnost číst knihy v angličtině sice ještě nebyla ani zdaleka dokonalá, ale během toho roku, co se seznámila s Nathanem, se uţ skoro vůbec neuchylovala k polským překladům a zrovna se s obrovským zájmem začetla do Výboru z W. Faulknera od Malcolma Cowleyho a vím, ţe ji Faulkner uchvátil, ale zároveň se pro ni často stával tvrdým oříškem. “Ty jeho věty,” vyjádřila se, “ty se táhnou a táhnou jako šílený had!” Ale byla uţ natolik zkušená čtenářka, ţe se dovedla Faulknerovu důmyslnému vypravěčskému umění a jeho strhující síle obdivovat. Ten Výbor jsem znal prakticky nazpaměť a právě jeho prostřednictvím jsem se na vysoké škole střemhlav vrhl do celého Faulknerova díla, a na moje doporučení – bylo to té památné neděle našeho prvního setkání, v

podzemní dráze nebo kde – kníţku Nathan koupil a dal ji počátkem týdne Sophii. Dělalo mi nesmírnou radost, kdyţ jsem směl během několika našich setkání Sophii s četbou Faulknera pomoci, a to nejen ve smyslu výkladu skrytých významových naráţek na domácí mississippské prostředí, ale také tím, ţe jsem jí mohl ukázat některé bezpečné cesty, kterými by pronikla do báječných lesů a houštin jeho sloţitého vyprávění.

Přes všechny potíţe na ni ta útočící vichřice jeho prózy silně zapůsobila a dojala ji. “Víš, píše jako – posedlý!” řekla mi a pak dodala: “Je naprosto jasné, ţe ten nikdy u ţádného psychoanalytika nebyl.” Nakrčila při té poznámce s výrazem odporu nosík, zřejmě naráţejíc na skupinu mladých lidí na pláţi, kteří ji předešlou neděli tak urazili. Tehdy jsem si to úplně neuvědomoval, ale táţ

freudovská konverzace, která mě tolik fascinovala a rozhodně aspoň pobavila, připadala Sophii dokonale nechutná a dokonce způsobila, ţe tehdy oba s Nathanem z pláţe utekli. “Z těch lidí jde hrůza, všichni jako by se patlali ve svých směšných… strupech,” stěţovala si mi, kdyţ u toho Nathan nebyl. “Nenávidím tenhle typ” – a mě napadlo, jakého skutečně případného výrazu uţila –

“neprotrpěného a nezaslouţeného pocitu neštěstí!” I kdyţ jsem přesně chápal, co má na mysli, překvapila mě síla její averze a uvaţoval jsem – ještě kdyţ jsem stoupal po schodech nahoru, abych ji vzal na náš piknik –‚ jestli to nezpůsobil nějaký nesmiřitelný vnitřní rozpor, který v ní přetrval z toho přísného náboţenství, přestoţe je – jak jsem věděl – dávno zavrhla.

Neměl jsem v úmyslu Sophii překvapovat, ale dveře pokoje byly otevřené, a jelikoţ jsem viděl, ţe je “slušně oblečená” – jak tehdy dívky říkaly –‚ vstoupil jsem bez zaklepání. Měla na sobě nějaký ţupánek či domácí kabátek, stála na opačném konci velkého pokoje a česala si před zrcadlem vlasy. Byla ke mně obrácená zády a na okamţik mi bylo jasné, ţe o mé přítomnosti nemá ponětí, protoţe si soustředěně pročesávala zářivě světlé vrkoče, aţ se v poledním tichu ozýval slabounký praskavý zvuk. Nabit vší tou přetrvávající chlípnosti svých denních snů o Leslii –

myslím, ţe jsem jí přímo přetékal –‚ dostal jsem najednou chuť přiblíţit se k Sophii zezadu, přejet jí pusou po krku a sevřít do obou dlaní její prsy. Něco takového však bylo nemyslitelné, a tak jsem tam mlčky stál a jenom jsem hleděl a teprve pozdě jsem si uvědomil, ţe uţ ode mě bylo dost špatné, kdyţ jsem se takhle přikradl a znesvětil její soukromí, takţe jsem se ohlásil tichým zakašláním. Otočila se od zrcadla, polekaně vyjekla a já jsem v tom okamţiku spatřil tvář, na jakou nikdy v ţivotě nezapomenu. Jako omráčený uviděl jsem před sebou obličej stařeny, obličej, jehoţ

dolní část byla staţená do sebe, a uprostřed zela ústa jako scvrklá jizva a kolem utkvíval výraz třaslavého stáří. Byla to maska, omšelá a ţalostná.

Uţ uţ jsem chtěl vykřiknout, ale předešla mě, ozval se zvuk, jako kdyţ polkla naprázdno, přikryla si ústa a utekla do koupelny. Zůstal jsem tam dlouho stát, rozechvělý a vyvedený z míry, a poslouchal tlumené zvuky za dveřmi koupelny, uvědomuje si teprve teď, ţe gramofon tiše hraje Scarlattiho klavírní sonátu. Pak na mě zavolala: “Stingo, kdy se naučíš klepat u dámy na dveře?” V

jejím hlase bylo víc čtveráctví neţ skutečné zloby. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, co jsem vlastně spatřil. Byl jsem rád, ţe se opravdu nijak váţně nerozzlobila, a okamţitě mě její velkorysost dojala, zvláště při pomyšlení, jaká by asi byla moje reakce, kdyby přistihl někdo bez zubů mě. A v tom okamţiku jiţ Sophie vyšla z koupelny, na tváři stále ještě lehký ruměnec, ale uţ

vyrovnaná, dokonce zářící, se všemi nádhernými rysy tváře opět spojenými v radostnou apoteózu amerického umění zubařského. “Pojď, jdem do parku,” řekla. “Nebo omdlím hlady. Jsem úplná…

inkarnace hladu!”

Tu “inkarnaci” měla samozřejmě z typického Faulknerova slovníku, a mně to slovo takto uţité tak polechtalo bránici, ţe jsem v tu chvíli doslova řval smíchy.

“Braunschweiger na toastu s hořčicí,” řekl jsem.

“Horký pastrami sendvič,” Sophie na to.

“Salám s ementálem na černém chlebu a se sladkokyselou okurkou.”

“Přestaň, Stingo, vţdyť mě zabiješ!” vykřikla a rozesmála se zlatým smíchem. “Jdem!” A uţ

jsme vyrazili do parku, se zastávkou v Himelfarbových Deluxe Delicatessen.

6

Tu nádhernou protézu Nathan Sophii opatřil prostřednictvím svého staršího bratra Larryho Landaua. A přestoţe povahu Sophiiny nemoci spolu s diagnózou bystře, třebaţe neprofesionálně stanovil s takovou přesností brzy po jejich setkání v knihovně Brooklynské univerzity sám Nathan, jeho bratr zase pomohl při řešení problému nalézt praktickou léčbu. Larry, kterého jsem měl potkat za velmi smutných okolností později toho léta, byl urolog a chirurg a měl ve Forest Hills velmi prosperující ordinaci. Nathanův bratr byl asi pětačtyřicátník a dosáhl uţ ve svém oboru řady vynikajících úspěchů, zvláště kdyţ se kdysi účastnil – jako odborný asistent na Columbii na fakultě obecného lékařství a chirurgie – řešení jednoho nesmírně originálního a významného vědeckého úkolu z oblasti funkce ledvin, čímţ si vydobyl v poměrně mladém věku opravdu vzrušenou pozornost v odborných kruzích. Nathan se o tom jednou přede mnou s hlubokým obdivem zmínil, a zřejmě byl rád, ţe můţe být na svého bratra tak nesmírně hrdý. Larry se také výjimečně vyznamenal za války. Slouţil u námořnických zdravotnických jednotek jako nadporučík a předváděl tu výjimečná kouzla chirurgického umění za sebevraţedných útoků kamikaze v naprosto ztracené situací přímo na palubě letadlové lodi kdesi u Filipín; za své zásluhy získal Kříţ

námořnictva – poctu, které zdravotnický důstojník příliš často nedosáhne (zvlášť kdyţ je ještě k tomu u antisemitského námořnictva sám Ţid) a která byla v roce 1947 se všemi ţivými a čerstvými vzpomínkami na válku a válečné hrdinství pro Nathana skutečností, nad níţ se mohl rozplývat a na niţ mohl být hrdý.

Sophie mi řekla, ţe se Nathanovo jméno dověděla teprve za mnoho hodin poté, co ji zachránil v knihovně. Ale nejhlouběji a nejnesmazatelněji se jí z toho prvního dne a z dní následujících vryla do paměti jeho skutečně úţasná něha. Na začátku – snad jen proto, ţe si pamatovala, jak se nad ní sklání a šeptá: “Nechte to na panu doktorovi, o všecko se postará,” – nedovedla rozpoznat, ţe ta slova myslí v ţertu, a pořád se domnívala, ţe on sám je doktor, a dokonce si to myslela ještě i později, kdyţ jeli taxíkem zpátky do Yettina domu a on ji s jakousi velitelskou něhou drţel v náručí a šeptal jí slova útěchy a posily. “Musíme vás dát dohromady,” vzpomínala na jeho slova pronesená čtveráckým tónem, který jí na rtech vyloudil první stopu úsměvu od chvíle, kdy se zhroutila. “Nemůţete přece pobíhat po Brooklynu a omdlívat po knihovnách a děsit lidi k smrti.”

V jeho hlase bylo cosi nesmírně posilujícího, přátelského, konejšivého a starostlivého a celá jeho přítomnost vzbuzovala bezprostřední důvěru, takţe kdyţ dorazili k ní do pokoje (horkého a dusného v šikmém odpoledním slunci, kde na ni znovu přišly lehké mdloby a zas se mu zhroutila do náručí), nezmocňoval se jí sebemenší zmatek, kdyţ cítila, jak jí něţně rozepíná zamazané šaty a jak ji jemně, ale rozhodně nutí pomalu na postel, kde zůstala leţet jenom v kombiné. Udělalo se jí daleko líp, závratě a ţaludeční nevolnost zmizely. Ale jak tam leţela a dívala se na toho cizího člověka, snaţíc se opětovat jeho záhadný smutný úsměv, cítila aţ v morku kostí stále trvající mdlou ospalost a malátnost. “Proč jenom jsem tak unavená?” slyšela, jak se ho ptá slabým hlasem. “Co je to se mnou?” Pořád se ještě domnívala, ţe je lékař, a v jeho tichém posmutnělém pohledu viděla výraz očí diagnostika, profesionála, aţ si náhle uvědomila, ţe jeho pohled utkvěl na vytetovaném čísle. Udělala rukou rychlý pohyb (a to u ní nebylo obvyklé, protoţe si to znamení uţ dávno přestala uvědomovat), jako by ji chtěla schovat, ale on ji předešel, uchopil ji za zápěstí a začal jí počítat tep jako předtím v knihovně. Chvíli neříkal nic a v Sophii ten klidný stisk vzbuzoval pocit dokonalého a bezstarostného bezpečí, takţe začala usínat, zatímco jí v uších zněla jeho povzbudivě konejšivá slova, pronášená tím milým tónem hravosti: “Pan doktor si myslí, ţe potřebujete nějakou obrovskou pilulku, co by vám trošku vybarvila tu vaši nádhernou bílou pleť.” Zase: “Pan doktor!”

Spokojeně upadla do bezesné dřímoty, ale kdyţ se za několik okamţiků probudila a otevřela oči, byl pan doktor pryč.

“Stingo, já se ti tak dobře pamatuju na tu zoufalou paniku, jaká se mě uţ dlouho předtím nezmocnila. Víš, bylo to tak zvláštní! Vţdyť jsem ho vůbec neznala. Nevěděla jsem ani, jak se jmenuje! Byla jsem s ním hodinu, moţná míň, a teď najednou zmizel a mě posedla panika, strašná

panika a strach, ţe uţ nikdy nepřijde zpátky, ţe uţ je navţdy pryč. Bylo to, jako kdyţ má člověk ztratit někoho hrozně blízkého.”

Jakýsi romantický rozmar mi neodolatelně našeptával, abych se jí zeptal, jestli se tak rychle zamilovala. Poloţil jsem jí otázku, jestli tu šlo o dokonalý příklad toho mýtu známého jako láska na první pohled.

Sophie odpvěděla: “Ne, tak přesně to nebylo – tehdy to ještě nebyla láska, aspoň myslím, ţe ne.

Ale mohlo to být lásce něco velice blízkého.” Odmlčela se. “Nevím. Není to svým způsobem směšné, ţe se něco takového můţe stát? Jak je to moţné, ţe člověk někoho zná tři čtvrtě hodiny, a kdyţ ten dotyčný zmizí, cítí takovou prázdnotu? Absolument fou! Nemyslíš? Šíleně jsem si přála, aby se vrátil.”

Byl to pohyblivý piknik, to naše polední jídlo, a odehrával se ve všech moţných slunných i stinných koutech Prospect Parku. Uţ si nevzpomínám, na kolik pikniků jsme sem se Sophií zašli –

pět šest, moţná víc. Většinu těch míst, kde jsme se usadili do trávy, si ani moc jasně nepamatuji –

byla to zákoutí a úţlabiny a opuštěné postranní pěšinky, kam jsme si přinesli zamaštěné pytlíky a půlpintové kartonky mléka Sealtest spolu s Antologií americké poezie od Oscara Williamse, celou ohmatanou a s roztřepenými rohy, z které jsem se pokoušel vzdělávat Sophii dále v poezii, do níţ ji před měsíci uvedl obtloustlý pan Youngstein. Na jedno místo si ale vzpomínám ţivě – travnatý poloostrov vybíhající do jezírka, ve všední dny tou dobou většinou bez lidí, na němţ u břehu tábořil a hemţil se v rákosí jako hejno gangsterů sextet bojovně vypadajících labutí, jeţ občas na dost dlouhou dobu přestávaly plavat a vykolébávaly se na trávník a o závod a s útočným syčením z bezhlasých hrdel konzumovaly kůrky našich makových rohlíků a ostatní zbytky. Jedna labuť, malý sameček s povislejším peřím, byla viditelně méně aktivní neţ ostatní a navíc měla u jednoho očního důlku zranění – zřejmě ránu utrţila při střetnutí s nějakým brooklynským dvounoţcem –‚

takţe jí zůstalo jedno tupé zakalené oko, které Sophii připomínalo jejího bratrance Tadeusze z Lodţe, který zemřel před mnoha lety třináctiletý na leukémii.

Nebyl jsem schopen udělat ten antropomorfický skok a nepodařilo se mi pochopit podobnost mezi labutí a kterýmkoli jednotlivým lidským tvorem, ale Sophie přísahala, ţe ti dva si jsou podobní jako vejce vejci, a začala labuti říkat Tadeusz, a kdyţ pro něho vysypávala zbytky z pytlíku, brebentila na něho cosi jadrně znějícími polskými glottálními zvuky. Málokdy jsem viděl, ţe se Sophie rozzlobila, ale chování ostatních labutí, pánovitých, ţravých a zuřivě chamtivých, ji pobuřovalo tak, ţe na ty obrovité potvory ječela polské nadávky a snaţila se pomoci Tadeuszovi, aby dostal větší díl zbytků. Její prudkost mě aţ lekala. Nespojoval jsem – tou dobou jsem ještě ani nemohl – toto energické protektorství nad takzvaně méněcenným tvorem (labutí-neboţáčkem?) s ničím, co se Sophii přihodilo v její minulosti, ale její boj o Tadeusze byl legrační a nesmírně působivý. Avšak i tak mám další a hlavně osobní motiv, abych vylíčil Sophii mezi labutěmi. S

bolestí v mysli si nyní uvědomuji, ţe právě na tomto poloostrůvku, tehdy na sklonku léta za jednoho našeho pozdního odpoledního setkání, jeţ trvalo, aţ slunce začínalo zapadat daleko za námi kdesi nad Bay Ridge a Bensonhurstem, tehdy ţe mi Sophie vyprávěla, hlasem střídavě plným zoufalství a naděje, a hlavně zoufalství, o části toho křečovitého roku s Nathanem, kterého zboţňovala, ale kterého jiţ tehdy (i v tu chvíli, kdy mluvila se mnou) pokládala nejen za svého spasitele, ale zároveň za člověka, který ji zničí…

Kdyţ se k ní ten den k její nezměrné úlevě za půl hodiny vrátil do pokoje, přistoupil k její posteli, upřel na ni pohled svých něţných očí a řekl: “Zavedu vás k bratrovi, aby se na vás podíval. Ano?

Stačilo na to několik telefonů.”

Byla zmatená. Zas se posadil vedle ní. “Proč mě chcete vést k bratrovi?” zeptala se.

“Můj bratr je lékař,” odpověděl, “jeden z nejlepších doktorů, jakého dnes můţete mít. Ten vám pomůţe.”

“Ale vy…“ začala a hned ustala. “Já jsem si myslela…“

“Vy jste si myslela, ţe jsem taky lékař,” řekl. “Ne, já jsem biolog. Jak vám je?”

“Líp,” řekla. “Mnohem líp.” A byla to pravda, a Sophie si uvědomila, ţe je tomu tak v neposlední řadě díky jeho uklidňující přítomnosti.

Přinesl s sebou pytlík se zboţím, který otevřel, rychle vyndával obsah a hbitě skládal na velké prkno kousek od postele, jeţ jí slouţilo jako kuchyňský stůl. “To je ale mišegos,” slyšela ho povídat. Začala se pochichtávat, protoţe Nathan přešel do roviny laciné frašky a najednou se rozhovořil šťavnatě a bohatě znějící jidiš, kdyţ postupně z nacpaného pytlíku vytahoval láhve a plechovky a kartony, s nakrabaceným obličejem, který byl dokonalou kopií nějakého staršího rozkaceného, napůl slepého a škudlivostí roztřeseného kupčíka z Flatbushe. Připomínal jí herce Dannyho Kaye (viděla ho tolikrát a jeho filmovým uměním byla přímo nadšená), tou báječnou rytmizovanou absurdní vynalézavostí, a ještě kdyţ skončil, otočený k ní, orosenou plechovku s bílou nálepkou v ruce, otřásala se Sophie tichým smíchem. “Consommé madril'c'ne,“ pokračoval normálním hlasem. “Našel jsem obchod, kde ji mají u ledu. Musíte ji sníst. Pak budete schopná uplavat pět mil jako Esther Williamsová.”

Uvědomila si, ţe se jí vrátila chuť, a ucítila v prázdném ţaludku hladový stah. Kdyţ jí polévku nalil do jedné její laciné bakelitové misky, opřela se o loket a pustila se do jídla a pochutnávala si na chladné husté tekutině s nakyslou přetrvávající příchutí. Nakonec mu řekla: “Díky. Teď uţ je mi o moc líp.”

Kdyţ tam vedle ní na posteli seděl a podle jejího zdání téměř nekonečnou dobu nemluvil, začala být přes všechnu důvěru k němu trochu nesvá. Pak nakonec prohlásil: “Vsadím se, s kým chcete o sto dolarů, ţe máte váţnou anémii způsobenou nedostatkem řádné stravy. Hádal bych na nedostatek kyseliny listové nebo vitamínu B-12. Ale nejspíš to bude ţelezo. Děvenko, jedla jste poslední dobou řádně?”

Řekla mu, ţe aţ na krátké údobí před několika týdny, kdy si sama napůl dobrovolně uloţila půst, jedla během posledních šesti měsíců zdravěji a líp neţ v kterémkoli jiném období svého ţivota.

“Mám totiţ jisté problémy,” vysvětlovala mu. “Nemůţu moc jíst ţivočišné tuky. Ale všecko ostatní je v pořádku.”

“Tak to musí být nedostatek ţeleza,” prohlásil Nathan. “Z toho, co říkáte, je vidět, ţe jste měla kyseliny listové a B-12 víc neţ dost. Obojího potřebujete jen stopové mnoţství. Ţelezo je daleko ošemetnější. Mohla jste začít mít nedostatek ţeleza a uţ jste to taky nemusela dohonit." Odmlčel se, zřejmě si vědom obav v její tváři (protoţe jeho slova ji znepokojovala a lekala), a usmál se na ni ubezpečujícím úsměvem. “Je to jedna z nejjednodušších věcí na světě, kdyţ to zjistíte nabeton.”

“Nabeton?”

“Kdyţ bezpečně víte, v čem je zádrhel. Pak to jde vyléčit velice snadno.”

Z nějakého důvodu se ho bála zeptat na jméno, přestoţe si to hrozně přála vědět. Kdyţ tam u ní seděl, kradmo si prohlédla jeho tvář a zjistila, ţe má nesmírně příjemný vzhled – bezpochyby ţidovský, se symetrickými linkami a ploškami, mezi nimiţ tvořil uprostřed výraznou ozdobu silný nos, stejně tak jako jeho zářivě bystré oči, které se dovedly rozsvítit ve škále výrazů od soucitu k humoru s nesmírnou rychlostí, snadností a přirozeností. V jeho přítomnosti jí bylo zase líp; zaplavovala ji ospalá únava, ale nausea a ta úporná chorobná malátnost jako by zmizely. Kdyţ tam tak leţela, vyvstal před ní náhle v té líné ospalosti lákavý nápad. Ráno si prohlíţela rozhlasový program v Timesech a byla velice zklamaná, ţe kvůli angličtině přijde o přenos Beethovenovy Pastorální symfonie, kterou měli vysílat po poledni na stanici WQXR. Bylo to něco podobného jako její znovuobjevní Sinfonie concertane, i kdyţ v tom byl rozdíl. Beethovenovu symfonii si pamatovala z minulosti nesmírně jasně – zase to byly koncerty v Krakově –‚ ale tady v Brooklynu jednak neměla gramofon a jednak jako by se vţdycky vyskytla v nepravou dobu na nepravém místě, takţe jí Pastorální úplně utekla, i kdyţ se vţdycky nějak ohlásila, ale pokaţdé zůstala neuchopitelná sluchem jako nějaký pronásledovaný nádherný, ale němý pták, jenţ jí stále uniká ve větvích temného lesa.

Teď si uvědomila, ţe díky dnešní nehodě by tu hudbu mohla přec jen uslyšet; pro její ţivot se jí zdála být v tom okamţiku daleko významnější neţ všechno to povídání kolem medicíny, přestoţe v něm bylo tolik povzbudivého, a tak se zeptala: “Můţu pustit rádio?” Sotva dořekla, natáhl ruku a zapnul rádio těsně předtím, neţ začala Philadelphská filharmonie se svými šepotavými smyčci nejdřív nesměle a pak stále jásavěji ten opojný hymnus na kvetoucí svět. Proţívala tak silný pocit

krásy, ţe se to aţ podobalo umírání. Zavřela oči a nechala víčka pevně přimknutá do konce symfonie, kdy je zase otevřela, stydíc se za slzy, jeţ se jí řinuly po tváři, ale neschopná proti tomu cokoli udělat nebo říct něco soudného a souvislého tomu samaritánovi, který na ni pořád ještě upíral svůj váţný a trpělivý pohled plný účasti. Lehce se prsty dotkl hřbetu její ruky.

“Pláčete proto, ţe je ta hudba tak krásná?” řekl. “Dokonce i v tom rozkřáplém rádiu?”

“Nevím, proč pláču,” odpověděla po dlouhé přestávce, během níţ sbírala smysly. “Moţná pláču proto, ţe jsem udělala chybu.”

“Jak to myslíte, chybu?”

Znovu dlouho mlčela, neţ řekla: “Chybu v tom, kde jsem tu hudbu slyšela. Myslela jsem, ţe jsem naposledy symfonii slyšela v Krakově, kdyţ jsem byla malé děvče. Ale právě teď, kdyţ jsem ji poslouchala, jsem si uvědomila, ţe jsem ji slyšela potom ještě jednou ve Varšavě. My jsme měli rádio zakázané, ale jednou večer jsem ji z takového zakázaného rádia poslouchala, z Londýna. Teď si vzpomínám, ţe to byla vůbec poslední hudba, neţ jsem šla…“ Zmlkla. Co to proboha tomu cizímu člověku vypráví? Co jemu na tom záleţí? Vytáhla ze zásuvky papírový kapesník a osušila si oči. “To je hloupá odpověď,” řekla.

“Říkala jste ‚Neţ jsem šla…",” pokračoval, “neţ jste šla kam? Myslíte to místo, kde vám udělali tohle?” Podíval se přímo na její tetování.

“O tom nemůţu mluvit,” řekla náhle, litujíc, jak neuváţeně jí ta slova uklouzla, ţe se ten člověk aţ začervenal a zajíkavě se přiškrceným hlasem omlouval: “Promiňte. To je mi líto! Jsem příšerně vlezlý… Někdy jsem hrozný idiot. Idiot!”

“Prosím vás, to neříkejte,” skočila mu do řeči, stydíc se, jak ho tón její řeči vyvedl z míry.

“Nechtěla jsem být tak…“ Odmlčela se a snaţila se najít to pravé slovo ve francouzštině, polštině, v němčině a ruštině, naprosto v koncích s angličtinou. “Promiňte.”

“Já mám takový pitomý zvyk strkat ten svůj hrozný šnojs přesně tam, kam nemám,” řekl, zatímco Sophie pozorovala, jak mu rozpačitý ruměnec pomalu mizí z tváře. Pak náhle řekl:

“Podívejte, já uţ musím jít. Mám schůzku. Ale poslyšte – smím se ještě večer vrátit? Ne, neodpovídejte na to! Já prostě večer přijdu.”

Nebyla ani s to odpovědět. Jelikoţ jí prakticky sebral půdu pod nohama (coţ není ţádný básnický obraz, ale doslovná pravda, protoţe přesně to udělal právě před dvěma hodinami, kdyţ ji odnesl zhroucenou v náručí z knihovny ven na chodník a zavolal taxíka), zmohla se jen na to, aby kývla a řekla ano a usmívala se úsměvem, který jí pohrával na tváři ještě ve chvíli, kdy slyšela dupot jeho kroků na schodech. Čas se potom nepříjemně vlekl. Udivovalo ji vzrušení, s jakým očekávala klapot jeho střevíců, jenţ se ozval kolem sedmé večer, kdy se konečně vrátil a přinesl další objemný pytel nákupů a dva tucty těch nejkouzelnějších růţí na dlouhých stoncích, jaké snad v ţivotě ještě neviděla. Zatím uţ vstala a chodila po bytě a měla pocit, ţe jí je úplně dobře, ale on jí nařídil, aby ještě odpočívala. “Prosím vás, nechte to na Nathanovi, o všechno se postará.” Tehdy uslyšela poprvé jeho jméno. Nathan. Nathan! Nathan, Nathan!

Nikdy, nikdy nezapomene, svěřovala se mi, to první společné jídlo, tu citlivě připravenou večeři, kterou uvařil z věcí nejprostších, z telecích jater a pórku. “To je přímo nabité ţelezem,” prohlásil, skláněje se nad prskajícím horkým talířem, s čelem oroseným krůpějemi potu. “Není nad játra. A pórek – samé ţelezo. Taky vylepšuje hlas. Víte, ţe císař Nero si dával pórek předkládat denně, aby získal větší hlasovou sonoritu? Aby mohl krákorat, zatímco před ním na jeho rozkaz kuchali a čtvrtili Senecu? Sedněte si. Pořád se nehemţete!” rozkázal jí. “Tohle je můj výstup. Vy potřebujete ţelezo. Ţelezo! Proto taky budeme mít špenát a trochu salátu, jen tak beze všeho.” Hrozně se jí líbilo, jak Nathan, plně sice soustředěný na vaření, dovedl své poznámky o la gastronomie prokládat vědeckými detaily, většinou nutričního rázu. “Játra s cibulí, to je samozřejmě standardní způsob, ale s pórkem, děvenko, to je specialita. Pórek se těţko seţene, dostal jsem ho na italském trhu. Je to tak jasné jako ten váš nosík na té vaší roztomilé, ale neuvěřitelně bledé tvářičce: potřebujete pořádnou infuzi ţeleza. Proto ten špenát. Nedávno dělali jeden výzkum a přišli na takový zajímavý objev, ţe obsah kyseliny šťavelové ve špenátu má tendenci neutralizovat spoustu kalcia, které asi potřebujete také. To je sice zlé, ale pořád je v tom tolik ţeleza, ţe svou dávku

stejně dostanete. A taky – čínský salát…“

Jestliţe je měla večeře, sama o sobě vynikající, především posílit, víno tu hrálo roli ambrózie. V

krakovském domově vyrůstala Sophie v časném mládí v prostředí, kde se pilo víno, protoţe její tatínek měl v povaze cosi z hédonismu a trval na tom (v zemi, kdy by člověk pohledal vinice stejně tak jako v Montaně), aby maminka k bohatým a často elegantním vídeňským obědům a večeřím pravidelně podávala vybraná vína z rakouských a uherských rovin. Ale válka, která ze Sophiina ţivota škrtla uţ tolik jiného, zlikvidovala i tak prostý poţitek jako víno a od té doby Sophie od svých způsobů nevybočila a ţádné nepila, i kdyţ ji k tomu prostředí Flatbushe, jeţ bylo jako volební okrsek věrno zásadám Štítu Davidova, svádělo. Láhev, kterou Nathan přinesl, byla tak kvalitní, ţe Sophie musela své chuťové představy revidovat; neměla ponětí o tajemství francouzských vín, a tak bylo zbytečné, aby jí Nathan vyprávěl, ţe to je Chateau-Margaux nebo ţe je to ročník 1937 – poslední z nejlepších předválečných vín – nebo ţe láhev stála otřesnou a neuvěřitelnou sumu – čtrnáct dolarů (coţ byla hruba polovina jejího týdenního platu, jak zjistila jedním pohledem na nálepku) anebo ţe by víno ještě získalo na vůni, kdyby byl čas je nejdřív slít do karafy. Nathan tyhle věci vyprávěl v dobrém rozmaru jedním dechem. Ale Sophie si pouze uvědomila, ţe je nevýslovně příjemné víno vychutnávat a ţe ji nápoj rozehřívá jakýmsi rozkošnickým teplem bezstarostného uvolnění, které se jí rozlévá aţ do palců u nohou a dosvědčuje tak pravdivost všech těch starých kuriózních průpovídek o víně a jeho léčivých účincích. S lehkou hlavou a v lehkém opojení slyšela samu sebe, jak říká svému dárci, kdyţ dojídali: “Víte, asi kdyţ

člověk bude ţít dobrý ţivot jako světec a pak umře, tak mu tohle budou dát napít v ráji.” Nathan na její slova přímo neodpověděl, sám zřejmě v příjemném rozpoloţení, jen na ni zamyšleně upíral bříškem sklenky s rubínovými zbytky vína váţný pohled. “Ne ‚budou dát napít",” opravoval ji šetrně, “ale ‚budou dávat pít".” Pak dodal: “Promiňte. Já jsem zapřisáhlý a frustrovaný pan učitel.”

Kdyţ spolu po večeři umyli nádobí, posadili se proti sobě na nepohodlné ţidle s rovnými opěradly, kterými byl tehdy Sophiin pokoj vybaven, Nathanovu pozornost náhle upoutalo několik kníţek na poličce nad Sophiinou postelí – překlady Hemingwaye, Wolfa, Dreisera a Farrella do polštiny. Na chvíli vstal a pozorně si knihy prohlíţel. Prohodil přitom pár slov, z kterých Sophie nabyla dojmu, ţe ty autory zná velice dobře: se zvláštním nadšením mluvil o Dreiserovi, prý ţe na vysoké škole přečetl celou tu nesmírně dlouhou Americkou tragédii na jeden zátah, “skoro jsem při tom mohl přijít o oči”, a pak uprostřed barvitého líčení Sestřičky Carrie, kterou Sophie ještě nečetla a kterou jí se vší rozhodností doporučoval (tvrdil, ţe to je Dreiserovo mistrovské dílo), se náhle v půli věty odmlčel a zůstal na ni hledět s vyjeveným klaunovským výrazem, který ji rozesmál, a řekl: “Víte, ţe nemám to nejmenší tušení, kdo vy vlastně jste? Co děláte, polská děvenko?”

Dlouho mlčela, neţ odpověděla: “Pracuju u jednoho doktora na částečný úvazek. Dělám mu sekretářku.”

“U doktora?” opakoval s velmi zřetelným zájmem. “U jakého doktora?”

Tušila, ţe s tím slovem bude mít velké potíţe, neţ ho dostane z úst. Ale nakonec je vyslovila: “Je to – chiropraktik.”

Sophie skoro viděla, jako by při zvuku toho slova projela téměř celým jeho tělem křeč.

“Chiropraktik. Chiropraktik! To se nedivím, ţe máte ty potíţe!”

Pokusila se o pošetilou a ubohou omluvu. “Je to hrozně hodný člověk…“ začala. “Je to, jak se říká” – náhle se utekla k jidiš – “menč. Jmenuje se dr. Blackstock.”

“Menč, šmenč,” řekl s dokonale opovrţlivým výrazem, “děvče jako vy, a pracuje u nějakého šarlatána –“

“Jiné zaměstnání jsem nesehnala, kdyţ jsem sem přijela,” skočila mu do řeči. “Nic jiného mi nezbývalo.” Cítila, ţe mluví trochu podráţděně, a buď sama její slova, anebo ten příkřejší tón na něj tak zapůsobily, ţe si rychle pospíšil s omluvou: “Já vím, něco takového bych neměl říkat. Nic mi do toho není.”

“Chtěla bych něco lepšího, ale nemám nadání.” Mluvila jiţ klidněji. “Začala jsem studovat, uţ je to hodně dávno, ale nikdy jsem studia nedokončila. Jak vidíte, jsem nehotový člověk. Chtěla jsem vţdycky vlastně učit, učit hudbu, stát se učitelkou hudby – ale nebylo to moţné. Tak dělám u něho

v ordinaci sekretářku. Není to zas tak špatné, vraiment – i kdyţ bych jednou chtěla dělat něco lepšího.”

“Je mi líto, ţe jsem se vyjádřil tak ukvapeně.”

Zůstala na něho hledět, dojata tím, jak ho ta netaktnost mrzí. V celém svém ţivotě nepamatovala nikoho, ke komu by byla tak bezprostředně přitahována. Na Nathanovi bylo cosi poutavě ţivého, energického a nevšedního – jeho nenápadný, ale rozhodný způsob, jímţ začal hrát první roli, jeho mimika, jeho velkohubé povídání o věcech kulinárních a medicínských, které, jak cítila, bylo jen slabou zástěrkou zakrývající jeho skutečné obavy o její zdraví. A nakonec i ta jeho zvláštní zranitelnost a vyčítání sobě samému, coţ jí vzdáleně a nedefinovatelně připomínalo postoje malého chlapce. Na okamţik si přála, aby se jí znovu dotkl, ale pak ten pocit zmizel. Chvíli mlčeli a bylo jen slyšet, jak venku klouţe po vozovce zvlhlé lehkým padajícím deštěm auto, a večerní zvony ze vzdáleného kostela, z nichţ skanulo rozběhlými brooklynskými končinami do tetelivého ticha letních svatojánských časů deset tónů. Kdesi daleko nad Manhattanem slabě zahřmělo. Zatím se setmělo a Sophie rozsvítila jedinou lampu na stole.

Moţná ţe to způsobilo to nebeské víno anebo klidná upřímná atmosféra Nathanovy přítomnosti, ale Sophie cítila nutkání nepřestávat v hovoru a chtělo se jí povídat dále, a kdyţ mluvila, zdálo se jí, ţe její angličtina plyne víceméně hladce a s jistotou téměř prostou zábran, jako nějakými výjimečně účinnými kanály komunikace, o nichţ v sobě neměla téměř tušení. “Z minulosti mi nezbylo nic. Vůbec nic. A to je, víte, jeden z důvodů, proč se cítím tak nehotová. Všechno, co vidíte v tomhle pokoji, je z Ameriky, nové – knihy, šaty, všechno –‚ z Polska tu není vůbec nic, z těch dob, kdy jsem byla mladé děvče, mi nezbylo nic. Nemám z těch časů ani jediný snímek. Jedné ztráty ale lituju, alba fotografií, které jsem kdysi měla. Kdyby mi bylo zůstalo, mohla jsem vám ukázat tolik zajímavých věcí – jak to vypadalo v Krakově před válkou. Tatínek byl univerzitní profesor, ale byl hrozně nadaný fotograf – amatér, ale velice dobrý, víte, hrozně citlivý. Měl velice drahou fantastickou leicu. Pamatuju se na jednu fotografii, kterou udělal a která taky byla v tom albu, jedna z jeho nejlepších, strašně lituju, ţe jsem o ni přišla, byly jsme na ní já s maminkou, jak sedíme u piana. Bylo mi tehdy asi třináct. Musely jsme tenkrát hrát nějakou skladbu pro čtyři ruce.

Vypadaly jsme s maminkou obě moc šťastné, to si pamatuju. Pouhá vzpomínka na tu fotografii je pro mě symbolem, symbolem toho, co bylo, co mohlo být a teď uţ být nemůţe.” Odmlčela se, v duchu hrdá, jak hladce zvládla proměny gramatických časů, a podívala se na Nathana, který se trochu vyklonil kupředu, zcela upoután jejím výlevem. “Jistě vidíte, ţe se nijak nelituju. Jsou daleko horší věci, neţ kdyţ člověk nemůţe dokončit svou kariéru a nemůţe se stát tím, čím se chystal být. Kdyby tohle bylo všechno, co jsem v ţivotě ztratila, byla bych naprosto spokojená.

Mohlo by to být báječné, kdybych byla mohla jít po té hudební dráze, kterou jsem před sebou viděla. Okolnosti tomu zabránily. Sedm osm let jsem uţ nepřečetla jedinou notu a vlastně ani nevím, jestli bych je vůbec ještě přečetla. Ale to je vedlejší, prostě tohle je důvod, proč si svoje zaměstnání nemůţu sama vybrat, a tak musím dělat práci, jakou dělám.”

Po chvilce řekl s tou odzbrojující přímostí, která se jí tak zalíbila: “Vy nejste Ţidovka, ţe?”

“Ne,” odpověděla. “Myslel jste si, ţe jsem?”

“Nejdřív jsem se tak trochu domníval. Na Brooklyn College se nevyskytuje moc blonďatých gójek. Pak jsem si vás v taxíku prohlédl blíţ. Tam jsem si myslel, ţe jste Dánka nebo Finka, odněkud z východní Skandinávie. Ale zase – máte ty slovanské lícní kosti. Nakonec jsem dedukcí přišel k závěru, ţe jste Polka, promiňte, vytušil jsem, ţe pocházíte asi z Polska. Potom jste se zmínila o Varšavě, a to uţ jsem si byl jist. Jste velice krásná Polka, nebo spíš mladá polská dáma.”

Usmála se, uvědomujíc si, jak jí tváře zbarvil horký ruměnec. “Pas de flatterie, monsieur.”

“Ale pak se vynořily všechny ty absurdní protiklady. Co proboha dělá taková polská šikse v ordinaci nějakého chiropraktika jménem Blackstock a kde jen jste se naučila jídiš? A konečně tady

– bohajeho, tady se budete zase muset smířit s tím mým vlezlým nosem, ale mně skutečně záleţí na vašem stavu, snad to vidíte, ne? A já se všecky ty věci musím dovědět! – a nakonec ještě, jak jste přišla k tomu číslu na ruce? Nechcete o tom hovořit, vím. Hrozně nerad se ptám, ale myslím, ţe mi to musíte říct.”

Opřela si hlavu o ušmudlaný polštář rozvrzané růţové ţidle. Rezignovaně a s jistým zoufalstvím si pomyslela, kdyby mu teď vysvětlila ty nejzákladnější věci trpělivě a jasně, měla by to jednou provţdy z krku, a kdyţ bude mít štěstí, ušetří se vyptávání na daleko smutnější a sloţitější záleţitosti, které by nikdy nikomu nebyla s to líčit a vyjevovat. Moţná ţe je to od ní dost absurdní nebo uráţlivé, kdyţ se tváří tak záhadně a tak provokativně tajnůstkářsky o věcech, které by uţ

nakonec měly být známy téměř kaţdému. Ale přesto, jedno jí připadalo divné: lidé tady v Americe pořád ještě nevědí přes všechna publikovaná fakta, fotografie a filmové týdeníky, co se vlastně stalo, nebo to jsou vědomosti mělké a povrchní. Buchenwald, Belsen, Dachau, Osvětim – všechno jen prázdná slova. Ta jejich neschopnost pochopit a hluboce si uvědomit, oč šlo, v nějaké reálné rovině, to byl taky jeden z důvodů, proč o tom všem s lidmi hovořila tak zřídka, vůbec nehledě k té drásající bolesti, jakou trpěla, kdyţ se musela minulostí obírat. Pokud šlo o tu bolest samu, věděla dřív, neţ by se rozhovořila, ţe to, co by musela říkat, by jí způsobovalo skoro fyzická muka – jako kdyby se otevřela téměř zahojená rána anebo jako kdyby se člověk pokoušel belhat na zlomené a nesrostlé noze; ale Nathan jí teď dostatečně dokázal, ţe se jí snaţí jen pomoct; sama věděla, ţe pomoc opravdu potřebuje – a dokonce zoufale –‚ takţe mu dluţí alespoň stručný nástin své nedávné historie.

A tak se o ní po chvíli přece jen rozhovořila, v duchu vděčná za ten odtaţitý, skutečně prozaický tón, jaký se jí dařilo udrţovat: “V dubnu roku 1943 mě poslali do koncentračního tábora na jihu Polska, jmenoval se Osvětim-Brzezinka. Je to blízko města Osvětimi. Předtím jsem ţila ve Varšavě. Ţila jsem tam tři roky, od začátku roku 1940, kdy jsme museli opustit Krakov. Tři roky jsou dlouhá doba, ale do konce války zbývaly ještě celé dva. Mockrát jsem si myslela, ţe bych byla ty dva roky proţila bezpečně, kdybych byla neudělala strašnou méprise – promiňte, chybu. Ta chyba byla skutečně velice pošetilá. Sama se aţ nenávidím, kdyţ si na to vzpomenu. Byla jsem tak opatrná, ţe se dokonce trochu stydím to přiznat. Totiţ víte, do té doby se mi nevedlo špatně.

Nebyla jsem Ţidovka. Neţila jsem v ghettu, takţe kvůli tomu mě chytit nemohli. Ani jsem nepracovala v podzemním hnutí. Franchement, připadalo mi to příliš nebezpečné; šlo totiţ o to, angaţovat se v situaci, v které – ale o tom nechci mluvit. Takţe jelikoţ jsem nepracovala v podzemním hnutí, nemusela jsem si dělat hlavu, ţe by mě pro tohle chytili. Chytili mě z důvodu, který se vám asi bude zdát hrozně absurdní. Chytili mě, jak do Varšavy prováţím maso, od jedné známé na venkově, kousek za městem, měla tam usedlost. Tehdy nikdo nesměl ţádné maso převáţet, bylo nařízení, ţe všechno maso musí dostat německá armáda. Ale já jsem to přece jenom riskovala a pokusila jsem se maso propašovat, kvůli matce, aby se trošku spravila. Maminka byla těţce nemocná, měla – jak to říkáte? – la consomption.“

“Tuberkulózu,” řekl Nathan.

“Ano. Měla tuberkulózu uţ před lety v Krakově, ale ta ustoupila. Jenţe pak se jí ve Varšavě navracovala, víte, promiňte, vrátila, byly tam hrozné zimy a nic k vytopění a ta hrozná věc s jídlem, nebylo skoro co jíst, všecko šlo pro Němce. Byla tak nemocná, ţe si všichni myslili, ţe umírá.

Nebydlela jsem u ní, maminka měla byt kousek vedle. Myslela jsem si, kdyţ jí to maso seţenu, ţe by jí to přece jen trochu mohlo udělat dobře, a tak jsem se jednou v neděli vypravila do té vesnice a koupila zakázanou šunku. Kdyţ jsem se pak vrátila do města, zastavili mě dva policisté od gestapa a šunku objevili. Zatknuli mě a převezli do gestapáckého vězení ve Varšavě. Do mého bytu jsem se uţ nikdy vrátit nesměla a matku jsem uţ víckrát nespatřila. O hodně později jsem se dověděla, ţe pár měsíců nato zemřela.”

V koutě, kde seděli, začalo být dusno a těsno, zatímco Sophie vyprávěla. Nathan vstal, otevřel dokořán okno a vpustil dovnitř čerstvý vánek, který rozechvíval a lehce ohýbal stonky ţlutých růţí, jeţ jí přinesl, a místností se ozval tlumený zvuk pleskajícího deště. Lehké mrholení se proměnilo v průtrţ mračen a kousek cesty přes louku v parku jako by blesk rozčísl zášlehem bílého světla nějaký dub nebo jilm a téměř současně zaburácel hrom. Nathan, s rukama zaháknutýma za zády, stál u okna a upíral oči ven do té náhlé večerní bouřky. “Jen povídejte,” řekl, “já poslouchám.”

“Na gestapu jsem ve vězení strávila spoustu dní a nocí. Pak mě vlakem deportovali do Osvětimi.

V normálních dobách se tam dojíţdí za šest sedm hodin, ale tehdy cesta trvala celé dva dny a dvě

noci. V Osvětimi byly dva samostatné tábory – jeden se jmenoval přímo Osvětim a druhý tábor, několik kilometrů odtud, Brzezinka. Mezi oběma tábory byl rozdíl, který člověk musí rozhodně pochopit, protoţe Osvětim uţívali Němci pro nucené práce, a Brzezinku jenom pro jedno – pro vyhlazování. Kdyţ jsem vystoupila z vlaku, neposlali mě do… do… ne do Brzezinky a toho…“

Sophie ke své rozmrzelosti pocítila, jak se ta tenká fasáda klidu začíná otřásat a bortit a jak jí celá vyrovnanost selhává; uvědomovala si, jak se jí najednou roztřásl hlas. Koktala. Ale rychle se ovládla. “Neposlali mě do Brzezinky a do plynové komory, ale do Osvětimi, na práci. Protoţe jsem měla právě ten odpovídající věk a byla jsem zdravá. V Osvětimi jsem proţila dvacet měsíců. Kdyţ

jsem přijela, kaţdý, koho se rozhodli odpravit, šel do Brzezinky, ale brzy nato z Brzezinky udělali tábor, kde popravovali jen Ţidy. Stalo se z toho středisko pro masovou likvidaci Ţidů. Nedaleko odtud existovalo ještě jedno místo, obrovská usine, kde vyráběli umělý – synthétique – caoutchouc, gumu. Vězňové z osvětimského tábora tam pracovali taky, ale měli tu jeden hlavní úkol, pomáhat v Brzezince při vyhlazování. Takţe tábor v Osvětimi tvořili v podstatě, jak Němci říkali, árijci, kteří pomáhali udrţovat chod spalovacích pecí v Brzezince. Kdyţ jim tělo a síla a santé přestaly slouţit a stali se z nich inutiles, museli se nějak usmrtit taky, buď je odstřelili, anebo šli v Brzezince do plynu.”

Sophie sice nemluvila dlouho, ale začínala velice rychle mísit řeč s franštinou, a přitom pociťovala stále silněji nevýslovně hlubokou únavu, která daleko, daleko přesahovala malátnost způsobenou její chorobou – ať uţ šlo o chorobu jakoukoli –‚ a rozhodla se tedy zkrátit svou historii ještě víc, neţ původně zamýšlela. Řekla: “Prostě jsem nezemřela. Asi jsem měla víc štěstí neţ

ostatní. Nějakou dobu jsem měla o něco výhodnější postavení neţ řada ostatních vězňů, protoţe jsem znala německy a rusky, zvlášť kvůli té němčině. Vyplývala mi z toho jedna výhoda: během té doby jsem totiţ dostala přec jen trocha lepší jídlo a ošacení, a proto jsem taky tolik nezeslábla.

Navíc mi to dodalo sílu přeţít. Ale tahle situace ve skutečnosti netrvala dlouho a nakonec jsem na tom byla stejně jako ostatní. Hladověla jsem a z hladu jsem dostala le scorbut – myslím, ţe tomu říkáte kurděje – a pak jsem měla tyfus a taky la scarlatine. Spálu, ţe? Jak říkám, byla jsem tam dvacet měsíců, ale přeţila jsem to. Kdybych tam bývala byla dvacet měsíců a jeden jediný další den, vím, ţe bych byla mrtvá.” Odmlčela se. “Vy říkáte, ţe mám anémii, a já si myslím, ţe musíte mít pravdu. Kdyţ mě totiţ tamodtud propouštěli, byl tam jeden doktor od Červeného kříţe, a ten mi řekl, abych byla opatrná, protoţe něco takového bych rozhodně mohla dostat. Myslím anémii.”

Cítila, jak jí vyčerpaný hlas s povzdychnutím vypovídá sluţbu. “Ale pustila jsem to z hlavy. Měla jsem na sobě takových chorob, ţe jsem tohle prostě pustila z hlavy.”

Dlouhou chvíli oba mlčeli a jen naslouchali poryvům větru a pulzujícímu pleskání deště. Vzduch pročištěný bouří se linul v chladivých závanech otevřeným oknem dovnitř a přinášel s sebou z parku vůni provlhlé, svěţí, čistotou vonící země. Vítr zeslábl a burácení hromu tlumeně doznívalo kdesi východním směrem v dalekých končinách Long Islandu. Brzy bylo slyšet z temnoty za oknem jen nárazové spršky padajících dešťových kapek, šumění lehkého vánku a vzdálené šepotavé svištění pneumatik po vlhkých vozovkách. “Potřebujete se vyspat,” řekl, “půjdu.” Ale později vzpomínala, ţe neodešel, aspoň ne hned v tu chvíli. V rádiu hráli závěr Figarovy svatby, oba mlčky poslouchali – Sophie uţ pohodlně nataţená na posteli, Nathan na ţidli vedle ní –‚ nad jejich hlavami se rozlévala mdlá záře blikajících ţárovek, kolem nichţ se hemţily v bláznivém reji noční můrky. Zavřela oči a podřímla, propadajíc se kamsi přes práh podivného, ale klidného snu, v němţ se radostná vykupitelská hudba mísila v jímavém zmatku s opojnou vůni trávy a deště. Opět ucítila na svých tvářích dotek jeho prstů, lehký a jemný jako dotek motýlích křídel, hebké krajky, ale byl to jen letmý okamţik, vteřina dvě – a pak uţ necítila nic. A spala.

* * *

Ale opět je nutné zmínit se o tom, ţe Sophie nebyla ve vyprávění o svých záţitcích minulých let úplně otevřená, i kdyţ se vezme v úvahu její úmysl podat jen zkrácený přehled. Dověděl jsem se to později, kdyţ se mi přiznala, ţe z příběhu, který vyprávěla Nathanovi vynechala spoustu klíčových faktů. Ne ţe by byla lhala (jak tomu bylo v případě několika důleţitých aspektů jejího ţivota ve vyprávění, které jsem od ní vyslechl o jejích mladých létech v Krakově já). Ani si však nic

závaţného navíc nevymyslela a nic nezkreslila; lze snadno prověřit všechno, co ten večer řekla Nathanovi. Její stručné poznámky o funkci Osvětimi-Brzezinky – i kdyţ samozřejmě značně zjednodušené – jsou v zásadě přesné a Sophie také nepřeháněla ani nepodceňovala povahu svých různých nemocí. Není důvod pochybovat o pravdivosti všeho ostatního: o chorobě její matky a o její smrti, o důsledcích pašování masa a o Sophiině zatčení Němci, po němţ rychle následovala deportace do Osvětimi. Proč však přece jenom vynechala některé prvky a podrobnosti, které by kaţdý logicky v jejím vyprávění očekával? Mohla to způsobit únava a deprese toho večera, jistě. A nakonec tu mohlo být ještě mnoţství dalších důvodů, ale já jsem si toho léta všiml, ţe v jejím slovníku se velice často ozývá se zásadním významem slovo “vina”, a dnes je mi jasné, ţe to její nutkání přehodnocovat svou minulost ovládalo hlavně ono strašlivé vědomí viny. Také jsem zjistil, ţe měla sklon dívat se na svou nedávnou historii filtrem sebepohrdání – coţ zřejmě nebyl nijak výjimečný jev mezi lidmi, kteří prošli podobnou ţivotní zkouškou. Simone Weilová o tomto druhu utrpení napsala: “Utrpení těžce poznamenává duši až na dno pohrdáním, hnusem a dokonce sebenenávistí a pocitem viny, jaký by měl logicky vyvolávat zločin, ale ono tomu tak ve skutečnosti není.” A u Sophie to mohl být celý komplex citů, který způsoboval, ţe o některých věcech mlčela

– ten sţíravý pocit viny spolu s prostou, ale vášnivě motivovanou zdrţenlivou nemluvností. Sophie nebyla vůbec nijak sdílná, pokud šlo o její pobyt v útrobách pekla – a její nesdílnost dosahovala aţ

jakési posedlosti –‚ a jestliţe tomu právě tak sama chtěla, byl to postoj, bůh sám ví, který člověk musel ctít.

Mělo by však být uţ teď hned jasné – i kdyţ ten fakt vyplyne během vyprávění sám najevo –‚ ţe Sophie byla s to svěřit se mi s věcmi, které by v ţivotě neřekla Nathanovi. Existoval pro to prostý důvod. Byla do Nathana tak chaoticky zamilovaná, ţe to bylo jako šílenství, a velice často se stává, ţe právě před milovanou osobou člověk nejpalčivější pravdy o sobě skrývá, kdyby uţ to bylo jen z toho hluboce lidského motivu ušetřit druhému zbytečnou bolest. Avšak současně tu byly v její minulosti okolnosti a události, které musely být vysloveny; myslím, ţe úplně nevědomky hledala někoho, kdo by jí poslouţil místo církevních zpovědníků, které tak mrazivě zavrhla. A já, Stingo, jsem se role ochotně chopil. Zpětně teď vidím, ţe by to pro ni bývalo bylo nesnesitelné, kdyby byly některé věci zůstaly neventilovány; a to platilo zvláště ke konci léta se zlým ovzduším brutálních emocí, v době, kdy se situace mezi Sophií a Nathanem dostávala na pokraj zhroucení. Tehdy, v době její kromobyčejné zranitelnosti byla její potřeba dát promluvit svým mukám, své vině, tak naléhavá, ţe to bylo cosi jako začátek nepotlačitelného výkřiku, a já byl vţdycky připraven a vţdy jsem čekal se svou psí oddaností a nenasytným sluchem. Přitom jsem začínal nahlíţet jedno: jestliţe ty nejhorší úseky zlého snu, který proţila, byly natolik nepochopitelné a absurdní, ţe dovedly tak silně zpochybnit víru mé snadno přesvědčitelné duše (i kdyţ ji nikdy nevyprovokovaly k přímému vyjádření pochybností), pak by určitě nedošly ţádného přijetí u Nathana. Moţná ţe by se byl dokonce pokusil ji zabít. Jak by byla například dala dohromady výrazové prostředky a vůbec sílu vypovědět Nathanovi epizodu, která se týkala jejího vztahu k SS Oberstrumbannführerovi Rudolfu Franzi Hössovi, veliteli koncentračního tábora Osvětim?

Neţ se vrátíme k Nathanovi a Sophii a jejich prvním společným dním a měsícům a dalším událostem, podívejme se na chvíli na postavu samotného Hösse. Höss se v našem vyprávění objeví později, co hlavní zloduch mezi ústředními dramatis personae, ale moţná ţe právě teď je vhodná doba podívat se na pozadí tohoto šílence naší doby, hodného stránek gotického románu. Sophie mi řekla, ţe ho na dlouhou dobu úplně vymazala z mysli, ale prý se jí nedávno jeho obraz opět jako bleskem vybavil v paměti, shodou okolností jen několik málo dní předtím, neţ jsem přijel já a usadil se v tom místě, kterému jsme všichni říkali Růţový palác. Ten Sophiin hrůzný záţitek se opět odehrál ve voze podzemní dráhy, hluboko pod ulicemi Brooklynu. Listovala několik týdnů starým časopisem Look, kdyţ v tom na ni z jedné stránky vyskočila Hössova tvář a vyvolala v ní takový šok, ţe se jí z hrdla vydralo přidušené vyjeknutí, nad kterým se ţena sedící vedle ní aţ

udiveně otřásla. Höss tu byl vyfotografován několik málo vteřin před konečným účtováním.

Obličej měl staţený v bezvýraznou masku, na rukou spoután, vyhublý a neholený, stál tam v ošumělém vězeňském mundúru, on, bývalý velitel, v tu chvíli se zřetelně chystaje na odchod z

tohoto světa. Kolem krku měl provaz, visící z ramene holé kovové šibenice, kolem níţ konala skupina polských vojáků poslední přípravy k jeho pouti na onen svět. Sophie přelétla pohledem onu omšelou postavu s tím jiţ mrtvým a prázdným obličejem podobným tváři herce, jenţ uprostřed jeviště hraje návštěvníka z jiné planety, a nakonec hledala, našla a dobře rozpoznala tu rozmazanou, ale důvěrně známou scénu v pozadí: přízemní obrysy špinavé původní spalovny v Osvětimi. Odhodila časopis a na další stanici vystoupila, tak rozrušená tím nechutným vetřelstvím do hájemství své mysli, ţe se bezcílně procházela po chodnících zalitých sluncem kolem muzea a po cestách botanické zahrady, neţ byla s to objevit se v ordinaci dr. Blackstocka, který nad jejím vytřeštěným pohledem poznamenal: “Vy jste musela vidět ducha, co?” Nicméně za několik dní byla s to onen obraz z mysli zapudit.

Aniţ o tom Sophie a světová veřejnost vůbec věděla, skládal Rudolf Höss během měsíců před procesem a popravou dokument, který přes svůj poměrně stručný rozsah vypovídá o mysli zachvácené šílenstvím totalitarismu stejně výmluvně jako kterékoli jiné samostatné rozsáhlejší dílo o tomto tématu. Trvalo řadu let, neţ byl dokument přeloţen do angličtiny (pořídil jej s výborným výsledkem Constantine FitzGibbon). Dnes je tato anatomie Hössovy psýchy svázána s dalšími dokumenty v jednom svazku nazvaném KL Auschwitz očima SS (vydalo jej polské státní muzeum fungující nyní v místě tábora) a je dosaţitelná k studiu všem, kdo zatouţí poznat pravou povahu zla. Rozhodně by ji měli číst po celém světě profesoři filozofie, kněţí hlásající evangelium, rabínové, šamani, všichni historikové, spisovatelé, politici a diplomati, všichni lidé bez rozdílu pohlaví a přesvědčení bojující za svobodu, právníci, soudci, odborníci trestního práva, konferenciéři, filmoví reţiséři, ţurnalisté, krátce všichni, kdo mohou jakkoli vzdáleně působit na svědomí svých bliţních – a do toho by měly být zahrnuty naše vlastní milované děti, ti budoucí vůdcové Ameriky, dnes v osmých třídách, a ti všichni by měli tento dokument povinně studovat spolu s četbou knih Kdo chytá v ţitě, Hobbita a Ústavy. Protoţe v těchto zpovědích lze objevit, ţe my ve skutečnosti pravé zlo neznáme; zlo líčené ve většině románů a dramat a filmů je prostřední, ne-li vůbec falešné, většinou je to ubohá slátanina násilí, fantazie, neurotické hrůzy a melodramatu.

“Imaginární zlo” – abychom opět citovali Simone Weilovou – “je romantické a pestré, zatímco skutečné zlo je ponuré, monotónní, holé a všední.” Tato slova dokonale charakterizují Rudolfa Hösse i procesy odehrávající se v jeho mysli, organismu tak zoufale banálním, ţe se stal přímo vzorem pro tezi, jiţ výstiţně formulovala několik let před jeho popravou Hannah Arendtová. Dalo by se těţko říct, ţe Höss byl sadista, ani nebyl oddán násilí, a dokonce z něho nešla ani zvláštní hrůza. Dokonce by se o něm dalo říct, ţe v sobě měl i jistou profesionální slušnost. Polský editor Hössovy autobiografie Jerzy Rawicz, člověk, který sám prošel Osvětimí, ve skutečnosti velice moudře káral své spoluvězně za svědecké výpovědi, jimiţ obviňovali Hösse z bití a mučení. “K

ničemu takovému by se byl Höss nikdy nesníţil,” tvrdí Rawicz. “Ten musel plnit daleko závaţnější povinnosti.” Velitel Höss byl člověk spíš domácký, jak ještě uvidíme, ale byl to zároveň člověk slepě oddaný povinnosti a věci; a tak se stal pouhým slouţícím kolečkem v mechanismu, v kterém byla z morálního vakua úspěšně vysáta kaţdá molekula opravdového lidského svědomí nebo zábran, takţe jeho líčení nevyslovitelných zločinů, s kterými měl denně co dělat, často jako by plynula někde úplně vzdáleně mimo zlo, jako by to byly fantastické výplody kreténské nevinnosti.

Avšak i tento automat byl z masa a krve jako vy nebo já; měl křesťanské vychování, a dokonce se téměř stal katolickým knězem; čas od času jej přepadaly i výčitky svědomí, dokonce pocit viny jako počátek nějaké bizarní nemoci; a právě pro tuto zranitelnost, pro to lidské hnutí mysli, které se v tomto neúprosném a poslušném robotovi tu a tam ozve, nabývají jeho paměti takové úděsné a zároveň poučné přitaţlivosti.

O jeho mládí postačí několik slov. Höss se narodil roku 1900. Ve stejném roce a znamení jako Thomas Wolfe (“Ach, ztracen a litován jen větrem, Duch…“) jako syn plukovníka německé armády ve výsluţbě. Otec z něho chtěl mít bohoslovce, ale vypukla první světová válka a Höss vstoupil jako šestnáctiletý mladíček do armády. Zúčastnil se bojů na Blízkém východě – v Turecku a Palestině – a v sedmnácti letech se stal nejmladším záloţním důstojníkem v německých ozbrojených silách. Po válce se přidal ke skupině militantních nacionalistů a roku 1922 potkal

muţe, který ho drţel v otroctví po celý jeho další ţivot – Adolfa Hitlera. Höss byl tak bezprostředně uchvácen ideály národního socialismu a jeho vůdci, ţe se stal jedním z prvních ryzích členů nacistické strany, s členskou legitimací. Není proto snad nijak zvláštní, ţe záhy spáchal svou první vraţdu, byl odsouzen a putoval do vězení. Velmi brzy se poučil, ţe vraţda je povinností jeho ţivota. Obětí byl učitel jménem Kadow, vůdce liberální politické frakce, kterou nacisté pokládali za nepřátelskou svým zájmům. Kdyţ si Höss odslouţil šest let svého doţivotního ţaláře, začal v Mecklenburku farmařit, oţenil se a za čas zplodil pět dítek. Ta léta strávená u bouřlivého Baltu mezi dozrávajícím ječmenem a pšenicí visela nad Hössovým ţivotem zřejmě jako těţké závaţí. Jeho potřeba inspirativnějšího zaměstnání došla naplnění v polovině třicátých let, kdy potkal jednoho starého přítele z mladých časů v Bruderschaftu, Heinricha Himmlera, který Hösse přemluvil, aby nechal pluhu a motyky a okusil poţitků, které mu můţe nabídnout SS. Himmler, jehoţ vlastní ţivotopis jej ukazuje jako superzkušeného odhadce všech zabijáků, jistě v Hössovi vytušil osobu jako stvořenou právě pro ten druh práce, jaký měl na mysli, protoţe dalších šestnáct let svého ţivota Höss proţil buď přímo jako velitel koncentračních táborů, nebo někde na vyšším stupni hierarchie jejich správců. Před Osvětimí zastával nejvýznamnější postavení v Dachau.

Postupem času se v Hössově ţivotě vyvinul takříkajíc plodný – anebo aspoň symbiotický – vztah k člověku, který měl jiţ zůstat jeho bezprostředním nadřízeným: k Adolfu Eichmannovi. Eichmann Hössův talent rozvíjel, coţ vedlo k některým význačným vylepšením v oblasti, které se říká die Todtentechnologie. Například v roce 1941 začínal být pro Eichmanna ţidovský problém zdrojem nesnesitelných starostí nejen vzhledem k zřetelné obrovitosti nadcházejícího úkolu, ale i kvůli prostým praktickým obtíţím spojeným s otázkou “konečného řešení”. Do té doby se masové vyhlazování – tehdy ještě uskutečňované v poměrně skromnějším rozsahu – provádělo buď odstřelováním, jeţ s sebou přinášelo problémy spojené s krvavou spouští mrtvých těl, bylo nepohodlné a neefektivní, anebo se provádělo zaváděním kysličníku uhelnatého do hermeticky uzavřeného prostoru, coţ byla také neúčinná metoda a navíc nepříjemně náročná na čas. A právě Höss, který pozoroval účinnost krystalické kyanovodíkové sloučeniny jménem Zyklon B, kdyţ se jejích výparů uţilo na krysách a jiných cizopasných ţivočiších zamořujících Osvětim, navrhl tento prostředek likvidace Eichmannovi, který podle Hössovy výpovědi myšlenku ihned nadšeně přijal, i kdyţ to později popřel. (Lze jen těţko pochopit, proč byl kterýkoli experimentátor tak zaostalý.

Kyanid v plynném stavu se pouţíval v jistých amerických popravčích komorách uţ přes patnáct let.) Kdyţ nejdřív udělal z devíti set ruských válečných zajatců pokusná morčata, zjistil Höss, ţe se k rychlé likvidaci lidských bytostí plyn báječně hodí, a tak se jej pak začalo uţívat ve velkém na nesčetných obyvatelích tábora i nově příchozích jakéhokoli původu, i kdyţ od počátku dubna 1943

výlučně na Ţidech a cikánech. Höss byl také novátorem ve vyuţití takových technik, jako byla miniaturní minová pole, na kterých se vyhazovali do povětří zatoulaní nebo utečení vězni, nebo ploty s vysokým napětím, jimiţ byli na místě elektricky odpraveni, a – coţ byl předmět jeho marnivé pýchy – smečky zuřivých německých ovčáků a dobrmanů známé jako Hundestaffel, kteří poskytovali Hössovi směs radosti i zklamání (jeho pamětmi se tato starost vine stále aţ s jakousi paličatou úporností), protoţe psi, sice svou divokou podstatou opravdoví ďáblové a vycvičení tak, ţe byli s to roztrhat chovance tábora na kusy, začínali být občas apatičtí a nezvládnutelní a s mazanou vynalézavostí si hledali kouty, kde by nebyli na ráně a kde by mohli vyspávat. Jeho plodné a vynalézavé myšlenky však byly velkou měrou natolik úspěšné, ţe Höss – v podobě dokonalého paskvilu na to, čím Koch a Ehrlich a Roentgen a jiní vědci proměnili během velkého německého rozkvětu druhé poloviny minulého století tvář lékařské vědy – vtiskl celému pojetí masového vyvraţďování ráz trvalé metamorfózy.

Z hlediska historického a sociologického významu je nutno uvést, ţe ze všech Hössových spoluobţalovaných v poválečných procesech v Polsku a Německu – těch satrapů a řezníků druhého řádu, kteří tvořili řady SS v Osvětimi a dalších táborech – jen hrstka jich měla vojenskou výchovu.

To by ovšem nemuselo nijak zvlášť překvapovat. Vojenští páni jsou schopni těch nejodpornějších zločinů; viz například přímo v naší nedávné minulosti Chile, My Laj, Řecko. Ale militaristickou mysl staví na roveň skutečného zla právě “šalba liberalismu” – a ta z ní zároveň činí výlučnou

vegetační oblast poručíků a generálů; druhotné zlo, jakého je militarismus běţně schopen, má agresivní ráz, romantický, melodramatický, vzrušující, orgastický. Skutečné zlo, dusivé zlo koncentračního tábora Osvětim – pochmurné, monotónní, holé a nudné – to obhospodařovali téměř výlučně civilové. A tak zjišťujeme, ţe v seznamu členů SS v Osvětimi-Brzezince se nevyskytovali téměř ţádní profesionální vojáci, ale ţe sloţení tvořila jakási pestře kříţená směs německé společnosti. Byli tu číšníci, pekaři, tesaři, restauratéři, lékaři, jeden účetní, poštovní úředník, číšnice, bankovní úředník, nemocniční sestra, zámečník, hasič, celník, právní poradce, výrobce hudebních nástrojů, konstruktér, laborant, majitel povoznictví… a tak seznam pokračuje stále dál těmito všedními a dobře známými činnostmi občanů. Je však nutno doplnit sem jedno pozorování, a sice ţe největší likvidátor Ţidů, těţkopádný Heinrich Himmler, měl původně na venkově slepičí farmu.

Na tom všem však není nic zvlášť objevného: v moderních dobách se všechny nepravosti připisované militaristické sféře prováděly na radu a se svolením civilních autorit. Pokud jde o Hösse, ten působí poněkud jako anomálie v tom smyslu, ţe jeho kariéra před Osvětimí měla vlastně dvojobročný charakter, protoţe obsahovala prvek zemědělství i vojenství. Existují svědectví, která ukazují, ţe to byl člověk věci výjimečně oddaný, a právě tento rigorózní a nekompromisní vnitřní postoj – pojetí povinnosti a poslušnosti jakoţto zásad nade všecky jiné, které je neotřesitelně zakořeněno v mysli kaţdého dobrého vojáka – dodává Hössovým pamětem přesvědčivosti. Při četbě té otřesné kroniky nabude člověk přesvědčení, ţe Höss to myslí upřímně, kdyţ vyjadřuje své pochybnosti, nebo dokonce tajný odpor nad některou akcí plynového vraţdění nebo nad spalováním či takzvanou “selekcí”, a ţe skutky, které z rozkazu musí vykonat, doprovázejí temné pochybnosti. Cítíme, jako by se za osobou píšícího Hösse skrýval přízrak sedmnáctiletého chlapce, toho oslnivě slibného mladého Unterfeldwebela patřícího k armádě úplně jiné éry, kdy pruský morální kodex ještě prolínaly zřetelné představy cti a hrdosti a patřičnosti, a jako by tento chlapec zůstal úplně omráčený nad tou nevýslovnou zkaţeností, jeţ člověka špiní, jako by se válel v bahně.

Ale to vše patří k jinému času a k jinému místu, k jinému Reichu, a ten chlapec je nakonec zahnán do nejtemnějších stínů a děs postupně ustupuje a slábne s tím, jak odsouzený Exobersturmbannführer neúnavně píše a píše a snaţí se ospravedlnit své bestiální skutky ve jménu nesmlouvavé autority, smyslu pro povinnost a slepé poslušnosti.

Jeho vyrovnané tvrzení člověka téměř přesvědčí: “Musím zdůraznit, ţe já sám jsem vůči Ţidům nikdy ţádnou nenávist nechoval. Je pravda, ţe jsem na ně pohlíţel jako na nepřátele našeho národa.

Ale kvůli tomu jsem mezi nimi a ostatními vězni ţádný rozdíl nečinil a jednal jsem se všemi stejně.

Nikde jsem nevedl ţádnou dělicí čáru. Ostatně nenávist je v kterémkoli případě mé povaze cizí.”

Ve světě spalovacích pecí se nenávist jeví jako pošetilá a neukázněná vášeň, neslučitelná s tupým charakterem kaţdodenních úkolů. A zvláště kdyţ člověk dovolí, aby v něm vyhasly všechny průvodní rozptylující city, stává se otázka, zda brát či nebrat v potaz rozkaz nebo zda vůbec v jeho smysl nevěřit, naprosto akademickou; takový člověk ihned uposlechne: “Kdyţ mi v létě roku 1941

dal Reichsführer SS (Himmler) sám osobně rozkaz, abych v Osvětimi připravoval instalaci zařízení, kde by se mohlo provádět masové vyhlazování, a abych toto vyhlazování prováděl, neměl jsem nejmenší ponětí o jeho rozsahu či o jeho důsledcích. Byl to jistě zvláštní a monstrózní rozkaz.

Nicméně důvody skryté v pozadí tohoto vyhlazovacího plánu mi připadaly správné. Tehdy jsem o tom ani nepřemýšlel. Dostal jsem rozkaz a musel jsem jej splnit. Zda bylo toto masové vyhlazování Ţidů nutné nebo ne, o tom jsem si nemohl dovolit utvořit vlastní názor, protoţe mi chyběl patřičně široký úhel pohledu.”

A tak začínají pod dozorem Hössových přivřených, obezřetných a bezcitných očí jatka: “Musel jsem působit dojmem člověka chladného a lhostejného vůči záleţitostem, nad kterými se jistě stáhlo srdce kaţdému, kdo v sobě měl trochu lidského citu. Já jsem neměl moţnost odvrátit zrak ani ve chvíli, kdy jsem se bál, ţe mé přirozené cítění nabude vrchu. Musel jsem chladně přihlíţet, kdyţ šly do plynových komor ţeny se smějícími se nebo plačícími dětmi…

V jednom případě byly dvě malé děti natolik zaujaty hrou, ţe je od ní nedokázala odtrhnout ani matka. Dokonce i Ţidé ze speciálního oddělení se zdráhali zasáhnout a děti sebrat. Ten prosebný

pohled v očích matky, která jistě věděla, co se děje, nikdy nezapomenu. Ostatní vězni uţ byli v plynové komoře a začínali jevit nepokoj, takţe jsem musel jednat. Všichni na mě hleděli. Kývl jsem na mladšího záloţního důstojníka ve sluţbě a ten popadl křičící a vzpouzející se děti do náruče a odnášel je do plynové komory, doprovázen matkou, která plakala tím nejsrdceryvnějším pláčem. Pociťoval jsem takovou lítost, ţe jsem touţil ze scény tohoto výjevu zmizet; a přesto jsem nesměl dát najevo ani záchvěv citu. (Arendtová píše: “Problém netkvěl ani tak v tom, jak utišit svědomí, ale jak přemoci tu živelnou lítost, která zachvacuje všechny normální lidi při pohledu na fyzické utrpení. Trik, jakého užívali… byl velice prostý a pravděpodobně velice účinný, spočíval v tom, že se ony city obrátily takříkajíc naruby, namířily se proti vlastní osobě. Takže místo, aby si řekli: ‚To je něco strašného, co jsem těm lidem udělal,’ dovedli si ti vrahové říct: ‚To je něco strašného, na co já se musím při vykonávání svých povinností dívat a jak příšerné břemeno já musím na svých bedrech nést!’" ) Musel jsem být u všeho. Musel jsem se hodinu za hodinou, ve dne v noci dívat, jak se likvidují a pálí lidská těla, jak mrtvým vylamují zuby, stříhají vlasy, musel jsem ty odporné nekonečné nechutnosti stále sledovat. Musel jsem stát hodiny bez přestání v tom příšerném puchu, kdyţ se otvíraly masové hroby a vytahovala se z nich lidská těla a pálila se.

Musel jsem se dívat průzory do plynových komor a sám sledovat proces smrti, protoţe doktor chtěl, abych to viděl… Reichsführer SS posílal do Osvětimi vysoce postavené vůdce strany a důstojníky SS, aby mohli na vlastní oči zhlédnout proces vyhlazování Ţidů. Znovu a znovu se mě ptali, jak se já a moji lidé na tyto operace můţeme nepřetrţitě dívat a jak jsme schopni to vydrţet.

Má stálá odpověď zněla, ţe je to otázka ţelezného odhodlání, s jakým musíme plnit Hitlerovy rozkazy, a takové odhodlání ţe lze získat pouze potlačením všech lidských citů.”

Ale takové výjevy by musely i na kámen zapůsobit. S tím, jak celý proces vraţdění nabývá nezvládnutelné splašené síly, přepadá Hösse křečovitá malomyslnost, proţívá záchvaty úzkosti, ochromujích pochyb, vnitřní hrůzy, přepadá jej Weltschmerz, který se vymyká pochopení. To vše jej vrhá do říší, které přesahují hranice rozumu, víry, soudnosti, sám svět satana. Přesto však znějí jeho slova tónem ţalostným a elegickým: “Kdyţ začalo nové vyhlazování, nebyl jsem uţ v Osvětimi šťasten… Kdykoli na mě hluboce zapůsobil nějaký incident, nebyl jsem s to vrátit se domů k rodině. Nasedl jsem na koně a jezdil tak dlouho, dokud jsem ten strašlivý obraz z mysli nezapudil. Často jsem v noci procházel stáje a hledal úlevu mezi svými milovanými zvířaty. Kdyţ

jsem viděl, jak si mé děti šťastně hrají, nebo jsem pozoroval, jakou má moje ţena radost z našeho nejmladšího děcka, vracela se mi často jedna myšlenka: jak dlouho to naše štěstí potrvá? Moje ţena nedovedla mé chmurné nálady nikdy pochopit a vţdycky je připisovala nějakým nepříjemnostem, jeţ jsem měl v práci. Musím říci, ţe o mou rodinu bylo v Osvětimi dobře postaráno. Jakékoli přání, které má ţena nebo děti vyslovily, bylo splněno. Děti si mohly ţít svobodným a ničím nespoutaným ţivotem. Manţelka měla zahradu a to byl květinový ráj. Vězňové si nikdy nenechali ujít příleţitost, aby ţeně nebo dětem neprojevili nějakou drobnou úsluhu a tak na sebe upoutali jejich pozornost. Kaţdý tehdejší vězeň musí potvrdit, ţe se s ním za ţádných okolností a nikdy nejednalo v našem domě špatně. Mé ţeně dělalo největší potěšení, kdyţ mohla dát kaţdému vězni, který přišel do styku s naší domácností, nějaký dáreček. Děti na mně pořád škemraly cigarety pro vězně. Zvlášť rády měly vězně, kteří pracovali v zahradě. Vůbec celá moje rodina projevovala silnou lásku k zemědělství a zvlášť ke zvířatům všech druhů. Kaţdou neděli jsem děti musel vodit po polích a do stájí a rozhodně jsme nesměli opominout jedinou psí boudu. Hrozně milovaly naše dva koně a hříbě. Děti v zahradě pořád chovaly nějaká zvířata, tvory, které jim vězňové věčně přinášeli. Ţelvy, kuny, kočky, ještěrky: vţdycky tam bylo něco nového a zajímavého k vidění. V

létě se cákaly v rybníčku na zahradě anebo v řece Sole. Ale největší radost měly, kdyţ se táta koupal s nimi. Jenţe ten měl na jejich dětské radosti po pravdě jen strašně málo času…“

A přesně do tohoto začarovaného ráje se měla náhodou počátkem podzimu 1943 dostat Sophie, a bylo to v době, kdy za nocí šlehaly ţhnoucí plameny z brzezinských spalovacích pecí tak mohutně, ţe německé vojenské komando, stovky kilometrů odtud někde u Krakova, začínalo mít obavy, aby zář ohně nepřilákala nepřátelské letectvo a jeho přepadové jednotky, a kdy ve dne zahalovala názlátlý podzimní sluneční svit sivá rouška dýmu ze spálených lidských těl, který se sypal jako

chorobně nasládlá, vším nezadrţitelně pronikající mlha márnicového pachu na zahradu, na rybník a sad a stáje i ţivé ploty. Sophie nikdy ţádný dáreček od Frau Höss neobdrţela, aspoň se nepamatuji, ţe by se byla o něčem podobném zmínila, ale jedna okolnost přec jen potvrzuje, ţe lze zásadně v pravdivost Hössova tvrzení věřit: vím totiţ, ţe během jejího krátkého pobytu, přesně jak on tvrdil, s ní nikdo, podobně jako s ostatními vězni, špatně nezacházel. I kdyţ nakonec, jak se ukázalo, ani tato okolnost nebyla ve skutečnosti ničím natolik velkým, ţe by za to musela projevovat vděčnost.

7

“Takţe teď uţ, Stingo, chápeš,” řekla mi Sophie toho prvního dne v parku, “jak mi Nathan zachránil ţivot. Bylo to fantastické! Já, tehdy tak hrozně nemocná, omdlím, skácím se, a vtom přijde on – jak vy mu říkáte? – princ Charming, ten ze Šípkové Růţenky, a zachrání mi ţivot. A víš, bylo to tak snadné, jako nějaké čarování, jako by měl kouzelnou hůlku a mávl s ní nade mnou, a já potom byla za chvilku úplně uzdravená.”

“Jak dlouho to trvalo?” zeptal jsem se. “Mezi tou dobou…“

“Myslíš po tom dni, co mě našel? Hm, chvilku, skoro to nebylo nic. Dva tři týdny, tak nějak.

Allez! Jdeš pryč!” Hodila kamínkem po největší a nejútočnější labuti, která se odváţila aţ na náš piknikový plácek u jezera. “Jdeš pryč! Tuhle nenávidím, co říkáš? Un vrai gonif. Pojď sem, Tadeuszi.” Pomlaskávala na svého pošramoceného oblíbence a lákala ho na zbytky sladkého rohlíku. Vyvrţenec, celý rozcuchaný a se ztraceným pohledem křivých očí, se kolébal kupředu a při jejích slovech klofal zobákem po drobtech. Poslouchal jsem Sophii napjatě, i kdyţ jsem v blízké budoucnosti očekával jiné důleţité události. Mé nadcházející dostaveníčko s boţskou dívkou Lapidusovou způsobilo, ţe jsem se zmítal mezi vytrţením a obavami, a snad právě proto jsem se pokoušel potlačit obě citové krajnosti a vypil několik plechovek piva, čímţ jsem překročil vlastní zákaz pití alkoholu ve dne nebo během pracovní doby. Ale potřeboval jsem něco, čím bych utlumil své monumentální očekávání a čím bych dokázal zpomalit pádící tep v ţilách.

Podíval jsem se na hodinky a s dusivým napětím jsem zjistil, ţe mě od té chvíle, kdy zaklepu na dveře u Leslie, dělí pouhých šest hodin. Do dálky nad oceán uplývaly mraky jako smetanové chuchvalce hrající duhovými barvami disneyovské výroby, a grošovaly světlem a stínem naši malou travnatou výspu, na níţ Sophie hovořila o Nathanovi, já poslouchal a ze vzdálených brooklynských tříd sem dunivě doléhala s úpornou vytrvalostí dopravní vřava, tlumeně, jako nějaká neškodná slavnostní kanonáda. “Nathanův bratr se jmenuje Larry,” pokračovala. “Je to báječný člověk a Nathan ho zboţňuje. Hned druhý den mě za Larrym zavedl do jeho ordinace ve Forest Hills. Larry mě dlouho prohlíţel a pamatuju si, ţe během prohlídky pořád říkal: ‚Myslím, ţe Nathan musí mít pravdu – je to pozoruhodné, jaký ten chlap má v medicíně instinkt." Ale Larry to nevěděl naprosto určitě. Prostě se domníval, ţe Nathan musí mít s tou nedostatečností, kterou jsem podle něho trpěla, pravdu. Byla jsem tehdy tak strašně bledá. Kdyţ jsem mu vylíčila všechny příznaky, domníval se, ţe to nemůţe být nic jiného. Ale samozřejmě, Nathan musí mít pravdu. A tak mi smluvil s jedním svým přítelem schůzku, byl to spécialiste v Kolumbijské nemocnici, presbyteriánské. To je doktor na nedostatečnost – ne…“

“Lékař specialista na nedostatečnost způsobenou špatnou stravou,” doplnil jsem podle vlastního odhadu.

“Ano, přesně tak. Ten doktor se jmenoval Warren Hatfield a studoval před válkou s Larrym medicínu. Prostě ještě ten den jsme jeli spolu s Nathanem za dr. Hatfieldem do New Yorku. Nathan si půjčil od Larryho vůz a zavezl mě přes most do Kolumbijské nemocnice. Já se ti, Stingo, na tu cestu s Nathanem do nemocnice moc dobře pamatuju. Larryho vůz je décapotable – víš, má sundávací střechu – a já jsem si celý ţivot, ještě co jsem jako malá vyrůstala v Polsce, přála jet v takovém autě, jak jsem to viděla v biografu. Taková pošetilá touha, ano, jet v otevřeném autě, ale stalo se to, byl nádherný letní den a já jela s Nathanem, slunce se schylovalo k západu a já měla vítr

ve vlasech. Bylo to tak podivné. Byla jsem pořád ještě nemocná, ale cítila jsem se tak dobře! Totiţ

jako bych věděla, ţe mi určitě bude dobře. A všechno díky Nathanovi.

Pamatuju se, bylo časné odpoledne. Nikdy jsem předtím ještě na Manhattanu nebyla, leda podzemní drahou večer nebo v noci, a teď jsem poprvé viděla za denního světla z auta řeku a ty neuvěřitelné manhattanské mrakodrapy a na jasném nebi aeroplány. Bylo to tak majestátní, tak nádherné a vzrušující, myslela jsem, ţe se rozpláču. Po očku jsem se dívala po Nathanovi: mluvil hrozně rychle. O Larrym a všech těch báječných věcech, co vykonal jako doktor. A pak hovořil o medicíně a prý teď ţe by se vsadil o cokoli, ţe má pravdu s těmi mými potíţemi a jak ţe se to dá vyléčit a tak dále. Ani nevím, jak bych měla vylíčit ten svůj pocit, kdyţ jsme jeli po Broadwayi a já se na něho dívala. Myslím, ţe byste tomu řekli – jak? – ohromení, ano, to je to pravé slovo.

Ohromení nad tím, ţe tenhle kouzelný, jemný a přátelský muţ se tu prostě najednou objevil a ţe je tak starostlivý a váţně mu záleţí na tom, abych se uzdravila. Byl to můj zachránce, Stingo, přesně tak, a já jsem nikdy předtím ţádného zachránce neměla.

A samozřejmě měl pravdu, víš. V Kolumbijské, tedy v té nemocnici, jsem zůstala tři dny a dr.

Hatfield mi udělal všechny testy a ty prokázaly, ţe se Nathan nemýlil. Mám hluboký nedostatek ţeleza. Jistě, chybí mi prý ještě pár dalších věcí, ale ty nejsou tak důleţité. Hlavně jde o ţelezo. A po všechny tři dny, co jsem tam byla v té nemocnici, mě chodil Nathan denně navštěvovat.”

“A jak ti z toho všeho bylo?” zeptal jsem se.

“Z čeho?”

“Víš, nechci být moc vlezlý,” pokračoval jsem, “ale tys mi vylíčila jedno z nejdivnějších a nejkrásnějších seznámení, která jsou jako smršť; v ţivotě jsem nic takového neslyšel. Nakonec, kdyţ se to tak vezme, vţdyť se ani pořádně neznáte. Ty skutečně přece Nathana ještě neznáš, nevíš, jaké ho vedou motivy, vedle toho, ţe ho tak zřetelně k sobě přitahuješ, abych řekl aspoň tohle.”

Odmlčel jsem se a pak pomalu pokračoval: “Podívej, Sophie, znovu ti to povídám, zaraz mě, jestli začínám být trochu moc osobní, ale vţdycky jsem uvaţoval, co se to vlastně v ţenské mysli odehraje, kdyţ se objeví takový fantasticky podmanivý a přitaţlivý chlap a – hm, abych pouţil zas ten stejný výraz, úplně ti vezme půdu pod nohama.”

Chvíli mlčela s roztomile zamyšlenou tváří. Pak řekla: “Víš, po pravdě řečeno, byla jsem strašně zmatená. Uţ jsem totiţ tak dlouho – víš, tak hrozně dlouho nic – jak to jenom říct – s ţádným muţem, rozumíš, co myslím, s ţádným muţem ţádný vztah neměla. Ani mi na tom totiţ zvlášť nezáleţelo, tahle součást mého ţivota pro mě nebyla tak důleţitá, protoţe zatím jsem měla plné ruce práce s tím, jak dát dohromady celý svůj ostatní ţivot, především zdraví. A v tom okamţiku jsem si uvědomovala jenom jedno: ţe mi je Nathan zachraňuje. A o tom, co se stane později, jsem ani moc nepřemýšlela. No, někdy sice opravdu uvaţuju, co jsem Nathanovi za to všecko dluţná, ale víš – a tohle je teď dost zvláštní, Stingo –‚ to nejdůleţitější se týkalo peněz. To mě na všem nejvíc mátlo. Peníze. V noci jsem tam v té nemocnici leţela, nespala a pořád a pořád o tom přemýšlela. Podívej, máš tady vlastní pokoj. A dr. Hatfield musí stát stovky dolarů. Jak to kdy zaplatíš? Měla jsem hrozné fantazie. V jedné z těch horších jsem si představovala, jak si jdu vypůjčit k dr. Blackstockovi a on se mě ptá proč a já mu musím vysvětlovat, ţe potřebuju zaplatit to léčení, a dr. Blackstock se strašně rozčílí, ţe se dávám léčit od nějakého specialisty v nemocnici.

Nevím proč, ale já mám dr. Blackstocka moc ráda, jenţe tomu Nathan nerozumí. No nic, prostě jsem se ho nechtěla dotknout, a přitom na mě chodily kvůli těm penězům takové hrozné sny…

Ne, není třeba něco zatajovat. Nathan všechno nakonec zaplatil – někdo musel –‚ ale tou dobou, kdy to platil, uţ jsem si kvůli ničemu těţkou hlavu dělat nemusela ani se za nic stydět. Zkrátka a dobře, to uţ jsme totiţ do sebe byli zamilovaní, a ostatně zase tolik peněz se platit nemuselo, protoţe Larry samozřejmě nevzal nic a dr. Hatfield uţ si pak taky nic nepočítal. Byli jsme do sebe zamilovaní a já se uzdravovala, protoţe jsem brala spousty těch pilulek se ţelezem, a to bylo nakonec všechno, co jsem potřebovala, abych rozkvetávala jako růţička.” Zarazila se a lehýnce se uchichtla. “Zatracené sloveso!” vybuchla upřímně rozdurděná a napodobujíc Nathanovy kantorské způsoby. “Ne rozkvetávala, ale rozkvetla!”

“To je něco neuvěřitelného,” poznamenal jsem, “jak tě vzal do parády. Nathan měl být

doktorem.”

“Chtěl být,” podotkla tiše po chvilce mlčení, “tolik si přál být doktorem.” Opět se odmlčela a bezstarostnost nedávného okamţiku se rozplynula v melancholii. “Ale to je jiná historie,” dodala a přes obličej jí kmitl zasmušilý starostlivý výraz.

Ihned jsem vycítil změnu nálady, jako by šťastné vzpomínky na první společně proţité dny zastínilo (a moţná to způsobila moje poznámka) vědomí něčeho jiného – čehosi znepokojivého, bolestivého, podivného. A právě v tom okamţiku jako by její tak náhle proměněnou tvář zahalil s dramatickou působivostí, kterou začínající romanopisec v mé osobě skutečně ocenil, ten nejčernější stín, vrţený těţkými, podivně zbarvenými mraky, jeţ na chvíli zastínily slunce a sáhly na nás podzimním chladem. Náhle se zachvěla jako v křeči, zvedla se a pak se postavila zády ke mně, vší silou svírajíc holé lokty v jakési podivné předtuše, jako by jí ten jemný lehký vánek pronikal aţ do kostí. Při pohledu na její zachmuřený výraz a gesto jejích rukou jsem si nemohl nevzpomenout na mučivou situaci, v jaké jsem je zastihl sotva před pěti večery, a zároveň jsem si opět uvědomil, kolik musím o tomto mučivém vztahu ještě pochopit. Bylo tu tolik záhadných zákmitů a záblesků.

Třeba Morris Fink. Co mělo znamenat to politováníhodné laciné divadlo, jehoţ byl svědkem a které mi vylíčil – ta krutost, kterou spatřil na vlastní oči? Sophie leţící na zemi a Nathan ji bije?

Jak to sem do toho všeho zapadá? Jak se to srovnává se skutečností kaţdého následujícího dne, kdy jsem měl moţnost vidět Sophii a Nathana pohromadě a kdy slovo “okouzlení” by bylo působilo jen jako chabá náhraţka přívlastku označujícího jejich vztah? A jak se z toho člověka, na jehoţ něţné a láskyplné chování Sophie čas od času při našich rozmluvách vzpomínala s takovým rozcitlivěním, aţ se jí oči zalévaly slzami – jak se z toho světce a citlivého přítele mohla stát ţivá inkarnace hrůzy, tak jak jsem to viděl přednedávnem na prahu Yettina domu?

Raději jsem se tou otázkou nechtěl ani obírat a udělal jsem dobře, protoţe duhový mrak zatím uplynul na své cestě k východu o kus dál a kolem nás se zase rozlila sluneční záře; Sophie se usmála, jako by paprsky slunce rozptýlily její chvilkovou chmuru, pak hodila Tadeuszovi poslední kůrku a řekla, ţe bychom se měli vrátit k Yettě. S jistým vzrušením dodala, ţe Nathan koupil na večeři láhev fantastického burgundského a ţe musí ještě zajít na Church Avenue do supermarketu A&P koupit k vínu nějaké dobré bifteky, aţ tohle odbyde, dodala, lehne si, pěkně se uvelebí a celé odpoledne bude pokračovat ve svém monumentálním zápase s Medvědem. “Hrozně ráda bych se s panem Ví-li-je-mem Faulknerem setkala,” prohlásila, kdyţ jsme se pomalu vraceli k domovu, “a řekla mu, jak to udělal pro Poláky strašně těţké, kdyţ neví, kdy má skoncovat větu. Ale Stingo, jak ten člověk jen dovede psát! Úplně mám pocit, ţe jsem v Mississippi. Stingo, vezmeš nás někdy s Nathanem na Jih?”

Kdyţ jsem vešel do svého pokoje a opět se mě při těch prudce útočících představách Leslie Lapidusové zmocnil ochromující nepokoj, pocit Sophiiny ţivé přítomnosti jako by pomalu začínal ustupovat, aţ zmizel úplně. Bláhově jsem se domníval, ţe to odpoledne, kdy tikot hodin měřil prchající čas mezi přítomností a naším dostaveníčkem, mi má obvyklá pracovní kázeň a schopnost soustředění dovolí pokračovat přesně podle kaţdodenní rutiny, coţ znamenalo napsat dopisy přátelům na Jih nebo si dělat poznámky do zápisníku nebo se prostě uvelebit na posteli a číst.

Zrovna jsem se začetl do Zločinu a trestu, a i kdyţ ten ohromující myšlenkový rozsah knihy a komplexnost jejího pohledu hluboko srazily mou vlastní ctiţádost, jiţ několik odpolední jsem v četbě s uţaslým obdivem rychle pokračoval, přičemţ velkou část mého okouzlení způsoboval Raskolnikov, jehoţ trýznivý a nuzácký osud v Petrohradě mi připadal (aţ na tu vraţdu) hrozně podobný mému osudu v Brooklynu. Kniha na mě opravdu měla tak silný účinek, ţe jsem vlastně teoreticky uvaţoval – a nebylo to jen tupé dumání, ale v tom okamţiku jsem o tom přemýšlel váţně, coţ mě aţ vyděsilo –‚ jaké by to asi mělo pro mě fyzické a duševní následky, kdybych si dovolil přepych nějaké menší vraţdy a řekněme, ţe bych vrazil nůţ do hrudi nějaké nevinné stařeny, v tomto případě někoho jako Yetta Zimmermanová. Spalující vina obsaţená v románu mě odpuzovala a přitahovala zároveň, ale kaţdé odpoledne to u mě její přitaţlivost na celé čáře vyhrávala. O to větší je to poklona pro Leslii Lapidusovou, která mou mysl a samu mou vůli uchvátila tak neodolatelným způsobem, ţe tehdy odpoledne se četba nekonala.

Také jsem nepsal ţádné dopisy a nevtěloval do zápisníku ţádné umné aforistické řádky –

pohybující se od sţíravé polohy aţ do apokalyptických sfér a napodobující stylem to nejhorší z Cyrila Connollyho na jedné straně a z André Gida na straně druhé –‚ čímţ jsem si chtěl zajistit dodatečnou kariéru autora deníku. (Uţ před dávnou dobou jsem spoustu těchto výronů své mladé duše zničil a ponechal si jen asi sto stránek, které pro mne měly nostalgickou vzpomínkovou hodnotu, mezi nimi i poznámky o Leslii s traktátem o devíti stech slov, aţ překvapivě vtipným na deník jinak silně zatíţený pocitem Angst a přehlubokými myšlenkami – traktátem o relativních přednostech, zřetelných koeficientech tření, vůní a dalších vlastností různých mazání, jichţ jsem uţíval, kdyţ jsem praktikoval Tajnou neřest, přičemţ u mě na celé čáře vítězily mýdlové vločky značky Slonová kost rozpuštěné ve vodě teploty lidského těla.) Ne, přes všechno nutkání svědomí a přes kalvinistickou pracovní etiku a skutečnost, ţe jsem ani zdaleka nebyl unavený, leţel jsem na posteli, nataţený na zádech, nehybný jako člověk na pokraji vyčerpání, omráčený vědomím, ţe z horečky, kterou jsem poslední dny měl, mi začalo cukat ve svalech a ţe bych skutečně mohl docela váţně onemocnět, a sice venerickou extází. Byl jsem v podstatě šest stop dlouhou leţící, eroticky krajně dráţdivou plochou. Pokaţdé kdyţ jsem pomyslel na Leslii, nahou a svíjející se v mém náručí, k čemuţ mělo dojít jiţ v nejbliţších hodinách, začalo mi srdce divoce skákat, coţ, jak jsem jiţ řekl, by pro staršího člověka mohlo být krajně nebezpečné.

Kdyţ jsem tam leţel v té lízátkově růţové záři svého pokoje a vteřiny odpoledne líně uplývaly, k mému chorobnému stavu jako by se začala přidávat ještě jakási pološílená nevíra. Je nutno mít na mysli, ţe má čistota byla vskutku téměř nedotčená. To podněcovalo můj smysl pro útěk do snů.

Nejen ţe jsem si to měl konečně s nějakou dívkou takříkajíc “rozdat”, ale nastupoval jsem cestu do Arkádie, do země Beulah, do sametově černých hvězdnatých končin daleko za Plejádami. Zrovna jsem vzpomínal (kolikrát jsem si uţ ty zvuky vybavoval!) na ty průhledné neslušnosti, které Leslie vyslovila, a přitom – hledáček v mé mysli ohledával kaţdičkou rýhu jejích vlhkých šťavnatých rtů, její zařící řezáky, dokonalý výtvor ortodontického řemesla, a dokonce i ten zrádně dráţdivý flíček pěny na kraji štěrbinky – připadalo mi to jako nejfantastičtější sen, ţe ještě dřív, neţ slunce dokončí svou východní okruţní dráhu a opět vzejde nad zálivem Sheepshead, ta ústa budou – ne, nemohl jsem si dovolit pomyslet na sladké hlaďounké rty a čím ţe budou v nejbliţší budoucnosti zaměstnány. Těsně po šesté hodině jsem se vyhrabal z postele, osprchoval se a oblékl svoje letní bavlněné šaty, vyndal z pokladnice Johnson & Johnson dvacetidolarovou bankovku a vyplul z pokoje za svým největším dobrodruţstvím.

Na chodbě (závaţné okamţiky mého ţivota byly v mé paměti často doprovázeny ostře viděnými obrazy z nejbliţšího okolí) se vehementně dohadovala Yetta Zimmermanová s tím chudákem slonem Moishem Muskatblitem.

“To si říkáte bohabojný mladý člověk, a tohle mi přitom děláte?” téměř na něho Yetta řvala hlasem naplněným spíš krutou bolestí neţ skutečnou zlostí. “Ţe vás okradli v podzemní dráze?

Dala jsem vám lhůtu pět týdnů, abyste mi zaplatil nájemné – pět týdnů, ţe jsem tak velkorysá a taková dobračka od srdce –‚ a vy na mě přijdete s takovou báchorkou. Myslíte si, ţe jsem nějaká pitomoučká fajgele a ţe vám na tu povídačku skočím? Ha-háá!” To její “Haháá!” bylo majestátní a vyjadřovalo takové pohrdání, ţe jsem viděl, jak sebou Moishe, tlustý a upocený, ve svém černém eklesiastickém mundúru doslova trhl.

“Vţdyť je to pravda,” bránil se. Slyšel jsem ho mluvit poprvé a jeho nedospělý hlas – mluvil falzetem – přesně odpovídal jeho obrovité sulcovité postavě. “Je to pravda, vykradli mi kapsu, na stanici podzemky v Bergen Street.” Jako by byl ochoten se v tu chvíli rozplakat. “Byl to černoch, takový malý drobný černoch. A jak ten to vzal fofrem! Vyběhl po schodech nahoru dřív, neţ jsem mohl vykřiknout. Podívejte se, paní Zimmermanová…“

Při jejím novém “Ha-háá!” by se snad i týkové dřevo scvrklo. “Já ţe bych měla uvěřit takovéhle povídačce, a ještě k tomu od skororabína? Minulý týden jste mi řekl – minulý týden jste mi přísahal, ţe ve čtvrtek odpoledne budete mít čtyřicet pět dolarů. A teď na mě vyrukujete s nějakým kapsářem!” Yettina podsaditá postava se celá v jakémsi válečném postoji vysunula kupředu, ale já jsem opět cítil, ţe svým chováním spíš jen nahání hrůzu, neţ skutečně hrozí. “Já tenhle barák vedu

třicet let a ještě nikoho jsem nevyhodila. A jsem na to hrdá, ţe jsem odtuď nikoho nevykvartýrovala, leda jednoho, v roce 1938, takovej pošahanej ojsvorf to byl, přistihla jsem ho v dámskejch kalhotkách. A po tomhle všem, pámbu mi pomáhej, musím teďko vyhodit skororabína!”

“Prosím vás!” pištěl Moishe s prosebným výrazem v očích.

Cítil jsem se jako vetřelec, a tak jsem se snaţil kolem nich proklouznout nebo přesněji řečeno proklouznout mezi jejich tělesnými masivy a jen jsem přitom cosi zaševelil na omluvu, ale to uţ

jsem zaslechl Yettino: “Aj, aj! Kam spěješ, Romeo?”

Uvědomil jsem si, ţe to způsobil asi můj letní bavlněný oblek, čerstvě přinesený z čistírny a lehce přiškrobený, mé ulíznuté vlasy a bezpochyby především vodička po holení značky Royall Lyme, kterou jsem na sebe, jak mě najednou napadlo, naplácal tak rozhazovačně, ţe se ze mě musela linout vůně jako z tropického háje. Jen jsem se usmál, neřekl jsem ani slovo a sunul se dál ve snaze uniknout jak tomu zmatku, tak Yettině lehce necudné pozornosti.

“Vsadím se, ţe dneska večer se nějaké holčičce opravdu splní velkej sen!” řekla a zasmála se chraptivým hrdelním smíchem.

Mával jsem na ni v dobrém rozmaru, vrhl jsem pohled na toho ustrašeného uboţáka Muskatblita a uţ jsem vyklouzl do příjemného červnového večera. Kdyţ jsem pospíchal po ulici k podzemní dráze, slyšel jsem za sebou ještě jeho chabé pištivé protesty, přerušované štěrkovitě drsným ţenským hlasem, bez přestání zuřivě kvákajícím, hlasem, který však přece jen slábl a začal se nést lehčím tónem promíjivé trpělivosti, z čehoţ jsem si vyvodil, ţe Moishe asi sotva dostane z Růţového paláce vyhazov. Yetta, jak jsem zjistil, byla v jádru srdce dobračka a řečeno idiomem z jiné vyjadřovací séfry, byla to balbatyšn lady.

Avšak ta drobná scénka, tak vypjatě ţidovského charakteru – působila jako recitativ z nějaké komické opery v jidiš –‚ ve mně trochu vyvolala obavy z některých drobností provázejících mé kvapem se blíţící setkání s Leslií. V příjemně prázdném voze linky BMT jsem se kodrcal na sever a snaţil jsem se začíst do brooklynského Orla s jeho úzce lokálními starostmi, aţ jsem se vzdal, a jak jsem přemýšlel o Leslii, napadlo mě, ţe jsem ještě v ţivotě nepřekročil práh ţidovské domácnosti. Jaké to bude? uvaţoval jsem. Najednou mi začalo dělat hlavu, jestli jsem patřičně oblečený, a v mysli mi vyvstala jakási mlhavá představa, ţe bych snad měl mít na hlavě klobouk.

Ale ne, bodejť klobouk, ujišťoval jsem se, ten se přece nosí do synagogy (je to skutečně tak?), a v tu chvíli mi před očima kmitl obrázek tak dobře známého chrámku ze ţlutých cihel, pod jehoţ

střechou měla v mém rodném virginském městě útulek Kongregace Rodefa Sholema. Ta tichá synagoga se staţenými ţaluziemi v oknech a s pochmurným litinovým portálem a vyrytým reliéfem hvězdy Davidovy stála šikmo přes ulici naproti presbyteriánskému kostelu – tak dobře známého obrazu toho zděného stavení z blátivě hnědého pískovce s břidlicovou střechou, jeţ se stalo motivem dominujícím v americké architektuře třicátých let –‚ kde jsem se jako dítě i jako výrostek věnoval svým povinnostem nedělních bohosluţeb, a právě ta synagoga jako by pro mě ve své hrůzné tichosti ztělesňovala všechno, co bylo na Ţidech a ţidovství a jejich kabalistickém, v kadidlovém oparu stopeném náboţenství to izolované, mysteriózní a nadpřirozené.

Moţná ţe to bude připadat poněkud podivné, ale Ţidé sami mi takovou mystickou hrůzu nenaháněli. V běţných vrstvách civilního ţivota rušného jiţního města se dokonale asimilovali, chovali se přátelsky a běţně se podíleli na všem: jako obchodníci, lékaři, právníci, v celém spektru úspěšného měšťáctva. Zástupce starosty (“vicestarosta”) byl Ţid; velká místní střední škola si nesmírně povaţovala svá vzorná vítězná muţstva spolu s oním rara avis, fantasticky úspěšným a obávaným atletickým trenérem, který byl také Ţid. Ale viděl jsem téţ, jak se osobnost Ţidů a celé jejich já náhle dovede proměnit. Z jasné záře dne a z vřavy obchodu najednou Ţidé před mýma očima mizeli do své domácí karantény a do ústraní podivných asiatských rituálů – se záhadným ovzduším kadidlového oparu, beraních rohů, obětin, tamburín a zahalených ţen, tklivých ţalmů a kvílivých nářků čarodějek věštících smrt, vše zpívané navíc podivným mrtvým jazykem; a tohle začalo působit malému jedenáctiletému presbyteriánkovi potíţe.

Byl jsem myslím příliš mladý a nevědomý, abych rozpoznal souvislost mezi judaismem a křesťanstvím. Stejně tak jsem si nedovedl uvědomit jeden groteskní, dnes zřetelný paradox: ţe

tehdy po nedělní škole, kdyţ jsem tam stál na chodníku a pošvidrával na ten hrozivě přísný svatostánek na protější straně ulice (mozek jsem měl ještě celý jako omámený tupě únavným příběhem z třetí knihy Mojţíšovy zvané Leviticus, jíţ mě násilím nakrmil panensky vyhlíţející bankovní úředník jménem McGehee, jehoţ vlastní předkové uctívali v dobách Mojţíšových na ostrově Skye stromy a vyli na měsíc), jsem vlastně právě absolvoval kapitolu staré nesmrtelné a věčně se odvíjející historie právě toho lidu, na jehoţ modlitební stánek jsem hleděl s hlubokou podezíravostí, pociťuje při tom slabé mrazení jakési nedefinovatelné hrůzy. Posmutněle jsem uvaţoval o Abrahámovi a Izákovi. Paneboţe, jaké věci, které nesmějí spatřit denní světlo, se asi v té pohanské svatyni dějí! A to o sobotách, kdy dobří křesťané ţali strojky své trávníky anebo nakupovali v obchodním domě Sola Nachmana. Jakoţto začátečník v biblických vědách nedělní školy jsem toho o Ţidech věděl poměrně hodně a zároveň strašně málo, takţe jsem si skutečně nedovedl udělat obrázek o tom, co se odehrává v Kongregaci Rodefa Sholema. Ve své dětské fantazii jsem si představoval, ţe troubí na šofar, jehoţ nezkrotné drsné tóny se rozléhaly stojatou atmosférou zachmuřených prostor, v nichţ se rýsovala stará archa a hromada pergamenových svitků. Skloněné ţeny, podle ţidovského rituálu se zahalenými tvářemi a v ţíněných košilích, hlasitě vzlykaly. Nezpívaly se ţádné vzrušeně dojemné náboţné písně, ozývval se tu jen monotónní zpěv, v němţ se s tvrdou úporností věčně opakovalo slovo “adenoid”. Tmou kmitaly přízračné kostěné amulety jako prehistoričtí ptáci a všude bylo vidět rabíny s kulatými čepičkami na temeni, kteří kvíleli guturálním jazykem slova svých barbarských rituálů – obřezávání kozlů, pálení volů, vyvrhování novorozených jehňat. Co jiného si mohl takový malý chlapec pod dojmem knihy Leviticus myslet? Nedovedl jsem pochopit, jak mohla moje zboţňovaná Miriam Bookbinderová anebo Julie Connová, ta byla pro všechny idolem, takovouhle šábesovou atmosféru přeţít?

Teď, o deset let později, jsem sice byl prost takových předsudečných představ, ale ne zas natolik, abych přec jen trochu nepociťoval obavy, co při své první návštěvě v ţidovské domácnosti najdu chez Lapidusová. Těsně předtím, neţ jsem vystoupil z podzenmí dráhy na Brooklyn Heights, jsem zjistil, ţe uvaţuju o fyzických aspektech místa, které jsem měl navštívit, a ţe si je podobně jako kdysi tu synagogu spojuji s představou ponurého temna. To uţ ale nebyla výstřední fantazie mého dětství. Rozhodně jsem neočekával něco tak neutěšeného jako špinavé průchozí byty, o jakých jsem čítal v některých povídkách z ţidovského ţivota dvacátých a třicátých let; věděl jsem, ţe rodina Lapidusových musí být světelná léta vzdálená od čtvrtí brlohů stejně tak jako od štetlu.

Nicméně taková je jiţ přetrvávající síla předsudku a zaujatosti, ţe jsem maně předvídal příbytek jakési aţ dusivě pohřební atmosféry. Představoval jsem si potemnělé místnosti obloţené temným ořechovým dřevem a zařízené těţkým dubovým nábytkem přísného misijního slohu; na stole jsem čekal menoru s úhlednou řadou svíček – nezapálených, zatímco někde poblíţ bude na stolku tóra nebo moţná talmud otevřený na stránce, kterou právě před chvílí podroboval zboţnému zkoumání některý lapidusovský senior. Přestoţe jsem si představoval příbytek úzkostlivě čistý, čekal jsem, ţe bude zatuchlý a nevětraný, takţe sem bude z kuchyně vanout pach připravované gefilte fiš, a v té kuchyni bude moţno letmo zahlédnout stařičkou paní s šálem – Lesliinu babičku –‚ která se bude bezzubě usmívat nad kastrolem, ale bude mlčet, protoţe nebude mluvit anglicky. V obývacím pokoji bude převládat chromovaný nábytek připomínající sanatorium. Také jsem čekal jisté obtíţe při hovoru s Lesliinými rodiči – matka dojemně přetloustlá, jako bývá většina ţidovských matek, stydlivá, nedůvěřivá, spíš mlčenlivá, otec bude přístupnější a příjemnější, ale bude schopen hovořit pouze o svém obchodě, tvarovaných plastických hmotách, a jeho hlas bude silně poznamenán guturálami a palatálami jeho mateřštiny. Budeme upíjet manischewitzské a uţdibovat chalvu, zatímco moje přesycené chuťové buňky budou touţit po láhvi schlitzu. Potom však vlak podzemní dráhy s duněním dorazil do stanice Clark Street na Brooklyn Heights a ten můj hlodající prvořadý zájem – kde, přesně v které místnosti, na které posteli či pohovce dojde v tom stísněném puritánském ovzduší mezi mnou a Leslií k naplnění naší nádherné dohody – náhle ustoupil v mé mysli do pozadí.

Nechci líčení svých prvních reakcí na dům Lapidusových přehánět, zvláště jak se jevil v protikladu k mé předem dané představě. Ale skutečnost je taková (a ještě po tolika letech mi v

hlavě ten obrázek září jasně jako zbrusu nový cent), ţe dům, v kterém Leslie ţila, byl tak módní a elegantní, ţe jsem kolem něj celý zkoprnělý několikrát prošel. Nechtělo se mi věřit, ţe tenhle dům na Pierrepont Street skutečně odpovídá číslu, které mi Leslie dala. Kdyţ jsem si tím nakonec byl jist, zůstal jsem tu stát v dokonalém obdivu. Byla to vkusně restaurovaná vila z hnědého pískovce v neoklasicistním stylu a byla z ulice trochu posunuta dozadu, zasazená do nevelkého zeleného trávníku s půlměsícem štěrkové příjezdové cesty. Na ní právě v tu chvíli stál zářivě čistý a nablýskaný cadillac syté, vínově karmínové barvy, zřejmě dokonale udrţovaný, jaký by klidně mohl ihned stát na výstavě v autosalonu.

Zastavil jsem se na chodníku velmi pěkné, stromy lemované ulice a vychutnával její eleganci, vytvářenou se zjevnou uměleckou inspirací. V podvečerních stínech zářila světla v oknech domu tlumeným světlem, z něhoţ se linula pohoda, jeţ mi náhle připomněla některé honosnější domy lemující Monument Avenue dole v Richmondu. Pak mi vulgárnějšími hlubinami mé mysli probleskla myšlenka, ţe tahle scéna by se hodila coby perfektně vyvedená reklamní fotografie inzerující luxusní vozy Fisher Bodies, skotskou whisky, diamanty anebo cokoli jiného, co by navozovalo představu něčeho výlučného, předraţeného a zjemnělého. Ale ze všeho nejvíc mi vila připomínala stylovou a překrásnou metropoli Konfederace – snad poněkud absurdní jiţanská asociace, kterou však v rychlém sledu podtrhávaly některé drobnosti, jako byl přihrbený litinový černoušek ţokej, který se na mě zubil rozesmátými ústy s růţovými rty, kdyţ jsem se blíţil k průčelí, a pak upovídaná sluţka, která mě vpouštěla dovnitř a která na mě působila jako důmyslný vtip. Leskle černá, v uniformě s náběry a volány a s mluvou, která zněla mému neomylně vycvičenému uchu jako jazyk rodačky z kraje mezi řekou Roanoke a Currituck County v hořejším východním cípu Severní Karolíny u jiţní virginské pomezní čáry. Kdyţ jsem se jí zeptal, přisvědčila a ţe prý skutečně pochází z vesnice South Mills – a dodala, ţe “na kventlik zprostředka” blat Dismal Swamp. Pochichtávajíc se mému ostrovtipu, zakoulela očima a řekla:

“Tak pojte!” Pak se pokusila o důstojný výraz, našpulila rty a tichým, trochu víc yankeesky znějícím tónem dodala: “Slečna Lapídusová tady bude za okamţíček.” Očekával jsem nějaké drahé importované pivo, a uţ z toho očekávání jako bych byl lehce opilý. V následujícím okamţiku mě Minnie (tak se totiţ, jak jsem se dověděl později, jmenovala) uvedla do obrovského obývacího pokoje ústřicové barvy s pohovkami, jeţ vzbuzovaly dojem rozmařilého pohodlí, mohutnými otomany a téměř hříšně vypadajícími křesly. Všechny kusy byly rozestavěny na vysokém, taktéţ

bílém neposkvrněném koberci, který vykrýval místnost ode zdi ke zdi. V knihovnách bylo všude plno knih – nebyly to napodobeniny, byly to knihy nové i staré a na některých bylo lehce znát, ţe je někdo četl. Zabořil jsem se hluboko do křesla se smetanovým jelenicovým potahem, jeţ stálo uprostřed mezi éterickým Bonnardem a Degasovou studií muzikantské zkoušky. Ten Degas mi byl ihned povědomý, ale nevěděl jsem přesně odkud – aţ jsem si jej vybavil z filatelistického období svého dětství; viděl jsem jej jako reprodukci na známce vydané Francouzskou republikou.

Paneboţe všemohoucí, pomyslel jsem si a na víc jsem se nezmohl.

Celý den jsem byl samozřejmě ve stavu jakéhosi erotického polovzrušení. Zároveň jsem byl naprosto nepřipravený na takovýhle luxus, jaký mé venkovské oči viděly pouze na stránkách časopisu The New Yorker a na filmovém plátně, ale ve skutečnosti nikdy. Tento kulturní šok –

náhlá fúze libida s ukvapenou domněnkou, ţe tu jde o špinavý, ale uváţeně investovaný kapitál –

ve mně vyvolával v tom křesle celou směsici znepokojivých pocitů: zrychlený tep, podstatně temnější hektický ruměnec, náhlé slinění a v neposlední řadě spontánní a neobyčejně silné tuhnutí v rozkroku, které mělo trvat celý večer, ať jsem byl kde byl – ať jsem seděl, stál anebo se proplétal mezi večeřícími hosty u Gage & Tollnera, kam jsem vzal o něco později Leslii na večeři. Můj hřebčí stav byl samozřejmě jevem, jenţ souvisel s mým velkým mládím, a později se opakoval zřídka (po třicítce na tak dlouhou dobu uţ vůbec ne). Zaţil jsem tento priapismus dřív jiţ

několikrát, ale sotvakdy v takové intenzitě a nikdy ne v situacích, jeţ by neměly výlučně sexuální ráz. (Nejvíc se pamatuji na jeden případ, kdyţ mi bylo asi šestnáct let, bylo to na školní taneční zábavě, kde mi jedna z těch chytrých malých koketek, o jakých jsem jiţ mluvil – a Leslie byla přímo vzácným protikladem tohoto typu –‚ připravila celou sérii nejrůznějších podobných úskoků:

dýchala mi za krk, lehtala mě konečky prstů na vlhké dlani a tiskla se saténem svých slabin k mým slabinám s takovou rezolutní a zároveň úskočnou chtivostí, ţe jsem se snad jen volní silou světce dokázal po hodinách muk od toho vampýra odtrhnout a celý zduřelý utekl do noci.) Ale v domě Lapidusových nebylo takového trýznění vůbec zapotřebí. S myšlenkou na Lesliin blíţící se příchod se tu mísilo – a přiznám se k tomu se zahanbením – vzrušující vědomí toho nadbytku peněz. Nebyl bych docela čestný, kdybych také nepřiznal, ţe k sladké vyhlídce na kopulaci přistupovala ještě prchavá představa manţelského svazku, kdyby se to náhodou začalo tím směrem vyvíjet.

Brzy jsem se měl velmi nenápadným způsobem dovědět od Leslie a od jistého pana Bena Fielda, přítele Lapidusových, který ten večer dorazil s manţelkou mně téměř v patách‚ ţe majetek Lapidusových pochází v zásadě z jednoho jediného kousku bakelitu, ne většího neţ dětský malíček nebo červíkovitý apendix dospělého člověka, který skutečně onen titěrný předmět připomínal.

Bernardu Lapidusovi se docela dobře vedlo, jak mi vyprávěl pan Field, kdyţ si přitom pochutnával na chivas regal, během krizových třicátých let ve výrobě lisovaných bakelitových popelníků. Byly to popelníky (to mi později zase vyprávěla Leslie) toho běţně známého typu: obvykle černé, kulaté a byly na nich vytlačeny názvy luxusních klubů jako Stork club, “21”, El Morocco anebo nápisy poněkud plebejštějšího zaměření, Bettin koutek nebo Josefova hospůdka. Spousta lidí tyhle popelníky kradla, takţe po nich byla neustále poptávka. V těch letech vyráběl pan Lapidus popelníky po stovkách tisíců a z výsledků činnosti své malé továrničky v Long Island City si mohl dovolit ţít s rodinou velice slušně na Crown Heights, tehdy jedné z lepších čtvrtí Flatbushe.

Přechod od obyčejné prosperity k nadbytku a přepychu způsobila poslední válka, které Lapidusovi také vděčili za to, ţe se přestěhovali do pískovcové vily na Pierrepont Street s Bonnardem a Degasem (a jak jsem měl brzy uvidět, i s Pissarrovou krajinkou, zapadlou venkovskou cestou někde v nedotčené přírodě za Paříţí devatenáctého století, scénou tak kouzelně čistou, ţe se mi aţ

stahovalo hrdlo).

Těsně před bombardováním Pearl Harboru – pokračoval pan Field svým klidným věcným tónem

– nabídla federální vláda výrobcům tvarovaných umělých hmot zakázky na výrobu tohohle malého úhledného předmětu, pouhé dva palce dlouhého, nepravidelného tvaru, na konci s úhořovitě vyhlíţející výchlipkou, která měla s absolutní přesností zapadnout do podobně tvarovaného otvoru.

Stálo to jen zlomek centu, ale jelikoţ podle smlouvy, kterou pan Lapidus získal, se měla rozběhnout výroba na desítky milionů kusů, zrodila se z této trpasličí věcičky Golconda: byla to základní součástka pojistky kaţdého sedmdesátipětimilimetrového dělostřeleckého granátu odpáleného americkou pozemní i námořní pěchotou během celé druhé světové války. V palácově pompézní koupelně, kam jsem se později musel uchýlit, byla napodobenina tohohle malého kousku pryskyřice (z té totiţ, jak mi sdělil pan Field, se pojistka vyráběla), byla za sklem v rámu a visela na stěně, a já jsem na ni zůstal dosti dlouho v zamyšlení hledět a myslel na ty nespočetné legie Japončíků a nácků, kteří vyletěli do sladkého nenávratna díky existenci tohohle čudlíku vyrobeného z toho černého elementárního svinstva ve stínu Queensboroského mostu.

Napodobenina byla z osmnáctikarátového zlata a ta dávala zaznívat v celém domě jedinému tónu špatného vkusu. Ale to se dalo tehdejšího roku omluvit, protoţe v Americe byla ve vzduchu cítit ještě čerstvá vůně vítězství. Leslie o té věcičce později mluvila jako o ”červíkovi” a ptala se mě, jestli mi nepřipomíná nějaký “mohutnější druh spermatozoa” – coţ byla sice poutavá, ale aţ

mrazivě protichůdná představa, kdyţ se uváţí, jakou konečnou funkci červík měl. Vedli jsme o tom chvíli filozofickou debatu, ale ona nakonec zaujala vůči zdroji rodinného majetku bezstarostně nevázaný postoj a s jakýmsi rezignovaným úsměvem prohlásila: “Za toho červa se nakonec mohlo koupit pár fantastických francouzských impresionistů.”

Teď se objevila zruměněná a překrásná v šatech ze smolně černého ţerzeje, který splýval a vlnil se kolem její bohatě tvarované postavy tím nejkouzelnějším způsobem. Lehce mě políbila zvlhlými rty na tvář, přičemţ jsem ucítil nenápadnou vůni nějaké ústní vody, jíţ jí ústa voněla jako po narcisu a která pro mě byla z nějakého důvodu dvakrát víc vzrušivější neţ vůně dráţdivých koketek z Tidewateru, těch pošetilých panen namočených v páchnoucím piţmu odalisek. Tohleto má skutečnou úroveň, pomyslel jsem si, úroveň těch nejlepších ţidovských vrstev. Děvče, které bylo

natolik sebejisté, ţe si troufalo prostou pánskou vůní, zřejmě skutečně vědělo, co to znamená sex.

Brzy nato přišli Lesliini rodiče, on štíhlý, opálený, zajímavě a chytře vyhlíţející pán, jen něco málo přes padesát, ona velice krásná ţena s vlasy ambrové barvy, tak mladistvého vzezření, ţe by se klidně mohla vydávat za starší Lesliinu sestru. Vzhledem k jejímu zjevu jsem jen těţko uvěřil, ţe maminka – jak mi později Leslie sdělila – absolvovala Barnard College v roce 1922.

Manţelé Lapidusovi se nezdrţeli dlouho, takţe jsem mohl získat jen velmi povrchní dojem. Ale i ten – a byl to dojem, ţe jsou to lidé vzdělaní, ţe mají výborné nenucené chování a ţe jsou dokonce i jaksi intelektuálové – způsobil, ţe jsem se v duchu musel hanbit za svou tupost a za ty zpozdilé, náhle mě posednuvší představy ve voze podzemní dráhy a za stupidní očekávání atmosféry špinavé pošmournosti a kulturní bídy. Jak málo jsem toho věděl o městském světě za Potomakem s jeho etnickými záhadami a sloţitostmi! Mylně jsem očekával stereotypní vulgárnost. Čekal jsem, ţe Lapidus p'c're bude něco jako Schlepperman – komický Ţidáček z rozhlasových pořadů Jacka Bennyho s výslovností Sedmé avenue i s jeho zoufalou ordinérností, a místo toho jsem objevil patricije s lahodnou mluvou, který bere své bohatství jako něco samozřejmého; jeho hlas zní příjemnými otevřenými samohláskami a jiskrností absolventa Harvardovy univerzity, kterou ukončil summa cum laude v oboru chemie a odkud si odnesl odborné znalosti natolik pouţitelné v praxi, ţe mohl vyrábět vítězného červa. Upíjel jsem importované pivo, které mi nabídli. Začínal jsem je jiţ trochu cítit v hlavě, ale byl jsem šťastný – šťastný a spokojený, jak jsem si předtím vůbec nedovedl představit. Pak jsem učinil další báječný objev. Jak konverzace hladce šuměla balzámovým večerem, začínal jsem vyrozumívat, ţe manţelé Fieldovi pojedou s Lesliinými rodiči na celý víkend do letního sídla Lapidusových na jerseyském pobřeţí. Společnost se vlastně uţ uţ

chystala odjet v tom temně karmínovém cadillacu. Uvědomil jsem si, ţe budeme ponecháni s Leslií úplně sami, abychom si mohli zaskotačit. Můj pohár slasti přetékal. Dokonce se proměnil ve splav, který se rozlil po neposkvrněném koberci a přetekl aţ ven na Pierrepont Street a kamsi daleko do potemnělých útrob Brooklynu. Leslie. Víkend o samotě s Leslií…

Ale měla uplynout ještě celá půlhodina, neţ Lapidusovi a Fieldovi do cadillacu nastoupili a vyrazili směrem na Asbury Park. Mezitím se vedla společenská konverzace. Stejně jako jeho hostitel byl i pan Field sběratel uměleckých předmětů a hovor se stáčel k otázce získávání nových uměleckých děl. Pan Field měl spadeno na nějakého Moneta v Montrealu a prozradil, ţe prý by ho snad mohl s trochou štěstí získat za třicet. Na několik vteřin se mi páteř proměnila v příjemný rampouch. Uvědomil jsem si, ţe jsem poprvé slyšel někoho z masa a krve (v protikladu proti nějaké filmové figuríně) říkat “třicet” jako zkratku pro “třicet tisíc”. Ale čekalo na mě ještě další překvapení. V tu chvíli padla zmínka o Pissarrovi, a jelikoţ jsem jej ještě neviděl, vyskočila Leslie z pohovky a ţe se s ní na něj musím ihned podívat. Šli jsme spolu do zadní části domu do místnosti, která slouţila zřejmě co jídelna a v které se před námi objevil kouzelný sen, na nějţ

dopadaly poslední šikmé paprsky podvečerního letního slunce – byla to krajinka za tichého nedělního odpoledne, na níţ se prolínalo bledě zelené révoví a oprýskané zdivo s věčností. Moje reakce byla naprosto spontánní. “To je krása!” zašeptal jsem. “To je, co?” ozvala se Leslie.

Stáli jsme vedle sebe a hleděli na krajinku. V tom přítmí byla její tvář tak blízko u mé, ţe jsem cítil sladkou vůni těţkého sherry, jeţ předtím pila: a pak jsem měl najednou v ústech její jazyk. Po pravdě řečeno jsem se nesnaţil ten zázrak s jazykem nějak sám vyvolat; jen jsem se otočil a chtěl se dívat na její tvář a čekal jsem, ţe výraz toho estetického záţitku, který v ní naleznu, bude snad odpovídat záţitku mému. Ale vlastně jsem nestačil její tvář postřehnout ani zlomkem pohledu, tak náhle a tak hladově se jazyk přihlásil. Ponořil se do mých zejících úst jako nějaký svíjející se mořský tvor a úplně zmámil moje smysly, jak hledal nedosaţitelný nejzazší kout někde aţ u mého čípku; mrskal sebou, pulzoval a rejdil všemi prostorami pod klenbou mé ústní dutiny: jsem si jist, ţe aspoň jednou se úplně obrátil. Byl hladký jako delfín, ani ne tak příliš vlhký jako spíš slastně vlahý, a chutnal po amontilladu a měl takovou sílu, ţe jsem se bezmocně opřel o dveřní rám, s očima pevně zavřenýma, doslova v transu. Nemám ponětí, jak dlouho to trvalo, ale kdyţ mě nakonec napadlo, ţe bych jí měl oplatit nebo se aspoň o to pokusit, a začal jsem s klokotavým zvukem nutit k práci vlastní jazyk, cítil jsem, jak se její jazyk stahuje a proměňuje v splasklý

měchýř, aţ pak ode mě odtáhla ústa a přitiskla se mi tváří k líci. “Teď nemůţeme,” řekla rozrušeným tónem. Zdálo se mi, ţe cítím, jak se třese, ale byl jsem si jist jen tím, ţe ztěţka dýchá, a tiskl jsem ji pevně v náručí. Šeptal jsem: “Paneboţe, Leslie… Les…“ – na víc jsem se nezmohl – a pak se ode mě odtrhla. Úsměv v její tváři jako by tak úplně neodpovídal našemu bouřlivému vzrušení a z jejího hlasu začal zaznívat měkký bezstarostný a dokonce jakýsi ţertovný tón, ale význam jejích slov mě stále ještě přibíjel kamsi na práh šílenství vášně. Byla to známá písnička, pískaná tentokrát na ještě sladší vrbovou píšťaličku. “Píchat,” šeptala mi sotva slyšitelně, s očima upřenýma na mě, “fantasticky si… zapíchat.” Pak se otočila a odcházela zpátky do obývacího pokoje.

O několik okamţiků později jsem vklouzl do habsbursky okázalé koupelny se stropem katedrály a rokokovými zlatými kohoutky a knoflíky a vším moţným vybavením, hrábl jsem do náprsní tašky a z papírového pouzdra jsem vytáhl za vyčuhující konec lubrikovaný prezervativ značky Trojan a přichystal si jej do postranní kapsy u saka, a zatím jsem se snaţil trochu vzpamatovat před vysokým zrcadlem, na jehoţ rámu se to hemţilo zlatými cherubínky. Podařilo se mi dostat z tváře šmouhu po rtěnce – z tváře, která k mému rozladění měla ten třešňově červený, vařený odstín, jaký mají v obličeji lidé po úţehu. S tím jsem ale nesvedl vůbec nic, i kdyţ se mi zase na druhou stranu zdálo, ţe to moje bavlněné, z módy vyšlé a trochu příliš dlouhé sako úspěšně zakrývá můj poklopec.

Měl jsem snad začít mít podezření, ţe je něco v nepořádku, kdyţ se za několik minut nato Lapidusovi a Fieldovi loučili a paní Lapidusová na cestě před domem políbila Leslii něţně na čelo a zašeptala jí: “Buď tu hodná, ty má princezničko…“? Uplynula ještě řada let a já musel prostudovat hodně z ţidovské sociologie a přečíst knihy jako Sbohem, město C. a Marjorie Morningstarová, neţ jsem se poučil o existenci archetypální ţidovské princezny, o jejím modu operandi a její významné roli v celém ţivotním schématu. Ale v tu chvíli pro mě slovo

“princeznička” neznamenalo nic víc neţ něţnou roztomilůstku; v duchu jsem se tomu “Buď tu hodná” uculil, ale to uţ cadillac s blikajícími rudými koncovými světly mizel v soumraku. Přesto však kdyţ jsme osaměli, cítil jsem v Lesliině chování jakousi – snad by se to dalo nazvat –

ostýchavost –‚ která mi řekla, ţe je zapotřebí vyčkat: a to bez ohledu na onen mohutný náboj páry, který jsme v sobě nahromadili, hlavně téţ díky jejímu útoku na moje ústa, která v tu chvíli náhle začala opět ţíznit po jejím jazyku.

Zaútočil jsem na Leslii ihned za hlavními dveřmi vily a vzal ji kolem pasu, ale vyklouzla mi se zvonivým smíchem a s poznámkou, která pro mě v tu chvíli byla příliš záhadná, neţ abych vše pochopil – ţe “práce kvapná málo platná”. Leslie však měla zřejmě značný zájem na tom, aby sama řídila naši vzájemnou strategii, aby sama chod večera načasovala a udávala jeho rytmus a tak dovedla postupně a pomalu naši záleţitost aţ k velkému crescendu. Pokud šlo o vzplanuvší vášeň, byla Leslie sice zrcadlovým obrazem mého stavu a byla stejně tak plná horoucí touhy, ale rozhodně nebyla zase ţádná obyčejná holka, které by stačilo říct a kterou bych mohl mít hned tam na tom koberci ode zdi ke zdi. Přes všechnu její ţhavost a tu její minulou povolnost jsem instinktivně vycítil, ţe chce, abych se s ní mazlil, abych jí lichotil a abych ji sváděl a vůbec s ní nakládal jako s dospělou ţenou a dámou, coţ mi docela vyhovovalo, protoţe Příroda sama jiţ připravila podobný rituál k zvýšenému potěšení druhé, muţské strany. A tak jsem byl víc neţ ochotný zůstat trpělivý a vyčkávat. A kdyţ jsem pak seděl docela způsobně vedle Leslie pod Degasem, vůbec mi nevadilo, kdyţ vstoupila Minnie se šampaňským a s čerstvým kaviárem z jesetera (coţ pro mě byla zase jedna z dalších “premiér”, jeţ na mě ten večer čekaly). S Minnií jsme se samozřejmě hned začali škádlit, a to velmi jiţanským stylem, který Leslie zřejmě pokládala za roztomilý.

Jak jsem se jiţ zmínil, vyváděl mě během mého pobytu v New Yorku z míry objev, ţe Newyorčané mají sklon zaujímat k Jiţanům krajně nepřátelský postoj (ostatně podobně se ke mně choval ze začátku i Nathan) anebo se k nim chovají s jistou pobavenou blahosklonností, jako by před sebou měli nějaký zvláštní druh minstrelů pro obveselení. I kdyţ jsem věděl, ţe Leslie přitahovaly moje “váţné” stránky, spadal jsem do zmíněné kategorie také. Téměř jsem přehlédl skutečnost – a uvědomil jsem si to teprve, kdyţ se opět objevila Minnie –‚ ţe jsem v Lesliiných

očích něčím čerstvě a exoticky novým, něčím jako hrdina z Jihu proti Severu Rhett Butler; moje jiţanství bylo moje nejmocnější zbraň, a tak jsem je předehrával v plné slávě celý večer. Například při následující škádlivé konverzaci (o dvacet let později by podobná výměna slov byla nemyslitelná) se Leslie rozjařením aţ plácala do svých nádherných, v ţerzeji zahalených stehen.

“Minnie, já úplně vyšiluju: kdybych tak mohl polknout něco po našem tam dole. Pravou černošskou krmi. Ţádný tyhle komunistický rybí jikry.”

“Mmm! A já! Jak já bych si dala takhle solenýho cípala se zeleninkou! Solenýho cípala s krupkama. Tomu já říkám zdrava.”

“Co takhle vařené vepřové droby ze sviňky po jiţansku, Minnie? Droby a khél.”

“Dejte pokoj!” (Provázeno pisklavým chichotáním.) “Povidáte mi tady vo drobách a já z toho začínám mít hlad, ţe snad pojdu!”

Kdyţ jsme o něco později s Leslií večeřeli u Gage & Tollnera pod plynovými lampami škeble a královské kraby, zaţil jsem takové prolnutí smyslových a duchovních slastí, jaké jsem v ţivotě nepoznal. Seděli jsme těsně vedle sebe u rohového stolku daleko od ţvatlajícího davu. Pili jsme nějaké vzácné bílé víno, které zostřilo mé smysly, takţe jsem Leslii vypověděl celou pravdivou historii mého dědečka z otcovy strany, který přišel u Chancellorsville o oko a kolenní jablko, a efektně nadnesenou historku o svém prastrýci z matčiny strany, který se jmenoval Mosby a který byl za občanské války jedním ze slavných partyzánských vůdců Konfederace. Říkám “efektně nadnesenou”, protoţe Mosby, virginský plukovník, se mnou nebyl vůbec nijak spřízněn; sám příběh však byl jakţ takţ autentický a hlavně byl barvitý a já vyprávění přizdobil protáhlou jiţanskou výslovností spolu s řadou roztomilých vedlejších detailů a bravurních nápadů, přičemţ

jsem se snaţil vyuţít kaţdého dramatického efektu a nakonec jsem zapnul na střední napětí takový mazaný šarm, ţe mě Leslie s rozzářenýma očima vzala za ruku a stiskla mi ji, jako tenkrát na Coney Islandu, a já při tom ucítil, nebo se mi to aspoň zdálo, ţe má dlaň zvlhlou ţádostí. “A co se stalo potom?” zeptala se mě po krátké odmlce, kterou jsem načasoval kvůli jednomu důleţitému efektu. “Takţe můj prastrýc Mosby,” pokračoval jsem, “nakonec v tom údolí brigádu Unie obklíčil.

Bylo to v noci a velitel severních vojsk spal ve stanu. Mosby do temného stanu vlezl, šťouchl generála do ţeber a vzbudil ho. ‚Pane generále," řekl, ‚vylezte z postele, mám pro vás novinu o Mosbym!" Generál jeho hlas neznal a myslel si, ţe je to jeho člověk, a tak ve tmě vyskočil a řekl:

‚O Mosbym! Uţ jste ho dostal?" A Mosby na to: ‚Nikoli, sire! On dostal vás!"“

Lesliina reakce byla jako balzám – byl to nadšený, hrdelně znějící kontraaltový řehot, který se tak rozléhal, ţe po nás lidé od okolních stolů otáčeli hlavy a ţe si nás vrchní změřil káravým pohledem. Kdyţ Lesliin smích dozněl, zůstali jsme chvíli mlčky hledět do skleniček s brandy, které jsme si dali po večeři. Pak to ale nakonec byla ona, ne já, kdo z nás dvou první dotkl tématu, jeţ jí stejně tak jako mně tanulo na mysli s největší naléhavostí. “Víš, je to na té době hrozně podivné,”

řekla v zamyšlení. “Chci říct na devatenáctém století. Totiţ o co mi jde: na ty lidi člověk nikdy nemyslí, jako ţe by taky souloţili. Těch knih a historek, a ani slovo o tom, ţe by souloţili.”

“Viktoriánství,” řekl jsem. “Pustá prudérie.”

“Já totiţ o občanské válce moc nevím, ale vţdycky, kdyţ si na tu dobu pomyslím – od té doby, co jsem četla a viděla Jih proti Severu, mám takové fantastické představy o těch generálech, nádherných mladých jiţních generálech, vidím ty jejich nazlátlé kníry a vousy a prstýnky vlasů, a vidím je na koních. A ty kouzelné dívky v krinolínách a dlouhých krajkových kalhotkách. Z toho, co si o nich člověk můţe přečíst, by ho nikdy nenapadlo, ţe taky někdy souloţili.” Odmlčela se a stiskla mi ruku. “Totiţ, nezamává to s tebou, kdyţ si na nějakou takovou okouzlující dívku v krinolíně vzpomeneš a představíš si, jak se fantasticky muchlá s báječným mladým oficírem – kdyţ

si představíš, jak souloţí jako blázni?”

“To víš, ţe ano,” odpověděl jsem a celý jsem se aţ zachvěl, “to víš, ţe zamává. Taky to v člověku prohlubuje smysl pro historii.”

Bylo po deváté a já objednal další brandy. Zůstali jsme sedět ještě hodinku a Leslie se opět jako tehdy na Coney Islandu chopila s jemnou samozřejmostí konverzačního kormidla a nasměrovala nás rozčeřenou hladinou odlehlých vod a tajemných jezírek do oblastí, do nichţ jsem se já v ţivotě

s ţenou nikdy neodváţil. Často se zmiňovala o psychoanalytikovi, k němuţ dochází a který prý v ní dokázal otevřít vědomí jejího prazákladního já, a ještě něco daleko důleţitějšího, dokázal, ţe si plně uvědomila sexuální energii, která prý potřebuje pouze uvolnit a osvobodit, aby se z ní, z Leslie, stal plně fungující zdravý ţivočich (její výraz), jakým se nyní sama cítí. Kdyţ mluvila, dovolil mi onen blahodárně působící koňak, abych lehce přejel konečky prstů po obrysech jejích výrazných rtů, jiskřivě zářících rudou rtěnkou.

“Neţ jsem se dala analyzovat, byla jsem hrozný kretének,” vzdychla, “přepjatá intelektuálka bez jakéhokoli vědomí skutečnosti, ţe patřím ke svému tělu, ţe je tu ještě moudrost, kterou mi má dát moje tělo. Vůbec jsem si neuvědomovala existenci té své kočky, toho báječného malého orificia, nic. Četl jsi D. H. Lawrenee? Milence lady Chatterleyové?” Musel jsem říct, ţe ne. Sice jsem touţil si knihu přečíst, ale nebylo mi to dopřáno, protoţe zůstávala uvězněna jako šílený škrtič za dráty uzamčených regálů univerzitní knihovny. “Přečti si ji,” řekla zajíkavým naléhavým hlasem. “Půjč si ji a přečti si ji kvůli vlastní spáse. Jeden můj přítel propašoval výtisk z Francie, já ti ho půjčím.

Lawrence dává odpověď na – víš, on toho totiţ tolik ví o souloţi. Říká, ţe kdyţ člověk souloţí, odchází k temným bohům.” Při těch slovech mi stiskla ruku, kterou jsem měl prsty propletenu s jejími, sotva milimetr od toho úporného ztopoření v klíně, a její oči se zadívaly do mých s takovým vytrţením a s takovou vášní a jistotou, ţe jsem v sobě musel zmobilizovat všechno sebeovládání, abych se hned v tu chvíli nedopustil zde na veřejném místě nějakého trapného barbarského objetí.

“Víš, Stingo,” pokračovala, “já si skutečně myslím, ţe souloţ znamená jít k temným bohům.”

“Takţe pojďme k temným bohům,” uzavřel jsem a prakticky uţ se téměř neovládaje, mávl jsem na číšníka, ţe chci platit.

* * *

Jiţ jsem se dříve zmínil o André Gidovi a o Gidových denících, které jsem se snaţil napodobit.

Na Dukeově univerzitě jsem se jako student musel Mistrem pracně prokousávat ve franštině.

Nesmírně jsem se jeho deníkům obdivoval a Gidovu čestnost a nemilosrdné rozpitvávání sebe sama jsem pokládal za skutečně triumfální čin vzdělané mysli člověka 20. století. Ve svém vlastním deníku jsem na začátku závěrečné části své kroniky o Leslii Lapidusové – později jsem si uvědomil, ţe to byl Pašijový týden, který začal tehdy o té květné neděli na Coney Islandu a skončil hodinami, jeţ jsem trpěl na kříţi v pátečních časných ranních hodinách uţ zase na Pierrepont Street

– uvaţoval o Gidovi dosti obšírně a zpaměti jsem parafrázoval některé jeho exemplární myšlenky a pozorování. Nechci se zde touto pasáţí zabývat, ale jen bych poznamenal, ţe jsem se tehdy obdivoval nejen tomu hrůznému poníţení, které Gide dovedl proţít, ale zároveň té čestnosti a statečnosti, s jakou byl vţdy rozhodnut je zaznamenat: všiml jsem si, ţe čím bylo jeho poníţení nebo zkamání katastrofálnější, tím očistněji a zářněji působil jeho záznam v Denících – byla to katarze, které se mohl čtenář sám také zúčastnit. I kdyţ se jiţ na to nepamatuji naprosto bezpečně, myslím, ţe jsem se po svých gidovských meditacích pokoušel v oné poslední části o Leslii, kterou tu uvedu, dosáhnout katarze podobného rázu. Musím však dodat, ţe právě na těch stránkách bylo přec jen cosi trochu podvodného. Musel jsem je někdy nedlouho po napsání ze svého deníku, který vypadal jako hlavní účetní kniha, v zoufalství vytrhnout a zřejmě jsem je zmuchlané strčil někam za desky deníku a přišel na ně šťastnou náhodou, kdyţ jsem v duchu rekonstruoval rozuzlení této přízračné maškarády. Ale stále mě udivuje ten rukopis: není to ten úhledný, čtivý rukopis snaţivého ţáka, jakým jsem většinou psával, ale ztřeštěně pádící čmáranice, z které lze vyčíst zoufalý trysk rozzuřených emocí. Na stylu však přec jen dodnes zůstává cosi oproštěného a suše sardonického, jakási sebeanalýza, které by se moţná i Gide byl obdivoval, kdyby si mohl ty stránky plné poníţení přečíst:

Mohlo mi dojít, co se děje, už když jsme po večeři u Gage & Tollnera nastoupili do taxíku.

Samozřejmě, že jsem byl ale tou dobou úplně bez sebe, že se mě zmocnila bohapustá prasácká chlípnost, takže jsem Leslii sevřel v náručí ještě dřív, než se taxík rozjel. A ihned se opakuje totéž, jako když jsme se šli podívat na Pissarra. Ten její jazyk mám v tu ránu zase v ústech a mrská se mi tam jako sleď, který sebou zoufale mlátí proti proudu. V životě jsem si nedovedl představit, že z líbání se dá udělat něco takhle zákeřného a útočně taktického. Když pak přišla řada na mě,

samozřejmě jsem jí vše oplatil. Cestou po Fulton Street zkusím tedy “francouzáka” a jí se to zřějmě šíleně líbí a jen vzdychá a celá se třese. To už jsem tak rozžhavený, že udělám něco, co jsem při líbání s dívkami dole u nás ve Virginii vždycky toužil udělat, ale neodvažoval jsem se, protože to do sebe mělo cosi vulgárního. Pamalu zasunuju jazyk dovnitř a zase ho vysunuju ven v rytmickém kopulačním pohybu, ad libitum. Leslie se opět rozsténá blahem a jen na okamžik odtáhne rty, aby mohla zašeptat: “Panebože! Jak ty poznáš, co já si tak, jak ty…“ Nedám se tímto drobným intermezzem cudnosti odradit. Jsem pološílený. Je téměř nemožné vylíčit slovy, v jakém jsem byl v tu chvíli stavu. Ve zlomku okamžiku jakéhosi uvážlivého šílenství se rozhoduju, že právě teď musím udělat první přímý tah. A tak vysunu velice něžně ruku vzhůru, abych mohl zespodu do dlaně uchopit její tak dráždivě působící levý prs, nebo pravý, už se nepamatuju. A v tom okamžiku vystrčí Leslie ruku v obranném gestu, velice rozhodně a neústupně a způsobem, který tvrdostí přesně odpovídá mému delikátnímu tahu, do pozice jasně naznačující: “Ani krok!” Z toho úplně šílím, dokonale vyšiluju a myslím si, že jeden z nás udělal nějakou chybu, popletl naše vzájemné signály nebo že ona si dělá legraci (špatný vtip!), cokoli. A krátce nato, s jazykem někde až v jejím jícnu, přičemž ona pořád lehce sténá, posunu ruku k druhému prsu. Prsk! Totéž: opět ten náhlý obranný pohyb, ruka nastavená jako nějaký zátaras na křižovatce. “Vstup zakázán!” To je naprosto k nevíře.

(Psáno v pátek v 8 hodin večer. Studuju Merckovu příručku. Z Mercka mohu vysoudit, že trpím

“silnou akutní glossitidou”‚ zapálením povrchu jazyka, které je traumatického původu, ale stav bezpochyby zhoršují baktérie, viry a nejpestřejší toxicitida způsobená pěti- nebo šestihodinovou výměnou slin, v historii mých úst – a troufám si říct v ústech kohokoli jiného – bez precedentu. Z

Mercka se také poučuji, že je to stav přechodný, který se po několika hodinách zmírní, jestliže se jazyku poskytne šetrný klid, což je mi zdrojem nesmírné úlevy, neboť požít jediné sousto nebo loknout si víc než jednou dvakrát piva je úplná vražda. Je téměř večer, píšu v Yettině domě a jsem sám. Nedokážu se dokonce objevit ani před Sophií, ani před Nathanem. Po pravdě řečeno, trpím pocitem pustoty a takového zklamání, jaký jsem v životě nepoznal a jaký jsem ani nepokládal za možný.)

Ale vraťme se k Stingově anabázi. Abych si zachoval vlastní rozum, musím si samozřejmě pro její bizarní chování vymyslet nějaké racionální zdůvodnění. Uvažuju, že si Les zřejmě docela prostě a logicky nepřeje, aby se veřejně v taxíku něco dělo. Naprosto v pořádku. V taxíku dáma, v posteli děvka. S touhle myšlenkou v hlavě se spokojuji s další prací jazykem v ústním labyrintu, až nakonec taxík zastaví u pískovcové vily na Pierrepont Street. Vystoupíme a vejdeme do temného domu. Když Leslie odemyká přední dveře, poznamenává, že je zrovna čtvrtek, a to že má Minnie volno, čímž chce podle mého výkladu zdůraznit, jaké budeme mít nerušené soukromí. V tlumeném světle foyeru je mé membrum v pouzdře kalhot již vpravdě nezvládnutelné. Navíc se tam objevila malá uslintaná skvrnka, prekoitální vlhnutí, jako by se mi kotě vyčuralo do klína.

(Ty můj André Gide, prie pour moi! Tohle vyprávění začíná být skoro nesnesitelné. Jak vysvětlím, jak vůbec učiním uvěřitelnými – neřku-li lidsky působícími – všechny útrapy několika následujících hodin? Na čí hlavě spočívá vina za ta nezasloužená muka? – na mé, Lesliině, nebo za to může Zeitgeist? Lesliin psychoanalytik? Rozhodně někdo by se měl zodpovídat za to, že dostal Leslie na tuhle podivnou mrazivou platformu. Přesně tak tomu totiž ona sama říká – platforma – ztracený očistec, kde bloudí sama, opuštěná a v mrazu.)

Kolem půlnoci začínáme znovu, na gauči pod Degasem. Někde v domě odbíjejí hodiny, jedna, a pak dvě, a já nejsem o nic dál, než jsem byl v taxíku. Rozpoutala se mezi námi dosti zoufalá, ale vcelku tichá válka a já se snažím využít každé taktiky, o které se hovoří v knize – pokouším se ji uchopit za prsy, za stehna, sáhnout jí do rozkroku. Až na tu věčně otevřenou ústní dutinu a ten její marnotratně aktivní jazyk by mohla být stejně tak dobře obložena železnými pláty a mohla by vězet v kompletním brnění. Ten obraz z válečnictví se hodí ještě v jiném smyslu, protože brzy po tom, co jsem začal v pološeru dělat útočné výpady a osahával křivku jejích stehen nebo se snažil dostat svou tlapu mezi její sevřená kolena, vytáhne Leslie ten svůj cep z mých úst a brebtá: “Pozor na to, plukovníku Mosby!” Nebo: “Co je to za pohyb, tam vzadu, Johnny Rebe!” A to všechno vyslovuje

tak, že napodobuje mou konfederační výslovnost, sice lehce rozesmátým hlasem, z kterého však nicméně zaznívá věcný tón. “Já to myslím vážně”, jenže na mě má účinek ledové sprchy. Během celé této šarády opět nemohu věřit, že se to všechno skutečně odehrává, nemohu prostě přijmout fakt, že po té předehře, která člověku až brala dech, po těch jednoznačných vyzývavostech a vášnivých pobídkách najednou začne hrát tohle divadlo. Někdy po druhé hodině jsem již na pokraji šílenství a rozhodnu se podniknout krok, který podle mého bezpečného soudu už hned na samém počátku u Leslie vyvolá drastickou reakci – i když nedovedu odhadnout, jak drastickou. Jsme sice plně zaujati svým hlubinným zápasením, ale vím, že jakmile si uvědomí, co drží v ruce, určitě nás oba udusí, až ze sebe bude dávit ten hrozný jek. (Potichu zatáhnu za zip u poklopce a položím jí ruku na svůj nástroj.) Vyletí z gauče, jako by pod ní někdo podpálil, a v tom okamžiku se celý večer a všechny mé bědné fantazie a sny promění v hromádku slámy.

(Ach, André Gide, comme toi, je crois que je deviendrai pédéraste!) O něco později usedá vedle mne a bulí jako malé děcko a snaţí se mi to nějak vysvětlit. Z

nějakého záhadného důvodu mi její nesmírná roztomilost, bezradnost, její schlíplost a provinilost pomáhají ovládnout tu rozběsněnou zuřivost. Nejdřív jsem měl chuť odepnout řemen a vytřískat z ní duši – popadnout toho vzácného Degase a narazit jí ho na hlavu –‚ ale v tu chvíli bych býval byl s to se rozplakat s ní, plakat nad vlastním zoufalstvím a frustrací, ale i nad Leslií a nad tou její psychoanalýzou, která jí pomohla vybudovat tuhle nehoráznou pózu. To všechno se dovídám za tikotu hodin, který měří jiţ úsvit, a poté, co jsem úplně odloţil několik svých nasupených výtek a výhrad. “Nechci být zlý nebo zaslepený,” šeptám jí v pološeru a drţím ji přitom za ruku, “ale tys mi dávala naději na něco úplně jiného. Říkala jsi přece – cituji doslova…, Ty to určitě budeš s to udělat děvčeti fantasticky!"“ Na delší dobu se odmlčím, ztěţklou atmosférou vyfukuji modravý kouř. Pak dodávám: “Ano, dovedl bych to. A taky jsem chtěl.” A mlčím. “To je všecko.” Pak po další dlouhé přestáce a po mnoha a mnoha dušených vzlycích Leslie odpovídá: “Vím, řekla jsem to, a jestli jsem tě zmátla, hrozně mě to mrzí, Stingo.” Popotahování. Dávám jí papírový kapesník.

“Ale neřekla jsem přece, ţe to musíš udělat.” Další popotahování. “A taky jsem řekla ‚děvčeti".

Neřekla jsem ‚mně".” Na ta slova se mi z hrudi vydere vzdech, který by snad pohnul dušemi mrtvých. Oba nekonečně dlouhou dobu mlčíme. Někdy mezi třetí a čtvrtou slyším lodní píšťalu, naříkavý a ţalostný vzdálený zvuk, který mě naplňuje nevýslovným smutkem. Z nějakého důvodu mi ten zvuk a smutek s ním přicházející způsobují ještě větší potíţe snášet Lesliinu ţhavou a rozkvetlou přítomnost, ten vzácný květ dţungle, teď tak neskutečně nedosaţitelný. V duchu bleskem pomyslím na gangrénu a nemohu uvěřit, berla mé muţnosti je pořád v pozoru, jako kopí.

Mohl snad trpět taková muka svatý Jan Křtitel? Tantalos? Sv. Augustin? Malá Nell?

Leslie je – doslova i v přeneseném slova smyslu – tvor totálně linguální. Její sexuální ţivot je zcela koncentrován do jazyka. Není tedy náhodné, ţe ten zápalný příslib, který byla s to předat i mně prostřednictvím svého hyperaktivního orgánu, nachází obdobu ve stejně zápalných, ale naprosto falešných slovech, která tak ráda říká. Sedíme a já si vzpomínám na takový směšný jev, o kterém jsem se dočetl na Dukeově univerzitě v materiálech k semináři abnormální psychologie:

“koprolalie”, nutkání uţívat obscénního jazyka, s jakým se často shledáváme u mladých ţen. Kdyţ

nakonec prolomím ticho a s trochou ţertovné posměvačnosti nadhodím moţnost, ţe třeba i ona by mohla být obětí této deviace, zdá se, ţe není ani tak uraţená, jako ţe ji to bolí, a znovu se rozvzlyká. Jako bych otevřel nějakou bolestivou ránu. Nene, tvrdí, to není tohle. Za chvíli přestane vzlykat. Pak řekne něco, co bych ještě před několika hodinami byl pokládal za vtip, ale co nyní přijímám klidně a bez překvapení jako holou bolestivou pravdu. “Jsem panna,” říká zachmuřeným přiškrceným hlasem. Po dlouhém tichu odpovídám: “Neuraz se, chápej. Ale já si myslím, ţe jsi hrozně nemocná panna.” Sotva ta slova vyslovím, uvědomím si jejich trpkost, ale nějak jich nelituju. V ústí přístavu se opět ozve kvílivý hvizd píšťaly a zalije mne takovou touhou a smutkem a zoufalstvím, ţe mám pocit, jako bych se měl kaţdou chvíli snad taky rozplakat. “Já tě mám docela rád, Les,” podaří se mi ze sebe dostat, “jen se mi to zdá trochu nefér, ţes mě tak napínala na skřipec. Na chlapa je to dost tvrdé. Je to něco strašného. Nedovedeš si představit.” Kdyţ to řeknu, ona mi odpoví tím nejztracenějším tónem, jaký jsem v ţivotě slyšel: “Ale Stingo, víš, ty si zas

vůbec nedokáţeš představit, co to znamená vyrůstat v ţidovské rodině,” a já uţ nedovedu odhadnout, jestli se v jejích slovech zračí non sequitur nebo ne. Dále se o tom nešíří.

Ale kdyţ se s úsvitem mými kostmi a svaly rozlije hluboká únava – včetně toho nakynutého chrabrého svalu lásky, který konečně začne po své úmorné noční hlídce plihnout a ochabovat –‚

evokuje přede mnou Leslie chmurnou odyseu své psychoanalýzy. A samozřejmě i odyseu své rodiny. Své příšerné rodiny. Rodiny, která je podle Leslie přes všechen ten vyrovnaný a vzdělaný vnější nátěr voskovým panoptikem zrůd. Nemilosrdný a ctiţádostivý otec, jehoţ náboţenstvím jsou plastické hmoty a který s ní od jejího dětství promluvil sotva dvacet slov. Podivínská starší sestra a starší bratr hlupák. A nade vším vévodí její matka jako absolutní zrůda, která přes všechnu kamarádskou osvícenost ovládla Lesliin ţivot zlobou a pomstychtivostí od onoho okamţiku, kdy Leslii ve třech letech přistihla, jak si hraje sama se sebou, a donutila ji nosit řadu měsíců na rukou dláţky. To všechno na mě Leslie vychrlí, jako bych já momentálně byl taky jen jedním z té věčně se měnící řady praktických lékařů, kteří popřávali po více neţ čtyři léta sluchu nářkům o jejím vlastním zbídačelém stavu. Slunce uţ září nad obzorem. Leslie popíjí kávu, já piju budweiser a z gramofonu značky Magnavox za dva tisíce dolarů se ozývá Tommy Dorsey. Jsem úplně vyčerpán a vodopád Lesliiných slov vnímám tlumeně, jakoby několika vrstvami vlny, a přitom se snaţím, bez zvláštního úspěchu, dát si to všechno nějak dohromady – celou tu splácanou zpověď, ten galimatyáš výrazů jako reichovský a jungovský, adlerovský, stoupenec Karen Horneyové, sublimace, Gestalt, fixace, toiletové návyky, a tak dále – všecko pojmy, které jsem znal, ale nikdy jsem neslyšel jediného člověka pouţívat je tónem, jaký je u nás na Jihu vyhrazen Thomasu Jeffersonovi, strýčku Rémusovi a nejsvětější Trojici. Jsem tak unaven, ţe si sotva uvědomuji, co má na mysli, kdyţ mluví o svém nynějším psychoanalytikovi, svém čtvrtém, který se jmenuje dr.

Pulvermacher a je “reichovec”, stejně tak jako kdyţ pak naráţí na svou “platformu”. Pomrkávám víčky, abych naznačil, jak strašně se mi chce spát. A ona povídá a povídá a mele těmi zvlhlými roztomilými ţidovským rtíky, které jsou pro mě navţdy ztraceny, aţ najednou si uvědomuji, ţe ten můj ubohý drahý úd je poprvé po tolika hodinách scvrklý a maličký jako ten červík, jehoţ

napodobenina visí někde za mnou v té papeţsky pompézní koupelně. Zívám, divoce, hlasitě, ale Leslie si toho nevšímá, zřejmě upjatá na to, abych neodcházel s pocitem zloby a abych se snaţil nějak ji pochopit. Ale já vlastně nevím, jestli ji vůbec chci pochopit. Kdyţ Leslie pokračuje, jsem s to zauvaţovat v zoufalství o zřejmé ironii: jestliţe mě totiţ prostřednictvím těch frigidních malých harpyjí tam dole ve Virginii podvedl v podstatě Jeţíš Kristus, pak mě stejně krutě Lesliinou rukou napálil bláznivý doktor Freud. Dva mazaní Ţidé, mně můţete věřit.

“Neţ jsem se dostala na platformu této vokalizace,” slyším Leslie surreálným deliriem své únavy, “nikdy jsem nebyla s to vyslovit věci, které jsem řekla tobě. Teď jsem dokonale schopná je vokalizovat. Myslím vyslovit všechna ta běţně tabuizovaná anglosaská slova, která by měl být s to vyslovit kaţdý. Můj psychoanalytik dr. Pulvermacher říkal, ţe represivní charakter společnosti obecně je v přímo úměrné závislosti na represi sexuálního lexika.” Moje odpověď se mísí se zíváním tak propastným a bezedným, ţe můj hlas zní jako řev tura. “Aháá, áháá,” zívám a řvu,

“tenhle výraz ‚vokalizovat", to znamená jako, ţe jsi schopná říct mrdat, ale pořád nejsi schopná to dělat!” Její odpověď zní v mém mozku jako rozmazaná změť nedokonale registrovaných zvuků trvajících několik minut, změť, z které jsem s to pochopit jen nějaký dojem, ţe Leslii, jeţ je uţ v tu chvíli zaujatá čímsi, čemu se říká orgonová terapie, její psychoanalytik v nejbliţších dnech posadí do nějakého boxu a v něm bude Leslie trpělivě z éteru nasávat vlny energie, které jí snad umoţní, aby se povznesla na další, vyšší platformu. Téměř ve spánku znovu získávám a v duchu jí přeju, aby se jí to podařilo. A pak, miserabile dictu, mě přemůţe dřímota a upadám do polospánku, v kterém slyším její ţvatlání o moţnosti, ţe snad někdy – někdy!… Zdá se mi podivný zapeklitý sen, v kterém se slastné intimní záţitky mísí s řezavou bolestí. Zdříml jsem tak snad jen na několik okamţiků. Kdyţ se probouzím – mţouraje rozespale na Leslii v plném proudu jejího monologu –‚

zjišťuji, ţe jsem si ve spánku seděl na ruce, kterou teprve teď vytahuji zpod svého zadku. Všechny prsty mám momentálně zdeformované a naprosto znecitlivělé. Tak si aspoň částečně mohu vysvětlit svůj nevýslovně smutný sen, v němţ jsem znovu na gauči horoucně objal Leslii a konečně

se mi podařilo uchopit jeden její nahý prs, jejţ však cítím jako blátivou hroudu těsta a přitom mám ruku samu uvězněnu v kleci vraţedné podprsenky z pelyňku a drátů.

Dnes, po tolika letech vidím, kterak Lesliina nepovolnost – vlastně celé to její nedobytné panenství –‚ tvořila příhodný kontrapunkt k hlavnímu příběhu, který jsem se rozhodl vyprávět.

Bůhví co by se bylo stalo, kdyby bývala Leslie byla skutečně taková chtivá a zkušená playgirl, jakou hrála; byla opravdu tak zrale ţádoucí, ţe si nedovedu představit, ţe bych se byl nestal jejím otrokem. To by mě bylo jistě odlákalo od té pozemské, omšelé atmosféry Růţového paláce Yetty Zimmermanové, a tím také bezpochyby od oněch událostí, jeţ zavdaly hlavní příčinu k vzniku a vypsání této historie. Ale rozpor mezi tím, co Leslie slibovala a co poskytla, mě na duchu tak silně zranil, ţe jsem z toho fyzicky onemocněl. Nebylo to nic váţného – nic neţ silná chřipka kombinovaná s psychickou skleslostí –‚ ale zato jsem během těch čtyř nebo pěti dnů proleţených v posteli (starali se o mně nesmírně šetrně Nathan se Sophií a nosili mi rajskou polévku a časopisy) byl s to dojít k závěru, ţe jsem dospěl na kritickou mez svého ţivota. Ta mez měla podobu rozsochaté skály sexu, na které jsem zřejmě, i kdyţ naprosto nevysvětlitelně ztroskotal.

Věděl jsem, ţe vypadám docela obstojně a ţe jsem obdařen dosti rozsáhlou a ne nesympatickou inteligencí a ţe mám jiţanský dar výřečnosti, který můţe na okolí často působit docela sladkým (i kdyţ ne cukerínově sladkým) nekromantickým kouzlem. Věděl jsem také, ţe přes toto věno bystrosti a přes značné úsilí, jaké jsem vyvíjel, abych je vyuţil, jsem pořád nebyl s to nalézt dívku, která by se mnou chtěla jít k temným bohům, coţ mi teď – kdyţ jsem leţel v horečkách nad Lifem a s nevolí si vybavoval obraz Leslie Lapidusové, jak na mě jiţ v jasném rozbřesku dne chrlí ty svoje ţvásty – připadalo jako morbidní stav, který bych měl přijmout, ať to bylo sebebolestivější, co ránu zrádného osudu, stejně tak jako lidé přijímají všechny úděsné, ale nakonec přec jen snesitelné pohromy, jako je nezvládnutelné koktání nebo zaječí pysk. Prostě Stingo není sexy a s tou skutečnosti se musím smířit. Uvaţoval jsem však, ţe mi to vynahrazují moje daleko vyšší cíle.

Jsem přece nakonec spisovatel, a dnes je obecně známo, ţe největších uměleckých met dosáhli na světě lidé plně oddaní umění, kteří dovedli se svou energií hospodařit a nedovolili si podlehnout nějaké mylné představě o prvořadé roli tělesné ţádosti, která by podkopala jejich vyšší cíle na cestě za krásou a pravdou. Takţe vzhůru, Stingo, nabádal jsem se a mobilizoval svého poničeného ducha, dej se do práce. Odvrhni chlípnost, přizpůsob své vášně té strhující vizi, kterou máš v sobě a která chce spatřit světlo světa. Tyto mnišské exhorty mi umoţnily, abych někdy během příštího dne vstal a s pocitem svěţesti a čistoty a relativně zbaven svých sexuálních potíţí pokračoval v zápase s nejrůznějšími vílami a démony, hlupáky, šašky, milenkami a mučenými matkami a otci, kteří začínali zalidňovat stránky mého románu.

Leslii uţ jsem víckrát neviděl. Tehdy ráno jsme se rozloučili v duchu váţné, i kdyţ jaksi politováníhodné vzájemné náklonnosti a Leslie mě ţádala, abych jí brzy zavolal, coţ jsem nikdy neudělal. Často se pak ještě objevovala v mých erotických fantaziích a ještě po léta jsem se jí v myšlenkách mnohokrát obíral. Přes ta muka, která mi připravila, jsem jí přál jen všechno dobré, ať uţ se ubírala kamkoli a ať uţ kamkoli nakonec dospěla. Jaksi maně jsem vţdycky doufal, ţe čas strávený v orgonovém boxu ji nakonec dovedl k naplnění její touhy, totiţ aby se dokázala pozvednout na vyšší “platformu” neţ platformu pouhé “vokalizace”. Ale jestli i tohle zklamalo, jako všechny ostatní líčené metody, kterým se podrobovala, pak jsem nikdy příliš nepochyboval o tom, ţe následující desetiletí s jejich výjimečným vědeckým pokrokem ve smyslu péče o libido a jeho zachování Leslii určitě poskytla široké moţnosti seberealizace. Nerozumím proč, ale nějaká intuice mi říká, ţe Leslie přec jen nalezla své plné štěstí, i kdyţ se moţná mýlím. Nevím, ale dnes ji vidím takto: smířenou, štíhlou, elegantně prošedivělou a stále krásnou ţenu, která se bez reptání přizpůsobuje střednímu věku a je velmi intelektuálská v hojném uţívání obscénních slov, a proţívá vlaţné manţelství, filogenetické a (tím jsem si téměř jist) multiorgasmické.

8

Toho léta bylo počasí většinou pěkné, ale někdy se udělaly horké a dusné večery, a to jsme pak často zašli s Nathanem a Sophií kousek za roh na Church Avenue, kde byla klimatizovaná hospoda s honosným nápisem “cocktail lounge”, nazvaná – paneboţe, to jméno! – Javorový dvůr. V této části Flatbushe bylo relativně málo podniků, kde se skutečně specializovali na alkohol (coţ mě poněkud mátlo, aţ mi Nathan vysvětlil, ţe Ţidé si nijak zvlášť nepotrpí na to, aby svůj volný čas věnovali jeho systematické konzumaci), ale tento podnik jakţ takţ prosperoval a mezi jeho hosty převáţně z pracujících vrstev patřili i irští vrátní, skandinávští taxikáři, němečtí políři a přesněji nezařaditelní anglosasští intelektuálové, jako jsem byl já, kteří se do těchto končin nějak zatoulali.

Také se tu objevovala hrstka Ţidů, kteří působili dojmem, ţe se tu necítí moc doma. Javorový dvůr byl obrovská, špatně osvětlená haluzna, spíš omšelá, a pořád jako by tu byl cítit pach stojaté vody, ale nás tři sem lákala, zvlášť za těch dusných letních večerů, klimatizace a taky to neformální, i kdyţ sešlé prostředí, které jsme si oblíbili. Bylo tu lacino a sklenice piva stála pořád ještě jen deset centů. Dověděl jsem se, ţe podnik postavili v roce 1933, aby oslavili zrušení prohibice a aby na něm samozřejmě vydělali, a ty prostorné, aţ trochu jeskynní rozměry původně počítaly s tanečním parketem. Avšak korybantské radovánky, jaké původní majitelé předvídali, se tu nikdy neuskutečnily, neboť vzhledem k nějakému neuvěřitelnému přehlédnutí si někdejší plebejští podnikatelé neuvědomili, ţe podnik umístili do okolí oddaného pořádkumilovnosti a patřičnosti, jaké se vyrovnalo obci rigorózních baptistů nebo mennonitů. Synagogy řekly své Ne, stejně tak jako Nizozemská reformovaná církev.

A tak se stalo, ţe Javorový dvůr neobdrţel kabaretní licenci a všechna ta výzdoba zářící chromem a zlatem, včetně lustrů se zrcadlovými sklíčky, které se měly otáčet nad opojenými tanečníky jako blyskotavé módní koule ve filmech s Ruby Keelerovou, se nějak rozloţila a zašla patinou špíny a kouře. Vyvýšené pódium, tvořící střed oválného sálu a původně určené dlouhonohým striptérkám, které tu měly natřásat své zadečky v kruhu bavícího se publika, se zaplnilo místo toho zaprášenými reklamami a obrovitými atrapami lahví, jeţ inzerovaly všechny druhy whisky a piva. A ještě smutněji působilo, ţe ta velká modernistická freska na jedné zdi –

pěkná práce své epochy vytvořená zkušenou rukou, s panoramatem Manhattanu a siluetami dţezové kapely a řadou tanečnic vyhazujících noţky –‚ neměla pod sebou ani jednou spatřit vír rozjásaných tanečníků, ale popraskala, provlhla a zflekatěla, a navíc v celé délce získala široké lemování špinavým pruhem přesně v místech, kde se celá generace místních opilců opírala hlavou.

A právě v jednom koutku pod touto freskou, v nejzaţší části nešťastného parketu jsme za těch dusných večerů s Nathanem a Sophií v Javorovém dvoře sedávali.

“To mě mrzí, ţe ti to s Leslií nevyšlo,” řekl mi Nathan druhý večer po fiasku v Pierrepont Street.

Byl zřejmě zklamán i poněkud překvapen, ţe se jeho dohazovačské úsilí minulo cílem. “Já si myslel, ţe uţ je ruka v rukávě a ţe jste pro sebe jako stvoření. Tehdy na Coney Islandu jsem měl dojem, ţe tě úplně polkne. A ty mi řekneš, ţe se všechno pomrvilo. Co se stalo? To se mi nechce věřit, ţe ta by nenastavila!”

“Ale ne, v oddělení sexu bylo všechno v pořádku,” lhal jsem. “Totiţ, aspoň dovnitř jsem se dostal.” Z řady důvodů jsem se nemohl přimět povědět o tom našem katastrofálním sbliţovacím fiasku pravdu, o tom drásavém boji mezi panicem a pannou. Šířit se o tom mi připadalo poniţující, jak z hlediska Leslie, tak z mého stanoviska. Pokoušel jsem se o jakousi chabou smyšlenku, ale Nathan zřejmě poznal, ţe si vymýšlím – celý se otřásal smíchem –‚ a své vyprávění jsem zakončil několika freudovskými ozdobami, mezi nimi hlavně tou, jak mi Leslie sdělila, ţe je s to dosáhnout orgasmu pouze s udělanými svalnatými černochy, černými jako uhel a vybavenými olbřímími penisy. Nathan se usmíval a díval se na mě pohledem člověka, který se z kamarádství docela ochotně nechá balamutit, a kdyţ jsem skončil, poloţil mi ruku na rameno a pravil tónem chápajícího staršího bratra: “Ať se stalo co stalo, je mi vás, hochu, obou s Leslií líto. Myslel jsem si, ţe ona bude úplný sen. Někdy prostě ta chemie nevyjde.”

Leslii jsme pustili z hlavy. Za těch večerů jsem toho vypil nejvíc já, protoţe jsem do sebe obrátil vţdycky svých nějakých pět šest piv. Někdy jsme do Javorového dvora šli před večeří, častěji však aţ po ní. V těch dobách bylo téměř neslýchané poručit si v hospodě víno – zvláště v takovém umolousaném podniku, jako byl Javorový dvůr –‚ ale Nathan, vţdycky ve všem tak pokročilý, pokaţdé nějak zařídil, aby číšník přinesl láhev chablis, kterou si chladili na stole v kbelíku s ledem a která jemu i Sophii vydrţela právě tu obvyklou hodinku a půl našeho posezení. Chablis na ně nikdy nepůsobilo víc, neţ ţe se cítili mírně a příjemně uvolnění, coţ se u Nathana projevovalo tím, ţe se mu celá jeho zasmušilá tvář rozzářila, zatímco Sophii se po lících rozlil ruměnec barvy těch nejněţnějších šípkových květů.

Nathan a Sophie mi teď uţ připadali jako staří manţelé a všichni tři jsme byli nerozluční a mě vţdy maně napadlo, jestli někteří intelektuálněji zaloţení habitués Javorového dvora v nás nevidí ménage a trois. Nathan byl báječný, okouzlující, tak dokonale “normální” a tak roztomilý společník, ţe nebýt Sophiiných drobných zatrpklých poznámek (někdy je neuváţeně vyslovila během našich pikniků v Prospect Parku) o zlých okamţicích během jejich minulého, společně proţitého roku, byl bych úplně z mysli vymazal tu kataklyzmaktickou scénu, kdy jsem je prvně viděl v bojové situaci, spolu s řadou drobností, které jsem nasbíral o druhé, temnější stránce jeho osobnosti. Jak jsem mohl taky jinak, v přítomnosti toho elektrizujícího podmanivého charakteru, částečně bavitele, částečně velkého bratra, důvěrníka a moudrého učitele, který mi v mé samotě tak velkoryse nabídl pomocnou ruku? Nathan nebyl člověk, který by byl chtěl jen lacině okouzlovat. I ty jeho nejobyčejnější vtipy, většinou ţidovské, které dovedl chrlit s takovou nevyčerpatelností, měly hloubku hereckého mistrovství. Většina příběhů, které vyprávěl, byla umělecká díla. Jednou jsem ještě jako chlapec seděl s otcem v tidewaterském biografu a dívali jsme se spolu na film s W.

C. Fieldsem (myslím, ţe to byl film Moje malá sýkorka) a já měl moţnost vidět, jak se přihodilo něco, co se stává jen obrazně nebo v nějakém laciném románu či povídce: zaţil jsem totiţ, jak se můj otec tak neovladatelně rozesmál, ţe doslova sklouzl ze ţidle do uličky. A zůstal tam v té uličce leţet jak dlouhý tak široký. Téměř totéţ se přihodilo mně v Javorovém dvoře, kdyţ nás Nathan bavil svým nezapomenutelným vtipem z ţidovského venkovského sportovního klubu.

Kdyţ Nathan tu svou povídačku z lepších vrstev vypravoval, bylo to, jako by člověk pozoroval nikoli jednoho, ale zároveň dva herce. První byl Shapiro, jenţ se na banketu pokouší navrhnout za člena klubu svého přítele, kterého však členstvo hlasováním večer co večer zamítá. Nathanův hlas se proměňuje a nabývá nedostiţné úlisnosti, vulgární bláznivosti a zaznívá tónem dokonalé jidiš, kdyţ líčí Shapirovu třaslavou nadějeplnou apostrofu Maxe Tannenbauma: “Abych vám vylíčil, jaká velká lidská bytost Max Tannenbaum je, musím k tomu pouţít celou abecedu! Výčet od A do Zet vám poví, jaký je to skutečně nádherný člověk!” Nathanův hlas zní hedvábně a mazaně.

Shapiro ví, ţe mezi členy klubu je jeden – zrovna tluče špačky, aţ mu padá hlava –‚ který se bude snaţit Tannenbauma zamítnout. Shapiro věří, ţe tenhle jeho nepřítel jménem Ginsberg se neprobudí. Nathan-Shapiro začíná: “A – je absolutní. B – je blahosklonný. C – kluk jako cumel. D

– je dokonalý. E – má erudici. F – má filipa. G – je geniální. H – je roztomilej hajzlík.” (Nathanova slavnostně precizní recitace je bezvadná a nejapná epiteta působí neodolatelně komicky, aţ mě od smíchu bolí hluboko v krku a oči mám zamţené.) “I – je to i-de-ál!” V tom okamţiku se probudí Ginsberg, Nathan rozzuřeně píchne ukazovákem do vzduchu a z hlasu zazní pánovitý arogantní tón, nesnesitelný, ale nádherně nepřátelský. A Nathanovými ústy ten strašný neoblomný Ginsberg zabouří: “Jo, moment! (Slavnostní pauza). K – je to ksicht ţidovská! L – lempl lemplovská. M –

mrzák na mozek! N – je to nula! O – osel! P – pitomej póvlák! SŠ – stupidní šašek. T – je to trubec! U – uţ toho mám dost. V, W, X, Y, Z – vy si ho vemte, vola – já zamítám! Ţebráckej Ţidák!”

Nathanova parodie inspirovaná komerčním uměním byla tak fantastický koncert chytrosti a Nathan do ní soustředil tolik nehoráznosti, přehánění, tupé povýšenosti, ţe jsem následoval příkladu svého otce, a sotva dechu popadaje a zesláblý smíchem, jsem se svezl ze ţidle a padl na umaštěný parket Javorového dvora. Sophie, zalykajíc se veselím, si jen otírala oči. Místní stálí hosté na nás tupě zírali a jen se podivovali našemu nezřízenému řehotu. Kdyţ jsem se vzpamatoval,

zadíval jsem se v úţasu na Nathana. Vyvolat takový smích je boţí dar, poţehnání.

Ale kdyby byl Nathan obyčejný šašek a pořád se takto do vyčerpání předváděl, určitě by přese všecko podmanivé nadání začal zoufale nudit. Byl příliš citlivý na to, aby ze sebe dělal komedianta bez přestání, a jeho zájmy byly příliš široké a váţné, takţe nepřipustil, aby naše příjemné společné chvíle ustrnuly na úrovni takového bláznění, byť bylo sebefantastičtější. Cítil jsem – měl bych dodat –‚ ţe tón našich rozhovorů vţdycky udává Nathan, moţná vzhledem ke své “senioritě” anebo moţná téţ čistě díky té elektrizující síle osobnosti –‚ i kdyţ mu jeho vrozený takt a smysl pro míru nedovolovaly, aby scénu ovládl naprosto jen pro sebe. Ani já jsem nebyl úplně neschopný vypravěč a Nathan poslouchal. Myslím, ţe byl – jak se říká, polyhistor – člověk, který toho hodně věděl téměř o všem; ale Nathan byl přitom zároveň tak milý, vtipný a se svým vzděláním se předváděl s takovou nenásilností, ţe jsem v jeho přítomnosti nikdy nepocítil dusivý odpor, jaký mě naplňuje, kdyţ poslouchám člověka, z něhoţ tečou vědomosti vodopádem slov, ale přitom je to vlastně jen vzdělaný idiot. Rozsah jeho znalostí byl obdivuhodný a já jsem si musel neustále připomínat, ţe mluvím s vědcem, s biologem (pořád jsem měl před očima příklad takového génia, jako byl Julian Huxley, jehoţ eseje jsem četl na vysoké škole) – byl to člověk, který oplýval nespočtem literárních odkazů a naráţek, a to jak na klasickou literaturu, tak na literaturu moderní, člověk, který během jediné hodiny byl s to bez jakéhokoli zjevného úsilí zaplést do textu Lyttona Stracheyho, raný celibát Martina Luthera, Sen noci svatojánské a pářecí návyky orangutanů na Sumatře a dovedl udělat ze svého expozé opravdový klenot, zábavnou přednášku, která zdánlivě lehkým tónem, jenţ však měl váţný podtext, spouštěla sondy do spletité povahy sexuálního voyerismu a exhibicionismu.

Všechno to na mě působilo velice přesvědčivě. Nathan dovedl brilantně hovořit o Dreiserovi stejně tak jako o Whiteheadově filozofii organismů. Nebo o tématu sebevraţdy, které ho zřejmě zvlášť poutalo a kterého se dotkl častěji, i kdyţ se přitom dokázal vyhnout tomu čistě morbidnímu.

Nade všecka ostatní díla, jak se vyjádřil, si cenil Flaubertovu Paní Bovaryovou, a to nejen pro její formální dokonalost, ale pro způsob, jakým tu autor pouţil motiv sebevraţdy. Emmina smrt jedem mu připadala tak překrásně nevyhnutelná, ţe se podle něho stala pro západní literaturu přímo symbolickým vyjádřením momentálního stavu člověka. Kdyţ Nathana jednou posedlo hodně výstřední řečnění, rozhovořil se o převtělování duší (ke kterému se prý nestaví natolik skepticky, aby vyloučil jakoukoli jeho moţnost) a tvrdil, ţe byl ve svém minulém ţivotě ţidovským albigenským mnichem, ţe právě on byl ten velmi chytrý fráter jménem St. Nathan le Bon, který sám svou vlastní rukou dal příklad šílené posedlosti sebedestrukcí, kterou tato sekta vyvozovala ze závěru, ţe jestliţe je ţivot špatný, je nutno uspíšit jeho konec. “Jenom jsem nepředvídal jedno,”

poznamenal, “totiţ, ţe se tu ocitnu znova, a sice v tomhle zmrveném dvacátém století.”

Přes lehce znepokojivé Nathanovy zájmy jsem v jeho chování nikdy během těch prchavých večerů nevytušil sebemenší známku deprese a podivného zoufalství, na něţ Sophie naráţela, ani úporné záchvaty vzteku, které Sophie zaţila na své vlastní kůţi a z první ruky. Nathan pro mě byl natolik vtělením všeho, co jsem pokládal na člověku za přitaţlivé a co jsem dokonce lidem dovedl závidět, ţe jsem nemohl nemít podezření, ţe si ty souvislosti s ţivotním zápasem a osudovostí vymýšlí Sophiina polská obrazotvornost. Takoví uţ prostě Poláci jsou.

Ne, měl jsem pocit, ţe Nathan je především příliš citlivý a ohleduplný, aby takovou hrozbu, o které se Sophie v naráţce zmínila, vůbec před někým otevřeně přednesl. (Přestoţe jsem o jeho příšerných náladách dobře věděl.) Tak třeba moje kniha, ten můj zdárně pokračující román. Nikdy nezapomenu na jeho nadšené a pro mě nesmírně cenné zhodnocení. Přes všechny předchozí výhrady vůči jiţní literatuře, která se podle jeho názoru přeţívá, se o moje dílo neustále bratrsky zajímal a věčně mě povzbuzoval. Jednou dopoledne během našeho šmúzu nad kávou mě poţádal, jestli by se nemohl podívat na několik mých prvních stránek.

“Proč ne?” Naléhal s tím nasupeně úporným výrazem, který často způsoboval, ţe jeho úsměv připomínal spíš zasmušilý úškleb. “Jsme přece přátelé, nebudu to nijak komentovat, nebudu navrhovat ţádné změny. Prostě bych to hrozně rád viděl.” Byl jsem zděšen – zděšen z toho prostého důvodu, ţe na ten štůsek ohmataných ţlutých stránek s ušpiněnými a umaštěnými okraji

ještě nepohlédla ţivá duše, a já jsem si Nathanova intelektu velice váţil, takţe kdyby se mu plody mého úsilí nelíbily, určitě by to ve mně, byť bych na tom neměl sám vědomý podíl, váţně otupilo mé tvůrčí nadšení a ohrozilo další práci. Jenţe jednoho večera jsem se rozhodl riskovat a proti svému původnímu úmyslu nedovolit nikomu na knihu pohlédnout, dokud nenapíšu poslední stránku – a pak uţ jen velkému nakladateli Alfredu A. Knopfovi osobně –‚ jsem mu dal asi devadesát stránek, které on přečetl v Růţovém paláci, zatímco my dva se Sophií jsme seděli v Javorovém dvoře a Sophie vzpomínala na své dětství v Krakově. Kdyţ se Nathan asi po hodině a půl vřítil se zpoceným čelem dovnitř a usadil se proti mně vedle Sophie, srdce se mi zmateně rozbušilo. Díval se na mě nijakým pohledem, prostým jakéhokoli citu. Obával jsem se nejhoršího.

Ne, neříkej nic! chtěl jsem jen zoufale vykřiknout. Říkals přece, ţe se zdrţíš komentáře! Ale jeho soud visel ve vzduchu jako hrozivé zaburácení hromu. “Tys četl Faulknera,” řekl pomalu, bez jakéhokoli výrazu, “četls Roberta Penna Warrena.” Odmlčel se. “A jsem přesvědčen, ţes četl Thomase Wolfa, a dokonce i Carson McCullersovou. Vím, porušuju svůj slib, ţe nebudu kritizovat.”

A já si myslel: do háje, ten mě vyhmátl, on to určitě je odvozený brak. Chtělo se mi propadnout těmi čokoládově zvrásněnými dláţkami se skvrnami chromu a zmizet hluboko pod Javorovým dvorem někde mezi krysami ve stokách Flatbushe. Zavřel jsem oči a uvaţoval: nikdy jsem tomuhle podvodníkovi neměl nic ukazovat, ten mi teď bude dělat kázání o ţidovské literatuře – a zrovna v tu chvíli, kdy jsem se začínal potit a pociťoval jsem lehkou závrať, jsem v úleku téměř vyskočil, protoţe mě najednou Nathan popadl těma svýma tlapama za ramena a vtiskl mi na čelo vlhký polibek. Naráz jsem otevřel oči, celý omráčený, a téměř jsem cítil to teplo jeho zářivého úsměvu.

“To je ti dvaadvacet!” vykřikl. “A paneboţe, jak ty dovedeš psát! Samozřejmě ţes ty autory četl, hochu, ale absorbovals je do sebe, přetavils je v sobě. Mluvíš svým vlastním hlasem. V ţivotě jsem nečetl sto stránek od neznámého autora, které by mě tak vzrušily. Dej mi další.” Sophie, nakaţená jeho nadšením, popadla Nathana za ruku, rozzářila se jako madona a hleděla na mě, jako bych byl autorem Vojny a míru. A já se zatím stupidně div nezalkl chuchvalcem nesouvislých slov a skoro jsem mohl omdlít radostí a myslím, ţe jsem byl šťastnější – a řekl bych, ţe jen slabě riskuji uţitím hyperboly – neţ v kterémkoli jiném okamţiku splněných přání, byť to byly třeba okamţiky stejného významu. A po celý zbytek večera dělal Nathan kolem knihy takové báječné pozdviţení a provokoval mě ohnivými slovy, jaká jsem uţ v hloubi duše zoufale potřeboval. Jak jsem si nemohl rázem nezamilovat takového velkorysého, inspirativního rádce, který tolik rozšířil mé ţivotní obzory, takového kamaráda, spasitele a čaroděje? Nathan byl dokonale, fatálně báječný.

Přišel červenec a s ním proměnlivé počasí – horké dny, pak zase podivuhodně chladné a vlhké, kdy se chodci v parku zachumlávali do sak a svetrů, a nato několik dopolední za sebou, kdy se sice ozývalo tlumené dunění hromu, ale bouřka nikdy nepropukla. Měl jsem pocit, jako bych ve Flatbushi v Yettině Růţovém paláci mohl ţít navěky věků, anebo rozhodně aspoň po ty měsíce nebo dokonce roky, neţ dokončím svoje mistrovské dílo. Bylo těţké dodrţet všechny ty vznešené sliby – pořád jsem se totiţ trápil pro svůj politováníhodný celibát; ale jestliţe odhlédnu od tohohle, kaţdodenní rutina, jaká se vytvořila ve společnosti Sophie a Nathana, mi přinášela tak vrcholně spokojenou atmosféru, v jaké se nadějný spisovatel jen můţe ocitnout. Povzbuzen Nathanovým vášnivým ujištěním, psal jsem jako divý, s uklidňujícím vědomím, ţe kdyby mě zmohla únava z práce, vţdycky je tu někde nablízku Sophie a Nathan, ať uţ sami, nebo pohromadě, a s nimi ţe si mohu důvěrně pohovořit nebo si jen postěţovat, zaţertovat s nimi, zavzpomínat, poslechnout Mozarta, pojíst sendvič, popít kávu nebo pivo. Samota ustoupila do pozadí a moje tvůrčí síly tryskaly v nespoutané míře: nemohl jsem být šťastnější…

* * *

Ano, nemohl jsem být šťastnější, dokud pohodu nezasmušil sled zlých událostí a dokud jsem si neuvědomil, jak napjatý byl (a dosud je) vztah mezi Sophií a Nathanem, jak pravdivé je Sophiino zlé tušení a strach, spolu s tu a tam utroušenými poznámkami o trpkých neshodách. Pak jsem však učinil ještě smutnější objev. Poprvé od toho večera, co jsem asi před měsícem dorazil do Yettina domu, měl jsem moţnost pozorovat, jak se z Nathana line skoro jeho viditelný jedovatý exsudát,

jeho latentní sklon k zuřivosti a hádkám. A také jsem začal pomalu chápat, jaký mají ty jejich vády, jeţ na ně měly tak rozkladný vliv, dvojí původ: ţe pocházejí nejspíš stejně tak z temných a mučivých spodních proudů v Nathanově povaze jako ze stále ţivé reality Sophiiny nedávné minulosti, s níţ se do Sophiina ţivota táhl ten hrozný dým – jenţ jako by stoupal z osvětimských komínů –‚ dým utrpení, chaosu, sebeklamu a nade všecko – viny…

Jednou večer jsem seděl kolem šesté hodiny u našeho stolku v Javorovém dvoře, pil jsem pivo a četl newyorskou Post. Čekal jsem na Sophii – měla přijít kaţdou chvíli po své sluţbě v ordinaci dr.

Blackstocka – a na Nathana, který mi ráno u kávy řekl, ţe za námi přijde kolem sedmé, a zároveň mi sdělil, ţe bude mít zvlášť dlouhý a perný den v laboratoři. Trošku jsem si tam připadal škrobeně a oficiálně, protoţe jsem měl čistou košili a kravatu a měl jsem na sobě oblek, poprvé od svého nešťastného dobrodruţství s princeznou z Pierrepont Street. Poněkud mě rozladilo, kdyţ jsem na vnitřním okraji klopy zjistil šmouhu po Lesliině rtěnce, sice zaschlou, ale pořád zářivě rumělkovou, avšak s trochou slin a menším nadáváním se mi podařilo, ţe skvrnku prakticky nebylo vidět, aspoň natolik, ţe si jí otec nejspíš nevšimne. Oblečen jsem byl takhle proto, ţe jsem měl jít naproti tatínkovi na Pennsylvania Station, kam měl přijet později večer vlakem z Virginie. Sotva před týdnem jsem od něho dostal dopis, v kterém mi psal, ţe za mnou přijede na krátkou návštěvu. Jeho motiv byl roztomilý a zřejmě prostý: prý mu chybím, a jelikoţ mě uţ dlouho neviděl (počítal jsem, ţe to bylo tak devět měsíců, moţná i víc), chtěl znovu utuţit tváří v tvář a z očí do očí naši vzájemnou lásku a náš pokrevní svazek. Je červenec, on má prázdno, takţe jede na Sever. V tom jeho gestu bylo cosi tak nezničitelně jiţanského, tak starosvětského, ţe to do sebe mělo aţ cosi paleologického, ale moje srdce tím neobyčejně okřálo, daleko víc neţ ve smyslu mé skutečné synovské lásky.

Také jsem si uvědomoval, ţe to otce stojí hodně citového kapitálu, kdyţ se odváţí do tak obrovského města, kterým hluboce pohrdá. Jeho jiţanská nenávist vůči New Yorku nebyla tou primitivní podivínskou solipsistickou nenávistí, jakou jsem měl moţnost pozorovat u otce jednoho svého přítele z vysoké školy původem z poměrně vlhkého a baţinatého kraje v Jiţní Karolíně: jestliţe tenhle Jiţan odmítal navštívil New York, pak jeho rozhodnutí vycházelo z neodbytného apokalyptického scénáře stvořeného fantazií, podle kterého viděl sám sebe, jak sedí v kavárničce na Times Square a hledí si svého, ale zjistí, ţe ţidli vedle něho se odváţil okupovat (zdvořile nezdvořile, na tom nesejde, protoţe tady běţí pouze o tu blízkost) hromotlucký, zubící se a páchnoucí černoch, coţ dotyčného nutí dopustit se těţkého zločinu, totiţ popadnout láhev Heinzova kečupu a třísknout s ní toho černého prevíta po hlavě. Za to pak dostane pět let Sing Singu. Můj otec měl vůči tomuto velkoměstu podstatně méně bláznivé výhrady, i kdyţ některé zvlášť silné. Do představivosti mého otce nepronikly ţádné takové monstrózní myšlenky ani mu v ní nestrašil vlkodlak rasismu – otec byl dţentlmen, člověk svobodomyslný a jacksonovský demokrat. Nesnášel New York jen pro to jeho “barbarství”, jak říkal, nedostatek kurtoazie, jeho totální zruinování v pojednatelské oblasti veřejných mravů. Úsečný příkaz dopravního policisty, uráţlivě ječící klaksony, zbytečně zvýšené hlasy nočních obyvatel Manhattanu, to vše mu ničilo nervy, překyselovalo jeho ţaludek, rozbíjelo jeho vyrovnanost a vůli. Hrozně jsem touţil ho spatřit a velice mě dojímalo, ţe chce ten dlouhý výlet na Sever podniknout, ţe chce vydrţet tu vřavu a ţe se odváţí drát se tím hemţícím se a hlučícím a brutálním přílivem naší metropole, jen aby navštívil svého jediného potomka.

Čekal jsem trochu zneklidněle na Sophii. Potom však moje oči spočinuly na čemsi, co zcela upoutalo mou pozornost. Na třetí stránce Post byl článek o senátoru Theodoru Gilmoru Bilboovi, nechvalně známém mississippském rasistovi a demagogovi, doprovázený velice nelichotivou fotografií. Podle článku byl Bilbo, jehoţ obličej a výroky zaplňovaly masové sdělovací prostředky po celá válečná léta i léta těsně následující, převezen na Ochsnerovu kliniku v New Orleansu, kde měl být operován na rakovinu úst. Z článku si člověk mohl udělat mezi jiným závěr, ţe Bilboovi zbývá na tomto světě jen málo dní. Uţ na fotografii vypadal jako mrtvola. Byla v tom skrytá značná ironie: ten “člověk”, který si u všech slušně smýšlejících lidí, a to i na Jihu, vyslouţil svým veřejným neskrývaně promiskuitním uţíváním výrazů jako “negr”, “černouš”, “černá tlama” krajní

pohrdání, dostal rakovinu přímo do té symbolické části své anatomie. Malý tyran odněkud ze zapadlých borových lesů, který se vyjádřil o newyorském starostovi La Guardiovi jako o

”přilezlém Taliánovi” a který oslovil ţidovského kongresmana “Drahej Iciku”, trpí rozbujelou rakovinou, jeţ brzy navţdy umlčí jeho nevymáchaná ústa a zlolajný jazyk – bylo toho aţ dost a Post se dala slyšet a nešetřila ironií. Kdyţ jsem si článek přečetl, vzdychl jsem a pomyslel jsem si, jak je to úţasné, ţe vidím konec takového starého lumpa. Ze všech lidí, kteří tak silně pošpinili obraz moderního Jihu, právě on způsoboval nejvíc zla, coţ nebylo skutečně nejtypičtější pro jiţní politiky, ale nejhorší bylo, ţe si s tou svou uţvaněností a pánovitostí přisvojoval před očima důvěřivé, ale i méně důvěřivé veřejnosti archetypální podobu jiţanského státníka a tak špinil jméno všeho, co na Jihu bylo dobré, slušné a dokonce příkladné, a to se stejnou suverénností a prohnaností jako všechny ty anonymní subantropoidní typy, které nedávno zabily Bobbyho Weeda.

Znovu jsem si řekl: Takţe na neshledanou, ty hříšníku stará, zlomyslná.

Kdyţ začínal slabý mok mírně působit na mé smysly a já pořád dumal o Bilboově osudu, ozvalo se ve mně ještě něco; myslím, ţe bych to mohl nazvat lítostí – sice slabou lítostí, ale nicméně lítost to byla. Takhle zemřít, to je hrůza, pomyslel jsem si. Taková rakovina musí být úděsná, ty příšerné metastázující buňky tak blízko mozku – ohyzdní mikroskopičtí červíci napadající tvář, ústní dutiny, oční důlky, dásně, naplňující ústa rozbujelou virulencí, aţ zachvátí i jazyk, který shnije a ochrne.

Trochu jsem se otřásl. Avšak tu podivnou chvilkovou bolest mi nezpůsobila pouze mučivá smrtelná rána, kterou utrpěl pan senátor. Působilo tu ještě něco jiného, abstraktnějšího a vzdálenějšího, těţko definovatelného, a přesto tísnivého. Věděl jsem o Bilboovi ještě něco – něco víc, neţ bylo známo průměrnému americkému občanovi s okrajovým zájmem o politiku, a rozhodně víc neţ redaktoři newyorské Post. Samozřejmě ţe moje znalosti nebyly nijak hluboké, ale i při povrchním pohledu jsem cítil, ţe mi bylo dáno uvidět některé drobné rysy Bilboova charakteru, jeţ propůjčovaly plochému novinovému obrázku ten pravý říz lidského těla a zápachu skutečného potu. Co jsem věděl o Bilboovi, nebylo nic vykupitelského – zůstane prvotřídním vyvrhelem, dokud jej jeho tumor nezadusí a dokud neproroste komorami jeho mozku –‚ avšak nicméně má vzpomínka mi pomohla vidět pod slupkou té papírové figuríny zloducha z Dixie, maso a krev a lidské dimenze.

Na vysoké škole – kde jediným váţným objektem mého akademického zájmu bylo mimo “tvůrčí psaní” studium dějin amerického Jihu – jsem vypotil delší ročníkovou práci o podvodném nedomrlém politickém hnutí zvaném populismus, v kterém jsem věnoval zvláštní pozornost jiţanským demagogům a lidem zlomyslně pobuřujícím chátru, tak charakteristickým pro rub Jihu.

Rozhodně to nebyla ročníková práce nijak zvlášť originální, to si pamatuju, ale na mladíčka asi dvacetiletého jsem do studia vloţil dosti myšlení a úsilí a vyslouţil jsem si za ni zářivé áčko, a to v době, kdy se áčka nedávala jen tak lehce. Hodně jsem čerpal z vynikající práce C. Vanna Woodwarda o Tomu Watsonovi z Georgie a soustředil jsem se ještě na další, ty posedlé lidové hrdiny jako “Vidlák Ben”, Tillman a James K. Vardaman a ”Bavlnový Ed” Smith a Huey Long, a dokazoval jsem, jak demokratický idealismus a poctivý zájem obyčejného člověka byly ctnosti, které svým způsobem pojily všechny tyto muţe dohromady, aspoň v počátcích jejich kariéry, zároveň se společnou, velice hlasitou opozicí proti monopolnímu kapitalismu, průmyslovým a obchodním magnátům a ”velkým penězům”. Z tohoto rozboru jsem pak vydělil a analyzoval závěr, v němţ jsem chtěl ukázat, kterak tyto muţe, v zásadě slušné a především prozíravé, zničila jejich vlastní osudová slabost tváří v tvář jiţní rasové tragédii; protoţe kaţdý z nich, ať uţ ve větší nebo v menší míře, to musel nakonec zahrát na nuzácké bílé zemědělce a na jejich dávný strach z černochů a na jejich nenávist vůči černošskému obyvatelstvu, jen aby dodali velikosti tomu, co zdegenerovalo v ubohou ctiţádost a touhu po moci.

Přestoţe jsem se Bilboem nijak obšírně nezabýval, z vedlejšího studia pramenů jsem došel k překvapivému poznání (vzhledem k opovrţeníhodnému obrazu veřejného činitele, jaký skýtal ve čtyřicátých letech), ţe on se také dobře hodí do tohoto klasicky paradoxního modelu; Bilbo začínal velice podobně jako ostatní, s osvícenými zásadami, a zjistil jsem, ţe skutečně jako ti ostatní zavedl coby veřejný činitel jisté reformy a zlepšení, která značně přispěla ke společnému dobru.

Nebylo toho sice nijak zvlášť mnoho – měřeno jeho odpornými řečmi, z nichţ by se muselo dělat špatně tomu nejzarytějšímu jiţnímu reakcionáři –‚ ale něco to přece bylo. Vedle skutečnosti ţe byl jedním z nejhorších zastánců a praktických vykonavatelů oněch hnusných dogmatických zásad uplatňovaných na jih od čáry Mason-Dixon, začínal jsem v něm vidět – zatímco jsem v zamyšlení hleděl na tu vyzáblou postavu v povislém pláţovém obleku, kterou jiţ poničil spár smrti, přestoţe se ještě belhal kolem sešlé palmy někam na neworleanskou kliniku – jednu z hlavních a nejuboţejších obětí těchto dogmat, a moje neslyšitelné sbohem doprovázel přec jen stín jakési lítosti. Kdyţ jsem takto přemítal o Jihu, o Bilboovi a opět o Bobbym Weedovi, zachvátila mě řezavá bolest malomyslnosti. Jak dlouho ještě, ó Pane? obracel jsem se se zoufalou otázkou k zašlým a nehybným lustrům.

V tom okamţiku jsem zahlédl Sophii, zrovna otevřela dávno nemyté skleněné dveře do sálu a paprsky zlatého světla ozářily přesně v pravém úhlu nádhernou křivku lící pod mandlovýma očima s jejich podřímlým náznakem čehosi asijského a celou tu širokou ladnou tvář i – a měl bych říct, ţe zvláště ten – roztomilý, protáhlý a lehce vzhůru obrácený “polský šnojs”, jak mu zamilovaně říkal Nathan, ten nosík, který zakončoval rozkošný malý knoflík. V některých okamţicích Sophie prostřednictvím takových prostých gest – kdyţ otvírala dveře, kartáčovala si vlasy, házela v Prospect Parku labutím chleba (vţdycky to mělo co společného s pohybem, postojem, nakloněním hlavy, rozmáchnutím rukou, zhoupnutím v bocích) – vytvářela obraz ţivoucí krásy, který bral člověku dech. Její naklonění hlavy, rozmáchnutí rukou a zhoupnutí v bocích byly tak výjimečně ladné, ţe se něco podobného dalo vidět jen a jen u Sophie, a skutečně, paneboţe, v člověku se tajil dech. Myslím to doslova, protoţe zároveň s tím ochromujícím dojmem, jaký učinila mezi těmi dveřmi na můj zrak – pomrkávajíc do přítmí uvnitř a s vlasy jako len stopenými v podvečerním zlatu –‚ jsem slyšel, ţe jsem sám slabě, ale nicméně slyšitelně zajíkavě škytl. Pořád jsem do ní byl bláznivě zamilován.

“Stingo, na co ses tak vystrojil, kam jdeš, máš na sobě to letní sráčko a moc ti to sekne,” řekla jedním dechem, přičemţ se stačila temně zapálit a opravit se s kouzelným pochichtnutím, kdyţ

spolu se mnou artikulovala slovo “sáčko”. “Quelle horreur!”

“Motáš se kolem toho Nathana uţ moc dlouho,” rozesmál jsem se s ní. To “sráčko” má určitě od Nathana, stejně jako svoje výrazivo z oblasti sexu. Uvědomoval jsem si to uţ od chvíle, kdy mi líčila nějaké puritánské krakovské městské potentáty, kteří chtěli dát na kopii Michelangelova Davida připevnit fíkový list, a tehdy mi řekla, ţe “mu chtěli zakrýt šlong”.

“Víš, ţe sprostá slova znějí v angličtině nebo v jidiš líp neţ v polštině?” řekla, kdyţ se trochu vzpamatovala. “Víš, jak se řekne polsky píchat? Pierdolicz. Nemá to ten říz jako v angličtině. To anglické se mi líbí víc.”

“Mně se to v angličtině taky líbí víc.”

Směr naší konverzace mě rozjařil a také trochu vzrušil (Sophie od Nathana navíc pochytila tu nevinnou otevřenost, na kterou já si pořád nemohl zvyknout), a tak se mi podařilo úplně obrátit list.

Předstíral jsem nenucenost, i kdyţ mě její přítomnost vzrušovala, ţe jsem to cítil aţ na dně ţaludku, rozpalovala mě a dráţdila, coţ ještě zvyšoval její parfém – byla to táţ útočně výrazná, zemitá a vyzývavá vůně z nějakých bylin a květů, která uhranula moje libidinózní touhy uţ ten první den na Coney Islandu. Teď ta omamná vůně stoupala z prohlubně mezi jejími prsy, které byly k mému překvapení bohatě vystaveny na odiv, vkusně zarámovány hlubokým výstřihem hedvábné halenky.

Byla to nová halenka, to jsem věděl jistě, ale ne v jejím stylu, protoţe po ony týdny naší známosti Sophie totiţ byla v oblékání aţ přísně konzervativní a usedlá (vedle té výstřední záliby v kostýmování, kterou měla společnou s Nathanem, ale která patřila do úplně jiné kategorie) a nosila šaty, jeţ vůbec nebyly nějak vypočítané, aby zrak pozorovatele utkvěl na jejím těle, zvláště pak na části od pasu vzhůru; byla krajně skromná, a to dokonce v době, kdy i v módě dopadala ţenská postava, naprosto nedoceněná, velice bledě. Vídal jsem její hruď, kdyţ jsem si ji nenápadně prohlíţel pod hedvábím a kašmírem a pod nylonovými plavkami, ale nikdy nebyla nijak nápadněji zdůrazněna. Mohl jsem se jen teoreticky domnívat, ţe to bylo určitě psychické pokračování prudérního stylu v oblékání, kterému se musela podřídit v přísné katolické společnosti

předválečného Krakova a jehoţ se nedokázala zbavit. Moţná také, i kdyţ v menší míře, nechtěla zřejmě vystavovat před světem, čím se na jejím těle pomstilo strádání minulosti. Někdy se jí trošku uvolňovala zubní protéza. Na krku jí pořád ještě zůstávaly ne zvlášť vzhledné drobné vrásky a mezi zády a v podpaţí jí stále ještě visela trochu povolená kůţe.

Ale tou dobou se jiţ začínaly projevovat výsledky Nathanovy roční snahy navrátit jí zdraví a vyplnit postavu; zřejmě si to i Sophie sama začala uvědomovat, protoţe vysvobodila své půvabné polokoule ze zajetí šatů a převáděla se s nimi docela svobodně, i kdyţ přitom zůstávala dámou, a já na ně uznale hleděl. Takováhle krása, uvaţoval jsem, to nechce nic jiného neţ výbornou americkou postavu. A právě na tuhle krásu jsem přesunul ohnisko svého erotického snění, protoţe těsně předtím jsem několika pohledy spočinul na jejím tak bolestně ţádoucím, harmonicky tvarovaném derriére, který připomínal nejnádhernější broskve odrůdy Elberta. Záhy jsem zjistil, ţe se do toho sexy hávu přioděla proto, ţe ten večer měl být pro Nathana zvlášť významný. Měl Sophii a mně vyjevit něco neobyčejně báječného. Měla to být, jak Sophie citovala jeho slova, “úplná bomba”.

“Co tím chceš říct?” zeptal jsem se.

“Týká se to jeho práce,” odpověděla, “jeho výzkumu. Prý nám dnes poví o svém objevu. Teď se jim konečně podařilo, jak Nathan říká, ‚udělat průlom".”

“To je nádhera,” řekl jsem skutečně vzrušen. “Myslíš v té záleţitosti, jak s tím dělal… takové tajnosti? To ţe konečně zvládli, chceš říct?”

“Aspoň to tvrdil, Stingo!” Oči jí jen zářily. “Dneska večer nám to poví.”

“Paneboţe, to je fantazie!” řekl jsem a projelo mnou přitom ţivé vzrušení.

O Nathanově práci jsem nevěděl prakticky nic. I kdyţ mi vypověděl (bohuţel jsem tím ani obecně nepronikl) hlavní detaily o technické povaze svého výzkumu (týkal se enzymů, transference iontů, proniknutelných membrán atd., a také fetu onoho nebohého králíka), o smyslu a konečném cíli tohoto sloţitého výzkumu a bezesporu nesmírně podnětném biologickém problému mi nikdy nic neprozradil a já se ho také ze zdvořilosti na nic neptal. Z toho, co mi naznačila Sophie, jsem zjistil, ţe ani ji do toho vědeckého úkolu nezasvětil. Zpočátku jsem se domníval – byla to domněnka přehnaná i na takového vědeckého ignoranta, jako jsem já (tehdy jsem začal litovat oněch podřímle nijakých hodin svých univerzitních dnů, které míjely ve stylu fin de siécle a byly zcela ponořeny do metafyzické poezie a takzvané Vysoké literatury a které tak znuděně pohrdaly politikou a tvrdým špinavým světem a denně uctívaly jen literární Kenyon Review, newyorskou kritiku a ektoplasmického pana Eliota) –‚ ţe se pokouší vyrobit ţivot ve zkumavce. Nebo mě napadlo, ţe snad se Nathan pokouší najít novou odrůdu Homo sapiens, lepší, slušnější a šikovnější, neţ jsou ti ďáblem posedlí mučedníci dneška. Představoval jsem si malilinkého embryonálního supermana, kterého Nathan uplácal někde u Pfizera, palec vysokého homunkula s hranatou bradou, i s tou jeho kápí a s tím “S” na prsou, který je připraven kdykoli vyskočit vyvedený v barvách ze stránky časopisu Life jako další zázračný artefakt naší doby. Jenţe to byl nesmyslný rozmar mé fantazie a jinak jsem skutečně nevěděl vůbec nic. Sophiina zpráva, ţe brzy budeme do věci zasvěceni, na mě působila jako elektrický výboj. Jen jsem se třásl, abych uslyšel něco víc.

“Telefonoval mi dnes dopoledne do práce,” vysvětlovala, “k dr. Blackstockovi, a říkal, ţe by se mnou chtěl poobědvat. Mluvil hrozně vzrušeně, ale já neměla představu, co to znamená. Volal z laboratoře a bylo to tak něco neobvyklého, Stingo, protoţe my jsme spolu skoro nikdy neobědvali.

Pracujeme daleko od sebe. A kromě toho Nathan říká, ţe se vídáme aţ aţ, takţe kdybychom spolu ještě obědvali, to uţ by bylo trochu… de trop. Ale dnes dopoledne tedy volal a mluvil hrozně vzrušeným hlasem a nedal jinak, takţe jsme šli do malé restaurace u Lafayette Square, kde jsme spolu byli loni, kdyţ jsme se seznámili. Kdybys viděl, Nathan byl vzrušením úplně bez sebe.

Myslela jsem si, ţe má horečku. A při obědě mi pak začal vyprávět, co se stalo. Poslouchej, Stingo.

Říkal, ţe dnes dopoledne on a jeho tým – ten výzkumný tým – konečně prorazili a dokázali to, v co doufali. Prý jsou na samém prahu objevu. Nathan ani nemohl jíst, jak ho to rozradostnilo. A víš, Stingo, kdyţ mi to všechno Nathan vyprávěl, vzpomněla jsem si, ţe mi právě před rokem o své práci vyprávěl u toho samého stolu. Říkal, ţe to, co dělá, musí zůstat utajené. O co se přesně jedná, nemůţe prozradit ani mně. Ale pamatuju si jedno – tenkrát říkal, ţe kdyţ se to podaří, bude z toho

v medicíně jeden z největších a nejvýznamnějších objevů všech dob. Přesně tohle říkal, Stingo. A říkal taky, ţe na tom nepracuje sám, jsou v tom i jiní. Ale na svůj podíl prý je hrdý. A pak to opakoval znovu: v medicíně to bude jeden z největších a nejvýznamnějších objevů všech dob! Ţe prý to dostane Nobelovu cenu!”

Odmlčela se a já viděl, ţe i jí tvář zrůţověla vzrušením. “Paneboţe, Sophie,” řekl jsem, “to je báječné. Co si myslíš, ţe to můţe být? Vůbec nic ti ani nenaznačil?”

“Ne, ţe prý musí počkat do večera. To tajemství mi u oběda vyzradit nemůţe, jen prý mi řekne, ţe se jim to podařilo. V takových podnicích, co vyrábějí léčiva, jako je Pfizerova společnost, tam se všechno udrţuje v přísné tajnosti, a proto se někdy Nathan tváří tak záhadně. Ale já to chápu.”

“Člověk by řekl, ţe na pár hodinách uţ nemůţe sejít,” podotkl jsem. Zmocnila se mě mučivá netrpělivost.

“Ano, jenţe on tvrdil, ţe sejde. Ale Stingo, vţdyť uţ brzy budeme stejně vědět, oč jde. To je neuvěřitelné, úţasné!” Stiskla mi ruku, aţ mi ztuhly konečky prstů.

To bude rakovina, uvaţoval jsem po celou dobu Sophiina monologu. Pociťoval jsem náhlý nával štěstí a hrdosti a plně jsem sdílel Sophiinu nakaţlivou radost. Nějaký lék proti rakovině, přemítal jsem neustále; ten lump jeden, člověk by tomu nevěřil, takový génius vědy, a já mám tu výsadu říkat mu kamaráde; a on je prosím vynálezcem léku proti rakovině. Kývl jsem na vrchního, aby mi přinesl další pivo. Do prkýnka, lék proti rakovině!

Ale zazdálo se mi, jako by právě v tom okamţiku prodělala Sophiina nálada mírně znepokojující změnu. To vzrušení, ta povznesená nálada jako by ji opustily a do hlasu se jí vloudil starostlivý tón

– nějaké nedobré tušení. Vypadalo to, jako by ji po přečtení nějakého dopisu napadla jakási chmurná a nepříjemná myšlenka, dopisu, který byl aţ násilně veselý, a to z nutnosti, protoţe na konci stála zdrcující poznámka (P. S. Chci rozvod).

“Pak jsme z restaurace odešli,” pokračovala, “protoţe prý mi chce ještě před návratem do práce něco koupit, na oslavu. Na oslavu toho objevu. Co bych prý si mohla vzít na sebe dnes večer, aţ to budeme společně slavit. Prý něco chic a sexy. A tak jsme zašli do toho obchodu, co jsme byli uţ

předtím, a on mi tam koupil blůzu a sukni. A boty. A taky klobouky a kabelky. Líbí se ti ta blůzička?”

“Senzace,” řekl jsem, zcela chabě tak vyjadřuje svůj obdiv.

“Je hrozně… odváţná, aspoň myslím. Ale oč mi jde; kdyţ jsme totiţ byli v tom obchodě a Nathan zaplatil za šaty a uţ jsme byli na odchodu, zpozorovala jsem na Nathanovi něco divného.

Uţ jsem to pozorovala dřív, ale ne moc často, a vţdycky mě to trochu vyděsilo. Najednou mi povídá, ţe ho bolí hlava, tady vzadu v týle. Taky najednou silně zbledl – a potil se při tom, víš. Já si totiţ myslím, ţe všechno to vzrušení na něho bylo příliš moc, takţe tohle byla menší reakce a jemu se udělalo trochu špatně. Říkala jsem mu, aby šel domů, k Yettě, lehl si a vzal si odpoledne volno, ale on ne, prý musí zpátky do laboratoře, ţe je tam ještě fůra práce. Ta bolest hlavy prý je hrozná. Tolik jsem mu domlouvala, aby si šel domů odpočinout, ale on ţe musí zpátky k Pfizerovi.

Pak si vzal od majitelky obchodu tři aspiriny a uklidnil se, to předchozí vzrušení ho přešlo. Uţ se utišil a byl, skoro bych řekla, mélancholique. A pak mi dal velice klidně na rozloučenou pusu a ţe se večer uvidíme tady – tady s tebou, Stingo. Chce, abychom všichni tři šli do restaurace k Lundymu a dali si na oslavu nějakou báječnou večeři, rybí speciality. Na oslavu získání Nobelovy ceny za rok 1947.”

Musel jsem jí říct ne. Pomyšlení, ţe se kvůli otcově návštěvě nebudu moci zúčastnit jejich slavnostního posezení, mě úplně zničilo; takové zklamání! Předpověď té báječné zprávy mě neovladatelně vzrušila a já prostě nechtěl uvěřit, ţe bych nebyl při tom, aţ Nathan vše vyjeví.

“Nedovedeš si představit, jak je mi to líto, Sophie,” řekl jsem, “ale musím jet na Penn Station naproti otci. Podívej, neţ odejdu, snad mi můţe Nathan říct, čeho se ten objev týká. A za několik dní, aţ táta odjede, si můţem někdy večer spolu vyrazit na novou oslavu.”

Připadalo mi, ţe mě ani příliš pozorně neposlouchá, a kdyţ pak pokračovala, měl jsem dojem, ţe se jí do přitlumeného hlasu vloudil jakýsi tón zlé předtuchy. “Doufám jenom, ţe je v pořádku.

Kdyţ ho někdy něco hodně vzruší a je nějak zvlášť šťastný – chytí ho ty strašné bolesti hlavy a

hrozně se potí, aţ propotí třeba šaty, jako by chodil v dešti. A pak je po štěstí. Ale víš, Stingo, to se nestává pokaţdé. Někdy je z toho tak hrozně, hrozně divný. Totiţ dovede být tak tellement agité, tak šťastný a tak se vznášet vysoko, ţe mi připadá jako letadlo, co stoupá a stoupá vzhůru aţ do stratosféry, kde je tak řídký vzduch, ţe uţ tam létat nemůţe, a jediná cesta je dolů. Aţ dolů, Stingo!

Stingo, kdyby jenom tak ten Nathan byl v pořádku!”

“To víš, ţe bude,” ubezpečoval jsem ji poněkud nejistě. “Kdyţ má někdo za sebou takovou historii, jakou nám chce vypovědět Nathan, má právo jednat trochu divně.” Přestoţe jsem se Sophií nemohl sdílet její zřejmé pochybnosti, musím přiznat, ţe jsem při jejích slovech poněkud zneklidněl. Ale nicméně jsem je zapudil z mysli. Jen jsem si přál, aby Nathan uţ přišel s tou zprávou o svém triumfu a aby nám tu nesnesitelně mučivou záhadu vysvětlil.

Hrací skříň spustila naplno. Sál se začal plnit postavami stálých večerních hostí – většinou to byli muţi ve středním věku, i teď uprostřed léta s tvářemi barvy ovesné kaše, severoevropští křesťané s povislými bříšky, trpící váţnou ţízní, chlapi, kteří obsluhují výtahy nebo instalatéři starající se o hladký chod záchodů a vodovodů desetipatrových ţidovských pueblos z béţových cihel, jejichţ

řady se rozlévaly od ulice k ulici celou oblastí za parkem. Kromě Sophie se do tohoto podniku odváţilo jenom málo ţen. Nikdy jsem tu nespatřil jedinou prostitutku – konvenční sousedství a unavení sešlí hosté dokonce i jakékoli pomyšlení na podobnou zábavu vylučovali –‚ ale tohoto zvláštního večera sem přišly dvě usměvavé jeptišky, které se vrhly na mě a na Sophii s jakýmsi plechovým kalichem a jménem Sester sv. Josefa se brebentivě doţadovaly nějakého milodaru.

Jejich angličtina byla zoufale kostrbatá. Vypadaly jako Italky a byly nesmírně ošklivé – zvlášť jedna, která měla v koutku úst bradavici velikosti i barvy švábů, jací se vidí jen v Univerzitním hotelovém klubu, a z ní vyráţely chlupy jako osiny z kukuřičného klasu. Musel jsem se podívat jinam, ale nicméně jsem zalovil v kapse a vytáhl dva deseticenty; kdyţ ten cinkající pohár spatřila Sophie, vyhrkla “Ne!”, a to tak rozhodně, ţe obě jeptišky jen dvojhlasně hekly a rázem se ztratily, a já zůstal s překvapením hledět na Sophii.

“Dvě jeptišky, to znamená smůlu,” prohlásila zachmuřeně a po krátké odmlce dodala: “Já je nesnáším! Ty přece vypadaly tak příšerně!”

“Já si myslel, ţes byla vychovaná jako hodná roztomilá katolička,” řekl jsem ţertovným tónem.

“Byla,” odpověděla, “jenţe to uţ je dávno. Ostatně i kdyby mi sešlo na náboţenství, jeptišky bych stejně nesnášela. Panny! Jak je kaţdá naivní a hloupá! A jak strašlivě vypadají!” Otřásla se po celém těle a zavrtěla hlavou. “To je hrůza! Jak já přece to pitomé náboţenství nenávidím!”

“Víš, to je skutečně zvláštní, Sophie,” skočil jsem jí do řeči. “Pamatuju se, jaks mi ještě před několika týdny vyprávěla o svém oddaně náboţném dětství, o své víře a tak. Čím to, ţe…“

Jenom na to prudce zavrtěla hlavou a poloţila mi štíhlé prsty na hřbet ruky. “Prosím tě, Stingo, z těch jeptišek jsem tak pourri – je mi z nich příšerně nanic. Mám pocit hnusu. Vţdyť ty jeptišky se tak poníţeně vyplazejí…“ Zaváhala, poněkud zmatena.

“Myslím, ţe chceš říct plazí,” napověděl jsem jí.

“Ano, plazí, přímo před Pánembohem, který přitom musí být pěkná stvůra, Stingo, pokud vůbec existuje! Stvůra!“ Odmlčela se. “Nechci mluvit o náboţenství. Nenávidím náboţenství. Víš, náboţenství je pro – des analphabetes, pro idioty.” Podívala se úkosem na své náramkové hodinky a poznamenala, ţe uţ je sedm pryč. Z hlasu jí zaznívala úzkost. “Jenom doufám, ţe Nathanovi nic není.”

“Nedělej si starosti, bude v pořádku,” řekl jsem jí tím nejpřesvědčivějším tónem. “Podívej, Sophie, Nathan dostal s tím výzkumným úkolem skutečně hrozně zabrat, neţ se jim podařilo něčeho dosáhnout nebo jak to všechno bylo. Tohle vyčerpávající napětí na něho rozhodně musí působit, a proto se chová tak, hm, tak nevyzpytatelně – chápeš, co myslím? Nedělej si s ním starosti. Mě by taky bolela hlava, kdybych dostával takhle do těla – a zvlášť kdyby to pak skončilo takovým neuvěřitelným úspěchem.” Odmlčel jsem se. Ale pořád jako kdybych měl nutkání ke svým sentencím ještě něco přidat: “Ať uţ se jedná o cokoli!” Taky jsem ji lehce pohladil po ruce.

“Teď uţ, prosím tě, na to nemysli a uklidni se. Ten tady určitě bude kaţdou minutu.” Pak jsem přešel na svého otce a na jeho příjezd do New Yorku (ocenil jsem, jak je vůči mně úţasně

starostlivý, jakou mi poskytuje morální podporu, i kdyţ jsem se nezmínil o otroku Artistovi a jeho podílu na mém osudu, neboť jsem měl určité pochybnosti, jestli by mohla Sophie dostatečně chápat americké dějiny a porozumět, aspoň v této chvíli, celé sloţité otázce a dluhu, kterým jsem byl tomu černému chlapci zavázán) a pokračoval jsem obecným tónem a pochvaloval jsem si, jaké štěstí potká takové mladíky jako já (a je jich poměrně málo), kteří mají rodiče tak tolerantní a nesobecké, naplněné snahou věřit ve své syny, v mém případě v syna dosti pošetile odváţného, který se pokouší utrhnout několik lístků z vavřínové větve umění. Začínala se mě zmocňovat rozjařená nálada. Otcové s takovým širokým obzorem pohledu na svět a hloubkou ducha jsou dnes vzácní, tvrdil jsem sentimentálně a cítil jsem, jak mě po pivě začínají brnět rty.

“Nevíš, jaké je to štěstí, ţe ještě máš otce,” podotkla Sophie vzdáleným hlasem. “Mně otec tolik chybí.”

Cítil jsem se zahanbený – vlastně ne zahanbený, spíš bych měl říct, ţe jsem si připadal jaksi nevhodně –‚ protoţe jsem si totiţ vzpomněl na tu historii, kterou mi vyprávěla před několika týdny, o otci, jehoţ spolu s dalšími krakovskými profesory nahnali pod nacistickými kulomety jako dobytek do páchnoucích nákladních vozů a odvezli do Sachsenhausenu, a pak uţ jen nastoupila popravčí četa a následovala smrt ve studeném německém sněhu. Paneboţe, pomyslel jsem si, čeho všeho byli v naší epoše Američané ušetření. Ano, osvědčili jsme svou statečnost a přispěli jsme svým zásluţným podílem jako válečníci, ale jak malý je onen počet anonymních otců a synů ve srovnání s hrůznými mukami všech těch nesčíslných Evropanů. Dostalo se nám štěstí aţ k zahlcení.

“Je to teď natolik dlouho,” pokračovala, “ţe uţ nepociťuju takový zármutek jako kdysi, ale pořád mi chybí. Byl to hrozně hodný člověk – to je na tom to strašné, Stingo. Kdyţ si pomyslíš, co špatných lidí zůstalo naţivu – Poláků, Němců, Rusů, Francouzů, od všech národností – těch zloduchů, kterým se podařilo uniknout, lidí, kteří zabíjeli Ţidy, a ţijí dodnes. V Německu. Nebo třeba v Argentině. A můj otec – takový hodný člověk – musel zemřít. Nestačí to snad, aby člověk přestal věřit v Boha? Kdo můţe věřit v Boha, který se k takovým lidem obrátil zády?” Tento výlev

– tato drobná vloţená árie – přišla tak náhle, ţe mě aţ překvapila; lehce se jí třásly prsty. Pak se uklidnila. A potom mi znovu – buď jako by zapomněla, ţe uţ mi to vyprávěla, anebo jako by jí opakování poskytovalo nějakou zoufalou útěchu – načrtávala portrét svého otce, jak si jej představovala v Lublinu před tolika lety, a vyprávěla mi, jak s nasazením ţivota zachraňoval Ţidy před pogromem. “Jak se řekne l"ironie?”

“Ironie?” odpověděl jsem.

“Ano, je to hrozná ironie, ţe takový člověk, takový člověk jako můj otec riskuje ţivot pro Ţidy a umře, a ti, kdo Ţidy zabíjeli, ţijí, a tolik jich ţije, a právě teď.”

“Já bych řekl, ţe to ani není taková ironie, Sophie, jako spíš ţe to tak prostě na světě chodí,”

uzavřel jsem poněkud didakticky, ale myslel jsem to váţně, přičemţ jsem pocítil, ţe musím jít vyprázdnit svůj měchýř.

Zvedl jsem se a odcházel lehce nejistým krokem do umývárny, rozehřátý po těle mírným účinkem příjemně nahořklého rheingoldu, který v Javorovém dvoře podávali čepovaný. Na pánském záchodku v Javorovém dvoře se mi strašně líbilo: lehce nakloněn nad mušlí, dumal jsem nad crčícím zářivým proudem, zatímco odněkud za stěnou se sem z hrací skříně nesly přitlumené, naivně sladké zvuky kapely Guye Lombarda, Sammyho Kaye, Shepa Fieldse nebo které jiné hvězdy. Bylo to báječné mít dvaadvacet roků a být trochu v náladě, vědět, ţe u psacího stolu jde všecko dobře, telelit se štěstím nad tím, ţe člověka drţí ve spárech tvůrčí posedlost, ţe má tu

“fantastickou jistotu”, jak o ní vţdycky horoval Thomas Wolfe – tu jistotu, ţe prameny mládí nikdy nevyschnou a ţe krutá muka, jakými člověk musí projít v kadlubu umění, budou vynahrazena nesmrtelnou pověstí a věčnou slávou a láskou krásných ţen.

Šťastně jsem močil a hleděl na ty všudypřítomné homosexuální nápisy (které tu načmárali, pámbůhví, nikoli stálí hostě Javorového dvora, ale přechodní návštěvníci, kteří počmárávají s neuvěřitelnou urputností zdi všude, kde chlapi vytahují z poklopce nástroje své muţnosti) a s potěšením jsem si znovu prohlíţel zakouřenou, a pořád ještě jasně zřetelnou karikaturu na stěně: tento doplněk k fresce v hlavním sále byl mistrovským dílem nevinných sprosťačinek třicátých let

a předváděl Myšáka Mickeyho a Kačera Donalda ve zkroucených pozicích zvědavých Pepíků, kterak s nadšením švidrají skulinou v zahradním plotě a pozorují malou Prsatku Betty s okouzlujícími buclatými lýtky a stehny, jak dřepí při zemi a čurá. Najednou však jako bych se něčeho vyděsil a měl jsem pocit znesvěcující a nepřirozené přítomnosti čehosi černého s mávajícími supími křídly, aţ jsem si uvědomil, ţe ty dvě ţebravé jeptišky zřejmě zabloudily na špatné místo veřejné úlevy. V mţiku byly pryč, vřískajíce vyděšenou italštinou, a já v duchu doufal, ţe měly aspoň moţnost zahlédnout můj šlong. Nepřinášel jejich příchod další zlé znamení, které tušila před malou chvílí Sophie – znamení, které věštilo nedobré věci příštích asi patnácti minut?

* * *

Kdyţ jsem se blíţil ke stolu, slyšel jsem vírem rytmů Shepa Fieldse Nathanův hlas. Ten hlas nezněl ani tak příliš silně, jako spíš důrazně a pronikal hudbou jako řezavý zvuk pily. Bylo z něho slyšet, ţe je zle, a přestoţe jsem měl chuť se stáhnout, neodvaţoval jsem se, protoţe jsem v ovzduší cítil cosi hrozivě neodvratného, co mě nutilo kupředu, blíţ k hlasu i k Sophii. Nathan byl tak dokonale ponořen do té své potměšilé promluvy k Sophii a zdál se tak soustředěný na jednu jedinou myšlenku, ţe jsem u stolku mohl stát a čekat několik minut a sklíčeně poslouchat, jak jí Nathan spílá a jak ji osočuje, aniţ si přitom uvědomuje mou přítomnost.

“Copak jsem ti neřekl, ţe od tebe absolutně poţaduju jedinou jedinou věc, věrnost?” chrlil ze sebe.

“Ano, ale…“ nepodařilo se jí ho přerušit.

“Copak jsem ti neříkal, jestli půjdeš s tím chlapem Katzem – jestli s ním půjdeš někam jinak, myslím mimo práci, jestli s tím sprosťákem, s tím ubohým šmate, ujdeš pár kroků navíc, ţe ti rozmlátím zadek?”

“Ano, ale…“

“A dnes odpoledne tě zase přivezl autem! Fink vás viděl. A nejen to, ty ještě toho hajzla, toho kurevníka, vemeš k sobě do pokoje. A tam s ním jseš hodinu. Kolikrát tě vopíchal? Chm, ten Katz nadělá asi dost čísel, takovej chiropraktik musí mít pěkně rychlýho utahováka!”

“Nathane, já ti to vysvětlím!” prosila ho. Jako by se celá najednou sypala a hlas jí zněl nakřáple.

“Drţ hubu, děvko jedna! Co bys mi vysvětlovala! Vţdyť by sis to stejně nechala pro sebe, kdyby mi můj dobrej kamarád Morris neřekl, ţe vás oba viděl, jak jdete nahoru.”

“Určitě bych si to pro sebe nenechala,” zasténala. “Teď bych ti to byla řekla! Vţdyť jsem do téhle chvíle ani neměla moţnost, Nathane!”

“Mlč!”

Jeho hlas ani teď nezněl silně, spíš mrazivě a pánovitě a zlomyslně provokujícím tónem. Touţil jsem odtud odejít, ale jen jsem tam za ním stál, nevěděl jsem, co mám dělat, a jen jsem čekal. Moje lehká opilost rázem vyšuměla a já jsem cítil, jak mi v ohryzku pulzuje krev.

Sophie se snaţila ho uprosit. “Nathane, buď tak hodný, poslouchej! Vzala jsem ho do pokoje kvůli gramofonu. Byl porouchaný měnič, však víš, já mu o tom řekla a on mi slíbil, ţe by ho mohl opravit. Prý tomu rozumí. A taky to spravil, Nathane, a to bylo všecko! Já ti to ukáţu, vrátíme se a můţeme na něj zahrát –“

“Tss, to bych řekl, ţe ten starej Seymour tomu bude rozumět,” skočil jí do řeči Nathan. “Kdyţ po tobě rajtuje, on ti tu páteř asi pěkně promasíruje, co? Ten ti ty obratle těma svejma slizkejma prackama pořádně prošahá, ţe? Sprostej šarlatán…“

“Nathane, prosím tě!" Pokoušela se ho chlácholit. Naklonila se v tu chvíli aţ k němu. Z obličeje jako by jí zmizela všechna krev a zůstal v něm jen výraz smrtelných muk.

“No jo, vţdyť ty jsi taky nějakej kus,” řekl pomalu a tiše, nesnesitelně tvrdým sarkastickým tónem.

Kdyţ se vrátil z laboratoře, zřejmě zašel do obou bytů u Yetty; to jsem si domyslel nejen podle naráţek na nehorázné ţvanění Morrise Finka, ale hlavně podle jeho šatů: byl vystrojen do toho nejelegantnějšího plátěného obleku ústřicově bílé barvy a v manţetách košile šité na míru zářily těţké zlaté oválné knoflíčky. Příjemně voněl nějakou nevtíravou luxusní voňavkou. Zřejmě se chtěl

obléct tak, aby se to hodilo k Sophiinu slavnostnímu odění na večer, a šel se domů převléct do modelu, který jsem viděl právě před sebou. Doma ale zjistil Sophiinu zradu – aspoň podle jeho výkladu –‚ takţe teď se celá oslava nejen zhatila, ale zřejmě se řítila do nějaké propastné katastrofy.

V hloubi duše mi z toho bylo špatně, kdyţ jsem tam stál a se zatajeným dechem poslouchal Nathana: “Ty jsi skutečně blbá polská káča. Skoro přes svou mrtvolu jsem ti dovolil zahazovat se v té práci u těch šarlatánů, u těch koňskejch doktorů. Uţ dost je na tom, ţe bereš peníze za to, jak natahujou páteře blbejm důvěřivejm Ţidům, co sem sotva dojedou z Danzigu s bolestma, který můţou být stejně tak revmatismus jako carcinoma, ale potloukají se bez diagnózy, protoţe tihle vychcaní hajzlové jim nakukají, ţe prachsprostá masáţ jim vrátí nejzářivější zdraví. Uţ je to dost hrozné, ţes mě dohučela, abych se smířil s tím, ţe budeš s tak vycválaným párkem šarlatánů spolupracovat. Ale co uţ vůbec nesnesu, tak pomyšlení, ţe dovolíš těmhle bezcharakterním číslům, aby ti to strkali do té tvé…“

“Nathane!” pokusila se ho přerušit.

“Mlč! Uţ mám po krk těch tvých manýrů prostitutky.” Ani teď nemluvil hlasitě, ale v jeho potlačovaném vzteku bylo cosi aţ afektovaně divokého, co působilo daleko hrozivěji, neţ kdyby na ni byl řval; byl to pochmurný, upjatý tenký hlas, rezonující téměř byrokatickou zlostí, a zvolený výraz – “manýry prostitutky” – zněl nevhodně, maloměšťácky a rabínsky. “Nějak jsem se domníval, ţe se ti snad rozsvítí a ţe těchhle způsobů necháš, aspoň po té avantýře s doktorem Katzem” – důraz na slově doktor zněl dokonale výsměšně – “myslel jsem, ţe jsem tě po té nechutné záleţitosti v jeho autě varoval dostatečně. Ale ne, zdá se mi, ţe ty kalhotky, co nosíš, začínají být v rozkroku nějak sakramentsky horké. Takţe kdyţ jsem tě přistihl na zapřenou s Blackstockem, vůbec mě to nepřekvapilo, zvlášť vzhledem k té tvé bizarní zálibě v penisech chiropraktiků – ne, jak říkám, vůbec mě to nepřekvapuje, ale došlápl jsem na tebe a udělal tomu přítrţ a myslel jsem si, ţe to pro tebe byla očista a ţe uţ té hrozné poniţující promiskuity necháš.

Jenţe ty ne, zase jsem se zmýlil. Ta libidinózní míza, co ti tak splašeně koluje v těch polských ţilách, ti prostě nedá pokoj, a dnes ses tedy znovu rozhodla vrhnout se do toho směšného náručí –

směšného, ano, dalo by se to tak nazvat, kdyby tohle objetí pana doktora Seymoura Katze nebylo tak špinavé a poniţující.“

Sophie začala tiše posmrkávat do kapesníku, který svírala v prstech se zbělenými klouby. “Ne, ne, Nathane,” slyšel jsem ji šeptat, “to vůbec není pravda.”

Nathanovo nabubřelé řečnění by bylo mohlo být za jiných okolností lehce komické – mohlo působit samo o sobě jako malá burleska, ale zaznívala z něho opravdová hrozba a tak zatvrzelé přesvědčení, ţe mě aţ lehce zamrazilo a v zádech jsem měl pocit, ţe se blíţí – těţkými kročejemi směřujícími k šibenici – cosi strašlivého a nevyjádřitelně osudového. Zcela zřetelně jsem do jeho řečnění zasténal a napadlo mě, ţe ten strašný útok na Sophii měl úplně stejně podivné dozvuky jako hádka, při které jsem ho poprvé spatřil předvádět se s tím svým nesmiřitelným nepřátelstvím, coţ obě byly scény lišící se v podstatě jen tónem hlasu – tehdy před oněmi týdny to bylo fortissimo, teď to byla řeč aţ nápadně postrádající intonaci, přitlumenější, ale nicméně stejně úděsná. Náhle jsem si uvědomil, ţe Nathan o mé přítomnosti ví. Aniţ zvedl oči, obrátil se na mě a z jeho slov pronášených naprosto bezbarvě vanul lehký mráz nepřátelství. “Tak se posaď vedle té premi're putain z Flatbush Avenue.” Sedl jsem si a mlčel, v ústech jsem měl vyprahlo a jako bych oněměl.

Kdyţ jsem usedl, Nathan se zvedl. “Zdá se mi, ţe by teď neškodilo trochu chablis, abychom rozjeli naši oslavu.” Strnule jsem na něho hleděl, jak tam bez jediného úsměvu takto deklamuje.

Náhle jsem měl dojem, ţe se snaţí šíleně ovládnout, jako by se bál, ţe se celé jeho mohutné tělo rozpadne nebo sesype jako loutka. Poprvé jsem si všiml, ţe mu po tvářích stékají lesklé čúrky potu, přestoţe v našem koutě to skoro mrazivě táhlo z ventilace; také na jeho očích bylo cosi podivného

– v tom okamţiku jsem nedovedl přesně říct co. Jako by se pod kaţdým čtverečním milimetrem kůţe odehrávalo něco horečně a nervózně aktivního, jako by docházelo v chaotických synapsích k nějaké abnormálně zběsilé výměně neuronů. Byl citově tak vzrušen, ţe to vypadalo, jako by byl

přímo elektrizován, jako by zabloudil do magnetického pole. Přesto však s obrovským sebeovládáním drţel všechno na uzdě.

“To je tedy zlé,” řekl tónem ţelezně tvrdé ironie, “to je zlé, přátelé, ţe naše oslava nemůţe pokračovat v duchu nadšeného díkuvzdání, jak jsem pro tenhle večer zamýšlel. V duchu vzdávání úcty všem těm hodinám nezištně věnovaným práci a vznešenému vědeckému úkolu, který právě dnes spatřil světlo vítězství. V duchu vzdání úcty všem těm dnům a rokům nesobeckého vědeckého bádání celého našeho týmu, jeţ skončilo vítězstvím nad jednou z nejhorších metel, jaká kdy dopadla na trpící lidstvo. To je zlé,” opakoval po delší odmlce, jeţ byla tíţivými, tiše napjatými vteřinami téměř nesnesitelná, “to je zlé, ţe naše oslava bude mít poněkud světštější ráz. Ano, naše oslava bude svědkem mého naprosto nutného a velice zdravého rozchodu s tou sladkou královskou sirénou – tou nenapodobitelnou, neopakovatelnou, tragicky nevěrnou dcerou světské ţádosti, s ţenou, která je klenot Polska a dar předhozený chlípným chiropraktikům z Flatbushe – se Sophií Zawistowskou! Ale počkejte, musím přinést chablis, abychom si mohli připít!”

Jako vystrašené dítě, které se ve víru davu chytí táty, chytila se mě Sophie pevným stiskem za prsty. Oba jsme jen hleděli, jak Nathan odchází k baru a strnulými pohyby se prodírá mezi skupinkami popíjejících hostí vysvlečených do košil. Otočil jsem se a pohlédl na Sophii. Oči měla v tu chvíli vytřeštěné do prázdna, v takovém úděsu nad Nathanovou hrozbou, ţe na ten výraz nikdy nezapomenu. Od té doby jsem pokaţdé měřil význam slova “zdrcený” právě tou pustou hrůzou, jakou jsem spatřil v jejím zraku. “Stingo, Stingo,” sténala, “já věděla, ţe se tohle stane. Já věděla, ţe mě obviní z nevěry. To dělá vţdycky, kdyţ přijde v těch svých podivných temp'e'tes. Stingo, já to prostě nemůţu vydrţet, kdyţ se takhle promění. Já vím, ţe tentokrát ode mě odejde.”

Snaţil jsem se ji uklidnit: “Neboj se, ono ho to přejde.” Jenţe sám jsem těm slovům věřil pramálo.

“Ne, ne, Stingo, vím to, tentokrát se stane něco strašného! S ním to jde takhle vţdycky. Nejdřív se vzruší a má ze všeho takovou radost. A pak to opadne, a kdyţ to opadne, začne vţdycky, ţe jsem mu byla nevěrná, a chce jít ode mě.” Opět mi stiskla ruku a zaryla mi nehty do prstů, aţ jsem měl strach, ţe budu krvácet. “A řekla jsem mu skutečně pravdu,” dodala v jakémsi šíleném spěchu.

“Totiţ to o Seymouru Katzovi. Vůbec nic to nebylo, Stingo, vůbec nic. Dr. Katz pro mě nic neznamená, vţdyť s ním jenom pracuju u dr. Blackstocka. A s tou opravou gramofonu je to taky pravda. V pokoji udělal jen to, nic víc, opravil gramofon, přísahám.“

“Sophie, já ti věřím,“ ujišťoval jsem ji, mučen pocitem trapnosti, jaký měl zalil nad tou blábolivou úporností, s níţ se snaţila mě přesvědčit, přestoţe jsem uţ byl tak jako tak přesvědčen.

“Jen se prosím tě uklidni,” vyhrkl jsem zbytečně.

Co se v rychlosti odehrálo v následujících okamţicích, mi připadalo nepředstavitelně nesmyslné a strašlivé. A uvědomil jsem si, jak mylně jsem všecko chápal, jak neobratně jsem zvládal situaci, jak se mi nedostávalo důvtipu a účinnosti, kdyţ jsem jednal s Nathanem právě v okamţiku, kdy bylo zapotřebí krajní šetrnosti. Kdybych tak ve všem Nathanovi vyhověl, byl na něho milý, byl bych mohl pozorovat, jak se jeho zuřivost stravuje – ať uţ se choval sebenesmyslněji a sebehrozivěji –‚ a za chvíli by byl z prudkého vyčerpání upadl do stavu, kde by byl zvládnutelný a kdy by jeho vztek ochladl anebo se aspoň zmírnil. Tehdy bych byl moţná s to jej zvládnout. Ale dnes si také uvědomuji, ţe jsem byl aţ zaráţejícím způsobem chlapecky nezkušený: ani zdaleka mě nenapadlo, ţe Nathan přes ten maniacký tón, hektické řečnění, pocení, vytřeštěný výraz, vyčerpávající napětí, přes celý ten obraz, jaký skýtal, obraz člověka, jehoţ nervový systém byl aţ

do těch nejmenších ganglií stiţen křečovitým prchlivým záchvatem‚ by mohl být nebezpečně nervově rozrušen. Zatím jsem si jen myslel, ţe to je fantastický fouňa. Jak říkám, za to mohl můj věk a moje bezelstnost. Takové rozrušené a rozzuřené stavy jsem u lidí z vlastní zkušenosti nepoznal – v důsledku jiţanského vychování jsem byl obeznámen spíš s tradicí jemnějšího a slušného dţentlmenského chování neţ s tradicí tak fantastického šílení –‚ a tak jsem Nathanův výbuch pokládal za šokující případ selhání charakteru, náhlého nedostatku slušnosti, a neviděl jsem jej jako důsledek nějaké mentální aberace.

To byla pravda stejně tak v tuto chvíli jako ten první večer před řadou týdnů v předsíni Yettina

domu, kdy se osopil na Sophii a mě popichoval s lynčováním a uráţel mě do očí tím “Jiţánkem” a kdy jsem zahlédl v jeho nezměrně hlubokých očích divoký, záhadný chaos, nad kterým se mi krev v ţilách proměňovala v led. A tak jsem tam seděl vedle Sophie, oněmělý a nesvůj, zarmoucený tou úděsnou náhlou proměnou člověka, na kterém mi tolik záleţelo a kterému jsem se tolik obdivoval, a drásal se vztekem nad utrpením, do něhoţ tak bezohledně uvrhl Sophii, aţ jsem se konečně rozhodl, ţe musím stanovit mez, kam nechám Nathana v jeho běsnění zajít. Ne, takhle uţ Sophii děsit nesmí, rozhodl jsem, a bude si na mě muset dát sakramentsky pozor. Tohle by samozřejmě mohlo být rozumné rozhodnutí za předpokladu, ţe jsem měl co dělat s milovaným přítelem, kterému to prostě “ujelo”, ale rozhodně ne s člověkem (a v tu chvíli jsem si to ještě ani chvilkovým zábleskem nezačal uvědomovat), v jehoţ hlavě se náhle co zkázonosný host usídlila paranoia.

“Nevšimla sis, ţe by měl v očích nějaký zvláštní výraz?” pošeptal jsem Sophii. “Nemyslíš, ţe si snad vzal trochu moc toho aspirinu, cos mu dala, nebo něco jiného?” Nevědomost skrytá za těmito otázkami byla, jak si nyní uvědomuji, něco nepochopitelného, zvlášť kdyţ jsem před sebou viděl všechno to, co způsobovalo, jak se později vyjevilo, tu obrovskou dilataci pupil, jeţ se rozšířily do velikosti deseticentových mincí; jenţe tehdy jsem se o mnoha nových věcech začínal teprve poučovat.

Nathan se vrátil s otevřenou lahví vína a posadil se. Přišel číšník se sklenkami a postavil je před nás. Ulevilo se mi, kdyţ jsem viděl, ţe výraz v Nathanově tváři poněkud změkl a ţe uţ to není ta ţlučovitá maska jako před několika okamţiky. Ale to křečovitě staţené napětí v lícních svalech a na krku přece jen zůstalo a Nathan se stále mohutně potil: pot mu vyráţel v kapičkách na čele a mě naprosto nevhodně napadlo, jak se to shoduje s mozaikou chladných rosných kapiček na láhvi chablis. A pak jsem si poprvé všiml obrovských propocených půlměsíců na látce v podpaţí. Nalil nám víno, a já jsem v tu chvíli raději odvrátil od Sophie zrak, ale přesto jsem zahlédl, jak se jí nataţená ruka se sklenicí třese. Udělal jsem velkou chybu, ţe jsem nechal pod svým loktem leţet nesloţený výtisk Post, otevřený právě na stránce s fotografií Bilboa. Viděl jsem, ţe Nathan obrázek zahlédl a ušklíbl se přitom s výrazem plným obrovského zlomyslného uspokojení.

“Ten článek jsem četl právě před chvílí v podzemní dráze,” řekl a zvedl sklenku. “Připíjím na pomalou a hodně dlouhou a mučivou smrt senátora z Mississippi, pana Drţkomlata Bilboa.”

Chvíli jsem mlčel. Ani jsem nezvedl sklenku, jako to udělala Sophie. Zvedla ji určitě jen tak, z tupé melancholické poslušnosti. Nakonec jsem řekl, s krajním úsilím a naprosto nevzrušeným tónem: “Nathane, já bych chtěl připít na tvůj úspěch, na tvůj velký objev, ať uţ se týká čeho chce.

Na tu báječnou věc, na které jsi doteď pracoval, jak mi vyprávěla Sophie. Gratuluju.” Natáhl jsem ruku a přátelsky jsem ho poklepal po rameni. “Podívejte, nechme všech těchhle ohavností a nesmyslů” – snaţil jsem se naočkovat ţoviální smířlivý tón – “pěkně si tu sednem a ty nám proboha konečně povíš, přesně nám to vypovíš, co to kruci je, co máme oslavovat! Člověče, dnes budeme připíjet jenom tobě!”

Nepříjemně mne zamrazilo, kdyţ jsem vzápětí ucítil, jak bryskně a rozhodně se od mé ruky odtáhl. “To nebude moţné,” zabodl se do mě pohledem, “mou radost z vítězství silně narušila, nebo dokonce přímo zničila zrada, zrada někoho, koho jsem kdysi miloval.” Nebyl jsem stále s to se na Sophii podívat, ale slyšel jsem, ţe jen chraplavě vzlykla. “Vítězná Hygeia si dnes nevyslouţí ţádný přípitek.” Drţel sklenku ve vzduchu, opřen loktem o stůl. “Místo toho připijeme na ten bolestiplný odchod senátora Bilboa.”

“Ty můţeš, Nathane,” řekl jsem, “já připíjet nebudu. Já nikomu na smrt připíjet nebudu – ať uţ je to smrt bolestivá nebo není –‚ ale neměl bys ani ty. Ty bys to snad měl pochopit ze všech nejlíp.

Copak nepracuješ v oblasti léčení? To není moc vtipný nápad, víš. To je kruci aţ obscénní, připíjet někomu na smrt.” Nebyl jsem zřejmě s to potlačit náhlý velekněţský tón. Zvedl jsem sklenku. “Ať ţije ţivot,” řekl jsem “tvůj, náš” – drobným gestem jsem naznačil, ţe v to zahrnuji Sophii – “na zdraví. Na tvůj velký objev.” Vycítil jsem ve svém hlasu podtón prosby, ale Nathan zůstal nepohnutý a nasupený a odmítl se napít. Zaraţeně a s náhlou křečí zoufalství jsem nechal ruku se sklenkou klesnout. Zároveň jsem poprvé pocítil v ţaludeční krajině jakýsi horký vír, ozval se tak celý můj mnohostranný vztek, namířený stejně tak proti Nathanovu odpudivému diktátorskému

chování jako proti jeho nechutnému zacházení se Sophií (sám jsem své vlastní reakci v té chvíli skoro nemohl uvěřit) i vůči jeho příšerné kletbě nad Bilboem. Kdyţ ani teď neopětoval můj návrh na přípitek, postavil jsem sklenku a povzdychl. “Hm, já se na to vykašlu!”

“Na Bilboovu smrt,” nepřestával naléhat Nathan, “na skřeky jeho posledních muk.”

Měl jsem dojem, ţe mi musí zpoza očních důlků vyráţet rudá krev, a srdce se mi divoce rozbušilo. Jen s velkým úsilím jsem ovládal svůj hlas. “Nathane,” řekl jsem, “není to tak dlouho, co jsem ti sloţil jednu malou poklonu. Řekl jsem ti, ţe přes všechnu svou alergii vůči Jihu sis aspoň ve vztahu k němu uchoval smysl pro humor. Na rozdíl od standardních newyorských liberálních idiotů. Ale teď vidím, ţe jsem se mýlil. Já jsem nikdy v Bilboovi nic zvláštního neviděl, ale jestli si myslíš, ţe je na téhle primitivní komedii s jeho smrtí něco komického, pak se mýlíš. Na smrt připíjet odmítám, ať jde o koho chce…“

“Takţe Hitlerovi bys na smrt taky nepřipil?” skočil mi do řeči a v očích mu přitom potměšile zablýskalo.

“Samozřejmě ţe Hitlerovi bych na smrt připil. Hergot, ale v tom je přece rozdíl! Bilbo není Hitler!” Uţ kdyţ jsem Nathanovi odpovídal, uvědomil jsem si s pocitem zoufalství, jak opakujeme podstatu nebo přímo táţ slova oné zuřivé disputace, do které jsme se tak divoce pustili tehdy odpoledne v Sophiině pokoji. Po té naší ohlušující hádce, při které div ţe jsme se nepoprali, jsem se mylně domníval, ţe uţ tu svou pochybnou idée fixe o Jihu pustil z hlavy. V tom okamţiku se v jeho chování zvedl týţ potlačený vztek a zášť, které mě tehdy té slunečné neděle, jiţ uţ jsem pokládal za šťastně zapomenutou, skutečně tolik polekaly. Znovu jsem se vyděsil, a teď dokonce ještě víc, neboť mě jímala pochmurná předtucha, ţe tentokrát náš spor neskončí příjemným smířením a omlouváním, ţertováním a přátelskými objetími. “Bilbo není Hitler, Nathane,”

opakoval jsem. Slyšel jsem, jak se mi třese hlas. “Podívej, já ti něco řeknu. Celou tu dobu, co tě znám – i kdyţ připouštím, ţe to není natolik dlouho, abych si třeba nemohl udělat mylný úsudek –, jsi na mě dělal skutečně ten nejlepší dojem a myslel jsem si, ţe jsi jeden z nejinteligentnějších lidí, jaké jsem v ţivotě poznal, a ţe máš zdravý rozum –“

“Nepřiváděj mě do rozpaků,” přerušil mě. “Lichocením nic nezmůţeš.” Z jeho hlasu zněla drsná zloba.

“Tady nejde o ţádné lichocení,” pokračoval jsem, “to je jenom pravda. Ale já chci říct jedno. Ta tvoje nenávist vůči Jihu – která se často rovná přesně tomu, jako bys vyjadřoval nenávist nebo aspoň averzi vůči mně – je u kaţdého člověka jako ty, vzdělaného a po mnoha stránkách tak soudného, krajně odpudivá. Je to od tebe, Nathane, naprosto primitivní, kdyţ chceš být tak slepý a nevidět pravou podstatu zla…“

V debatách, zvláště hodně vzrušených a napjatých a zatíţených zlou vůlí, jsem vţdycky býval velice slabým bojovníkem. Hlas se mi láme a začínám ječet; potím se. Na tváři mívám nijaký výraz, mezi úšklebkem a úsměvem. A co je horší, myšlenky se mi vţdycky rozběhnou a logika, jíţ

za klidnějších okolností oplývám ve slušné míře, mě najednou opouští jako nezdárného darebáka.

(Nějakou dobu jsem si myslel, ţe bych mohl být advokát. Právnická profese a soudní síně, o kterých jsem kdysi trochu sníval a v nichţ jsem si ve své fantazii předehrával dramata ve stylu Clarence Darrowa, však pro mě ztratily poslední nepatřičnou přitaţlivost, kdyţ jsem se dal na spisovatelství.) “Ty zřejmě nemáš vůbec ţádný smysl pro historii,” pokračoval jsem spěšně a hlas mi přitom vyjel o oktávu výš, “ale vůbec ţádný! Je to snad tím, ţe vy Ţidé jste sem přijeli poměrně nedávno a ţijete většinou ve velkých městech na Severu a jste proto úplně zaslepení a nemáte vůbec zájem a ani si neuvědomujete nutnost snaţit se jakkoli pochopit všechen ten tragický sled událostí, které zplodily tam dole to rasové šílenství? Tys četl Faulknera, Nathane, a přitom máš pořád vůči Jihu zlý a nesnesitelný povýšený postoj a nejsi schopen vidět, ţe Bilbo není v prvé řadě ani tak zločinec, jako spíš výplod celého toho tmářského systému!” Odmlčel jsem se, nadechl a řekl: “Je mi tě líto, ţe jsi tak zaslepený.” Kdybych byl v tomto okamţiku přestal a všeho nechal, mohl jsem si uvědomit, ţe se mi podařilo několik pádných zásahů, ale jak jsem řekl, během takových vzrušených debat mě zdravá soudnost vţdycky opouštěla a náboj mé vlastní polohysterie mě bezpečně kormidloval do hlubokých vod oslovství. “A navíc,” mlel jsem dál, “ty uţ si vůbec

neuvědomuješ, co takový Theodore Bilbo skutečně vykonal.” Hlavou mi drnčely ozvuky mé ročníkové práce a poskakovaly rytmem vědeckého blankversu na mých kartotéčních lístcích.

“Kdyţ byl Bilgo guvernérem, zavedl v Mississippi řadu významných reforem,” recitoval jsem,

“například silniční daň a ustavil výbor pro udělování milosti. Zaloţil první tuberkulózní sanatorium. Do školních osnov zavedl manuální výchovu a výuku zemědělské techniky. A nakonec prosadil projekt na hubení klíšťat…“ Hlas mi selhal.

“Prosadil projekt na hubení klíšťat,” opakoval Nathan.

K svému zděšení jsem si uvědomil, ţe Nathan mě svým talentovaným hlasem dokonale napodobuje – můj nesnesitelně pedantský a bombastický tón. “U krav v Mississippi totiţ tenkrát propukla v obrovském měřítku epidemie, které se říkalo texaská horečka,” neovládal jsem se a vedl jsem dál svou, “Bilbo velice napomohl…“

“Ty blázne,” přerušil mě Nathan, “jsi naivní kluk. Texaská horečka! Ty šašku! Chceš snad, abych ti tady vykládal, ţe sláva třetí říše spočívala v tom, ţe nacisti vybudovali systém silnic, jakému se na světě sotva něco vyrovná, nebo ţe Mussolini dokázal, aby vlaky jezdily přesně?”

Drţel mě v šachu – cítil jsem to hned, jak jsem vyslovil ta “klíšťata” – a úšklebek, který se na okamţik objevil v jeho tváři, sardonické zablýsknutí zubů a zajiskření v očích, jímţ zareagoval na mou dokonalou poráţku, to všechno naráz zmizelo a Nathan spustil sklenku.

“Uţs tu přednášku skončil?” zeptal se poněkud silným hlasem. Při pohledu na hrozbu v jeho nasupené tváři mě zamrazilo. Náhle sklenku opět zvedl a jedním douškem víno vypil. “Tenhle přípitek,” oznamoval bezbarvým tónem, “je na počest mého naprostého rozchodu s vámi oběma, vy poděsové.”

Při těch slovem mi hruď zaplavila bolestivá lítost. Cítil jsem, ţe se ve mně začíná zvedat vlna těţkého, nepříjemného smutku. “Nathane…“ pokoušel jsem se ho usmiřovat a napřáhl jsem ruku.

Slyšel jsem, ţe Sophie se opět rozvzlykala.

Ale Nathan moje gesto ignoroval. “Rozchod,” řekl a naklonil přitom sklenku k Sophii, “s tebou, ty pitomá pizdo chiropraktická z Kings County.” Pak se obrátil na mě: “I s tebou, ty nudná nulo z Dixie.” Jeho oči byly mrtvé jako dvě kulečníkové koule, po tváři se mu pot řinul v proudech. Na jedné straně jsem si velice naléhavě uvědomoval ty jeho oči i barvu jeho pleti pod perlivými krupičkami potu, a na druhé jsem čistě sluchově – ale tak velice zjitřeně, ţe jsem měl pocit, jako by mi měly prasknout ušní bubínky – vnímal hlasy sester Andrewsových, jejichţ výbuchy se ozývaly z hrací skříně. “Nechtěj mě spoutat!” “A teď doufám,” řekl, “ţe mi dovolíš, abych měl zase já přednášku, k vám oběma. Třeba to zapůsobí na tu hnilobu, co máte na dně sebe samých.”

Z jeho tirády vyberu snad jen to nejhorší. Celá záleţitost nemohla trvat déle neţ několik minut, ale připadalo mi to jako hodiny. Sophie byla vystavena nejstrašnější části jeho útoku, a pro ni to bylo samozřejmě daleko méně snesitelné neţ pro mě, protoţe já jsem musel jen poslouchat a dívat se, jak trpí. Proti ní jsem já vyvázl s poměrně lehčí ústní důtkou, která přišla jako první. On se prý na mě vlastně ani nezlobí, ale prostě mnou pohrdá. A ani to pohrdání není v podstatě osobní, pokračoval, protoţe nikdo mě přece nemůţe činit odpovědným za mé vychování nebo místo narození. (To všechno pronášel s pohrdlivým poloúsměvem a tlumeným, dobře ovládaným hlasem, chvílemi naprosto bezdůvodně zabarveným černošskou výslovností, jakou jsem si pamatoval z té někdejší neděle.) Dlouhou dobu se prý domníval, ţe jsem dobrý Jiţan, emancipovaný člověk, kterému se nějak podařilo uniknout kletbě bigotnosti, jiţ dějiny tomuto kraji odkázaly. Není přece tak bláhově zaslepený (a to přes všechna má obvinění), aby si neuvědomoval, ţe opravdu existují dobří Jiţané. Za takového mě tedy donedávna povaţoval. Ale moje odmítnutí zúčastnit se zatracení Bilboa jen potvrdilo, co o mém “vrozeném” a ”nenapravitelném” rasismu objevil uţ ten večer, kdy si přečetl první část mé knihy.

Při těch slovech se mi srdce mohutně stáhlo. “Co tím chceš říct?” řekl jsem hlasem, který měl hodně blízko k sténání. “Myslel jsem, ţe se ti to líbilo…“

“Máš sice opravdu pronikavý talent, pokud jde o jiţanskou literární tradici. Ale máš taky všechna její stará literární klišé. Nechtěl jsem zraňovat tvé city. Ale ta černoška na začátku, co čeká s ostatními na vlak, to je přece karikatura jako vystřiţená z Amose a Andyho. Měl jsem dojem, ţe

čtu román od někoho, kdo se naučil psát staromilská kratochvilná show. Ta černošská travestie by mohla být legrační, kdyby nebyla tak opovrţeníhodná. Moţná ţe napíšeš první jiţní humoristickou kníţku.”

Paneboţe, jak snadno jsem byl zranitelný! Kdyby to neřekl právě Nathan! Ale těmi slovy dokonale podkopal nezkalenou radost, jakou jsem měl ze svého díla, mou sebedůvěru, všechno, co ve mně sám kdysi probudil. To náhlé bezohledné zavrţení bylo tak zdrcující, ţe jsem měl pocit, jako by se začaly bortit a rozkládat přímo základy mé osobnosti. Lapal jsem po dechu a pokoušel jsem se ze sebe dostat odpověď, ale ať jsem se snaţil jak snaţil, odpověď jsem ze sebe nevymáčkl.

“Silně tě nakazila jiţní degenerace,” pokračoval. “Proti tomu nemůţeš nic dělat. Na přitaţlivosti to tobě ani knize nepřidá, ale dá se aspoň vycítit, ţe jsi spíš jen pasivní nádoba toho jedu neţ jeho ochotný – jak bych to nazval? – ochotný šiřitel. Jako třeba Bilbo.” V tu chvíli z jeho hlasu náhle vymizel lehký hrdelní názvuk černošské mluvy, jiţanská výslovnost v hladké metamorfóze zeslábla a zmizela a nahradily ji výrazně polské diftongy, které byly téměř přesným napodobením Sophiiny řeči. A v tom okamţiku přešel z polohy trestající necitelnosti do otevřeného útoku. “Peut-e'tre po všech těchhle miešoncich,” řekl a upřel oči na Sophii, “snad mi můţeš vysvětlit, jak to, ţe jsi tady, ze všech těch lidí právě ty, procházíš se po všutkých těch ulicach, namočená v těch vyzývavých voňavkách, oddáváš se tajně neřesti ne s jedním, ale zrovna se dvěma – jen si to spočítejte, dámy a pánové – se dvěma chiropraktiky. Prostě kuješ ţelezo, dokuď je řeřavé, abych uţil starego dobrego přísloví, zatímco v Osvětimi čekají pořád miliony mrtvých na odpověď.”

Náhle parodie zanechal. “Řekni mi, čím to, ţe ty, krásná Zawistowska, chodíš po zemi ţivých?

Čím to, ţes mohla dýchat čistý polský vzduch, zatímco se davy lidí v Osvětimi pomalu dusily v plynu? Vděčíš za to snad těm svým dobrým nádherným trikům a své mazané taktice, která dřímá v tvé roztomilé hlavičce? Odpověď by byla víc neţ vítaná.”

Sophii se z hrdla vydral hrozný sten, tak silný a mučivý, ţe by byl musel být slyšet v celém sále, nebýt hysterického skřehotání sester Andrewsových. Marie ve svých mukách na Kalvárii snad nemohla vydat zvuk bědnější. Otočil jsem se a podíval se na Sophii. Ta se zatím vrhla tváří na stůl, takţe jsem jí do obličeje neviděl, a ruce sevřené v pěst, s klouby smrtelně zbělelými, marně tiskla k uším. Slzy se jí řinuly z očí a dopadaly na kropenatou umakartovou desku stolečku. Zaslechl jsem myslím jen přidušené: “Ne! Ne! Menteur! To je leţ!”

“Není tomu ani tolik měsíců,” pokračoval úporně, “kdyţ ještě válka byla v plném proudu a stovky Ţidů, kteří uprchli z táborů smrti, hledaly útulek v domovech slušných polských občanů, jako jste byli vy. A tihle roztomilí lidé jim odmítli poskytnout útočiště. A nejen to. Prakticky povraţdili všechny ty zbývající, na které přišli. Uţ jsem tě na to upozorňoval dřív. Takţe mi prosím odpověz. Určil směr tvého osudu, pomohl ti nebo, abych tak řekl, neochránil tě právě týţ

antisemitismus, pro který si Polsko získalo takovou světovou pověst, takţe ses stala jedním člověkem z té hrstky lidí, co přeţili, zatímco miliony zemřely?“ Jeho hlas zněl drsně, řezavě, krutě.

“Prosím o vysvětlení!”

“Ne! Ne! Ne! Ne!” vzlykala Sophie.

Pak jsem zaslechl svůj hlas: “Nathane, proboha, nech ji na pokoji!” Při těch slovech jsem se zvedl.

Ale nedal se odradit. “Jakou chytrou síť vytáček jsi musela uplést, abys zachránila svou vlastní kůţi, zatímco ostatní mizeli komínem? Podvádělas, intrikařilas nebo jsi nastrkovala tu svou…“

“Ne!” sténala a ten zvuk šel aţ z hloubi duše. “Ne! Ne!”

Udělal jsem v tu chvíli něco nevysvětlitelného a bohuţel myslím zbabělého. Kdyţ jsem vstal a napřímil se, měl jsem neodolatelné nutkání (přímo jsem cítil, jak mi ten pocit projíţdí celým tělem) nahnout se, popadnout Nathana za límec a zvednout ho ze ţidle, abychom si hleděli z očí do očí, přesně jako to tolikrát udělal Bogart ve své bogartovské minulosti a zároveň i v mé, tak poznamenané jeho filmy. Ani vteřinu jsem uţ nemohl vydrţet, co jí dělá. Ale kdyţ jsem se zvedl a celým tím impulzem jako bych strnul, proměnil jsem se úplně záhadnou rychlostí v triumfální vzor rozplizlé břečky. Kolena se mi rozklepala, z vyprahlých úst se vydral sled nesouvislých zvuků a najednou jsem zjistil, jak se potácím do umývárny, jeţ v tu chvíli pro mne byla poţehnanou svatyní

chránící mě před otřesným divadlem nenávisti a krutosti, s nímţ jsem nebyl připraven se v ţivotě na vlastní oči setkat. Nakláněl jsem se nad mušlí a říkal si, ţe tu smím zůstat jen minutu, jen co bych sebral myšlenky a šel se vypořádat s Nathanem. V somnambulní otupělosti jsem popadl za páčku rezervoáru, která při připadala v dlani jako dýka, a pumpoval a pumpoval líně tryskající proudy vody, zatímco můj mozek snad uţ posté registroval jako šílený klínopis homosexuální nápisy na zdi – MASON KOUŘÍ! …Volej Ulster 1-2316 – vyhulí fantasticky. Od matčiny smrti jsem nezaplakal a věděl jsem, ţe ani teď plakat nebudu, přestoţe jsem ty čmáranice zoufalé touhy začínal na dlaţdicích vidět rozmazaně, coţ byl signál, ţe mám pláč přece jenom na krajíčku. V

tomto roztřeseném, bědném, nerozhodném postoji jsem zůstal tři nebo čtyři minuty. Pak jsem se rozhodl vrátit a nějak si se situací poradit, přestoţe jsem nevěděl, jakou uţiji taktiku, a z hloubi duše jsem se bál. Ale kdyţ jsem znovu otevřel dveře, Sophie a Nathan byli pryč.

* * *

Pocítil jsem takovou starost a byl jsem tak zoufalý, ţe se mi dělalo aţ mdlo. Navíc jsem si v té situaci nevěděl vůbec rady, zvlášť kdyţ to vypadalo na tak nesmiřitelný spor. Samozřejmě ţe jsem si teď musel rozmyslet, co si počnu a jak bych se měl pokusit všechno srovnat – nějak uklidnit Nathana a mezitím uklidit Sophii z přímého dosahu jeho slepého a nebezpečného vzteku –‚ ale byl jsem tak dokonale poničený, ţe se mého mozku téměř zmocňovala amnézie; prakticky jsem nebyl s to uvaţovat. Abych trochu sebral myšlenky, rozhodl jsem se zůstat ještě chvíli v Javorovém dvoře a vymyslet si během té doby akční plán. Věděl jsem, ţe kdyţ otec přijede na Penn Station a neuvidí mě tam, rozjede se přímo do hotelu McAlpin na rohu Broadwaye a 34. ulice. (Tehdy bydlel kaţdý návštěvník New Yorku z otcových tidewaterských středních vrstev v McAlpinu nebo v Taftu; jenom někteří, značně bohatší, se ubytovávali ve Waldorfu-Astoria.) Zavolal jsem do McAlpinu a nechal tam vzkaz, ţe za ním přijdu aţ pozdě večer. Pak jsem se vrátil ke stolku (další špatné znamení, pomyslel jsem si: při náhlém odchodu zvrhl totiţ buď Nathan, nebo Sophie láhev chablis, která se sice nerozbila, ale zůstala leţet na stole a zbytky vína z ní kapaly na podlahu) a seděl jsem tam celé dvě hodiny a uvaţoval, jak mám posbírat střepy našeho přátelství a poslepovat je dohromady. Měl jsem dojem, ţe to nebude snadné, kdyţ se vezmou v úvahu kolosální rozměry Nathanovy zuřivosti.

Na druhou stranu jsem si vzpomněl, ţe tehdy tu neděli se přece strhla podobná “bouře” a Nathan se dal hned nato slyšet s takovým srdečným a dychtivým horlením o přátelství, ţe mě to aţ

vyvádělo z míry, a za své chování se mi tehdy dokonce omluvil, takţe mě napadlo, ţe by moţná uvítal jakékoli moje gesto smíru. Pánbůhví, uvaţoval jsem, jak mně je něco takového proti srsti; takovéhle scény mě dovedou pěkně zlomit, vyčerpávají mě; v tu chvíli jsem nechtěl nic jiného neţ

se schoulit do postele a vyspat se. Myšlenka, ţe bych se zas hned měl setkat s Nathanem, mě děsila, a měl jsem z ní jakousi nedefinovatelnou hrůzu; bylo mi mizerně a cítil jsem, ţe se potím jako předtím Nathan. Na povzbuzení jsem ještě pomalu vypil čtyři, pět, moţná šest středně velkých sklenic piva. Před očima mi vyvstaly představy Sophiiných ţalostných drásavých muk, viděl jsem v duchu celé její rozrušení, aţ se mi z toho začal zvedat ţaludek. Kdyţ se nakonec na Flatbush snášela tma, odcházel jsem poněkud nejistou chůzí dusným přítmím k Růţovému paláci a hleděl se směsí zlé předtuchy a naděje na měkké světlo barvy růţového vína, jeţ se linulo zpod rolety v Sophiině okně a oznamovalo mi, ţe je Sophie doma. Zaslechl jsem hudbu, buď z jejího rádia, nebo gramofonu. Nevím, čím to bylo, ţe mě kouzelné a ţalující zvuky Haydnova cellového koncertu, které se při mém příchodu k domu přitlumeně rozlévaly letním večerem, tak radostně povznášely a zároveň rozesmutňovaly. Z kraje parku se od Přehlídkové aleje ozývalo večerním šerem volání dětí, znějící sladce jako hlasy ptáků, a mísilo se s něţnou cellovou meditací a naplňovalo mne aţ v samé hloubi duše bolestnými vzpomínkami na věci jednou provţdy nenávratné.

Kdyţ jsem vystoupil do prvního patra, pohled, který mě tu uvítal, mě naplnil takovým úděsem, ţe jsem jen zalapal po dechu. Kdyby se přes Růţový palác přehnal tajfun, nemohla by po něm zůstat větší spoušť. Sophiin pokoj vypadal, jako by v něm někdo obrátil všechno vzhůru nohama; zásuvky prádelníku byly vytahány a zpřevraceny, z postele byly strţené přikrývky, šatník vyházen.

Po zemi se válely noviny. Z poliček zmizely knihy. Gramofonové desky byly pryč. Kromě

rozházených papírů tu nezbylo nic. V tom celkovém ovzduší vyrabovaného bytu byla jediná výjimka – gramorádio. Byl to zřejmě příliš obrovský a těţký kus, aby se dal odvézt, takţe zůstal na stole a při zvucích Haydna, které se z jeho útrob ozývaly, mě podivně zamrazilo, jako bych poslouchal někde v koncertní síni, odkud obecenstvo záhadným způsobem zmizelo. Několik kroků odtud v Nathanově pokoji to působilo stejným dojmem: všechno někdo sundal a odstranil, a pokud neodnesl, zabalil do lepenkových krabic, které jako by tu čekaly na okamţitý odvoz. V předsíni se na mě lepilo dusivé horko; bylo tu dusno i na letní večer neobvykle úporné – jenom ve mně zvyšovalo nepokoj a úzkost, které mě uţ tak jako tak téměř zmáhaly – a na okamţik jsem si myslel, ţe někde za těmi růţovými stěnami vzplanul poţár, aţ jsem náhle spatřil v koutě pokoje Morrise Finka, přidřeplého k zemi a pachtícího se s kouřícím radiátorem.

“Zřejmě musel spustit náhodou,” vysvětloval, kdyţ se při mém příchodu zvedl. “Musel ho před chvílí nevědomky otevřít Nathan, jak tady pobíhal s kufrem a se svými věcmi. Tak a máš to, ty hajzle,” zařval na radiátor a kopl do něj, “to tě srovná.” Z radiátoru zasyčela pára, rozplynula se a Morris Fink na mě upřel své truchlivé kalné oči. Ani jsem si dřív nevšiml, ţe má předkus, s kterým se výrazně podobá nějakému hlodavci. “Tady to vyloţeně vypadalo jako v blázinci.”

“Co se stalo?” zeptal jsem se s mrazivou předtuchou. “Kde je Sophie? Kde je Nathan?”

“Pryč, oba jsou pryč. Konečně se rozešli. Nadobro.”

“Co tím chceš říct, nadobro?”

“Přesně to, co říkám,” odpověděl. “Skončili spolu. Jednou provţdy. Jsou pryč, navţdycky, a musím říct, dobře se stalo. S tím zatraceným golemem, s tím Nathanem, jako by tady v domě strašilo, jako by tu něco nebylo v pořádku. A věčně hádky a ječení. Hergot, to je moc dobře, ţe jsme se jich zbavili, jestli chceš vědět.”

Cítil jsem, jak se mi v hlavě vzmáhá zoufalství, kdyţ jsem se zeptal: “Ale kam šli? Řekli ti, kam jdou?”

“Ne,” odpověděl, “šli kaţdý na jinou stranu.”

“Na jinou stranu? Chceš snad říct…“

“Asi před dvěma hodinami jdu tady po ulici a vidím, ţe se vracejí. Byl jsem totiţ v biografu. A to uţ na ni řval jako gorila. Říkám si: do háje, to bude zase kravál, a uţ bylo tolik týdnů ticho.

Napadlo mě, ţe bych měl jít a pokusit se ji před tím mešugener zachránit. Ale kdyţ dojdu sem, vidím, ţe ji donutil balit. Totiţ on byl u sebe v pokoji a balil svoje věci a ona tady a balila zase svoje. A celou tu dobu na ni řval jako šílenec – ojoj, ten jí nadával, tak sprostě!”

“A Sophie…“

“Hm – v jednom kuse plakala, jako by si měla oči vyplakat, a přitom oba balili a on na ni ječel a nadával jí kurev a kund a Sophie brečela jako malé dítě. Bylo mi z toho nanic!” Odmlčel se, nadýchl se a pak začal o něco pomaleji: “Neuvědomil jsem si, ţe ti dva balí nadobro. Pak vyšel on ven, podíval se přes zábradlí dolů, a kdyţ mě uviděl, zeptal se, kde je Yetta. Řekl jsem mu, ţe jela na Staten Island navštívit sestru. Hodil mi dolů třicet dolarů na nájemné za Sophii a za sebe. Tehdy jsem pochopil, ţe odcházejí nadobro.”

“A kdy odešli?” zeptal jsem se. Zalil mě pocit ztráty a dusil mě takovou bolestí, ţe to bylo, jako bych skutečně o něco drahého přišel; bylo mi na zvracení, vyrazil na mně pot a měl jsem závrať.

“Nenechali tu ţádnou adresu?”

“Říkám ti, ţe šli kaţdý na jinou stranu,“ řekl netrpělivě. “Kdyţ si všechno sbalili, sešli dolů. Je to sotva dvacet minut. Nathan mi dal dolar, abych jim pomohl snést věci dolů a abych zatím pohlídal gramofon. Prý se pro něj ještě vrátí a taky pro nějaké krabice. Kdyţ měli všechny věci vynesené na chodníku, řekl mi, abych skočil na roh a zastavil dva taxíky. Kdyţ jsem se s taxíky vrátil, pořád ještě na ni hulákal, a já si povídám: aspoň ji tentokrát neuhodil nebo tak. Ale v jednom kuse na ni řval, nejvíc cosi o Osječini. Znělo to jako Osječiň.”

“Coţe…, co na ni křičel?”

“Cosi o Osječini, aspoň něco takového říkal. Nadával jí kurev a v jednom kuse jí dával tu divnou otázku. Ptal se jí, jak to, ţe přeţila Osječiň. Co tím chtěl říct?”

“Ţe jí nadával…“ bezmocně jsem zablekotal, téměř neschopen říct slovo. “A potom…“

“Pak jí dal padesát dolarů – aspoň na tolik to vypadalo – a řekl taxikáři, aby ji odvezl někam do New Yorku, myslím do nějakého hotelu na Manhattanu, kam, to se nepamatuju. A říkal, jak je prý šťastný, ţe uţ ji víckrát nebude mít na očích. V ţivotě jsem neviděl někoho plakat, jako v tu chvíli plakala Sophie. No a kdyţ odjela, naloţil svoje věci do druhého taxíku a odjel na opačnou stranu, směrem z města na Flatbush Avenue. Myslím, ţe jel nejspíš za bratrem do Queensu.”

“Takţe jsou pryč,” zašeptal jsem, úplně zničen.

“Nadobro,” dodal, “a dobře, ţe jsme se ho zbavili. Ten chlap byl golem! Ale Sophie, té je mi líto.

Sophie byla skutečně fajn holka, rozumíš?”

Chvíli jsem nebyl s to říct vůbec nic. Jemný Haydn, šeptající touhou, naplňoval opuštěný pokoj sladkými ladnými takty zamyšlené hudby a umocňoval můj pocit naprosté prázdnoty a nenahraditelné ztráty.

“Ano,” odpověděl jsem mu konečně. “Já vím.”

“Co je to Osječiň?” zeptal se Morris Fink.

9

Z četných komentátorů otázky nacistických koncentračních táborů jich jen málo psalo s hlubším ponorem a s vášnivějším zaujetím neţ kritik George Steiner. Náhodou se mi do rukou dostala Steinerova kniha esejů Jazyk a mlčení, a to v roce vydání, 1967 – v roce, který pro mě byl zvlášť významný, ponecháme-li stranou tu poněkud triviální skutečnost, ţe tehdy uplynula od mého léta v Brooklynu právě dvě desetiletí. Paneboţe, jak ten čas od dob Sophie a Nathana a Leslie Lapidusové rychle uběhl. Ta rodinná tragédie, kterou jsem se s takovým úsilím snaţil zplodit u Yetty Zimmermanové, uţ dávno vyšla (k všeobecnému uznání, v jaké jsem se ve svém mládí ani neodvaţoval doufat); napsal jsem ještě další díla a taky pár nijak zvlášť nadšených ani zvlášť angaţovaných ţurnalistických věcí v oblíbeném stylu šedesátých let. Ale moje srdce pořád patřilo umění románu – o kterém se říkalo, ţe je na umření, nebo dokonce pámbůh nám pomoz, ţe je uţ k nevzkříšení mrtvé – a těšilo mě, ţe jsem toho roku 1967 mohl dokázat mylnou pověstí o jeho zániku (aspoň k svému osobnímu zadostiučinění), kdyţ jsem vydal dílo, které odpovídalo nejen mým filozofickým a estetickým poţadavkům romanopisce, ale našlo si také statisíce čtenářů – z nichţ ne všichni, jak se později ukázalo, byli nad touto událostí tak zcela šťastni. Ale to uţ je jiná záleţitost, a pokud se mi promine toto osobní potěšení, řeknu prostě, ţe ten rok pro mne byl obecně příznivý.

Ta malá hodnotící poznámka pramení ze skutečnosti, ţe jsem tehdy prodělával – jak tomu obvykle bývá po řadě perných let strávených nad náročnou tvůrčí prací – údobí malátné deprese, tíţivé volí krize z bezradného pocitu, co počít nyní. Takový pocit proţívá řada autorů, kteří dokončili nějaké náročně koncipované dílo; je to jako malá smrt, člověku se chce stáhnout zpátky do vlhkého lůna a stát se opět vajíčkem. Ale povinnost mi nedala, znovu jsem musel vzpomínat, jako uţ tolikrát předtím, na Sophii. Dvacet let útočila na moji paměť Sophie se svým ţivotem –

minulým i tím, který jsme proţili spolu – i Nathan a jeho ţivot a všechno to Sophiino úděsné utrpení v tom propletenci stále se zhoršujících okolností, které hnaly tu nebohou slámově plavou kouzelnou Polku přímo do záhuby, aţ se z té úporně doléhající vzpomínky stala téměř nepotlačitelná neuróza. Na krajinu toho léta a na její ţivoucí postavy napadal prach, takţe v mé mysli působily jako vybledlá fotografie ze zteřelých černých stránek starého alba, a zacházely ještě víc a stávaly se nezřetelnými, jak ţivot odvíjel s necitelným spěchem nit mého ţivota do středního věku, ale muka toho léta stále volala po vysvětlení. A tak jsem v posledních měsících roku 1967

začal o Sophii a Nathanovi váţně přemýšlet a přemítal o jejich smutném osudu; věděl jsem, ţe jej budu muset jednou pojednat, stejně jako jsem před lety s takovým úspěchem a tak zdařile pojednal osud jiné mladé ţeny, kterou jsem beznadějně miloval – ţalostný osud Marie Huntové. Z různých příčin se stalo, ţe mělo uplynout ještě několik roků, neţ jsem začal psát příběh Sophie, jak je

vylíčen na těchto stránkách. Ale mé tehdejší přípravné práce vyţadovaly, abych ještě nějakou dobu mučil sám sebe a absorboval co nejvíc literatury o l"univers concentrationnaire. A při četbě George Steinera jsem zaţil šok poznání.

“Psal jsem o nich už mnohokrát a snažil jsem se o pohled z jakési snesitelné perspektivy, ale jedno pochopit nemohu,” píše Steiner, “a to jsou časové relace.” Steiner právě předtím citoval líčení brutální smrti dvou Ţidů ve vyhlazovacím táboře Treblinka. “Přesně v touž hodinu, kdy byli Mehring a Langner usmrceni, převážná většina lidstva – většina lidí na polských statcích dvě míle vzdálených, lidí pět tisíc mil odtud v New Yorku – spala nebo jedla nebo byla v biografu, milovala se nebo se bála zubaře. A přesně tady zůstává má imaginace v ustrnutí. Ty dva druhy simultánně existující zkušenosti jsou tak rozdílné, tak neslučitelné s jakoukoli nejobyčejnější normou lidských hodnot, a jejich koexistence je tak zrůdná a paradoxní – Treblinka existuje jednak proto, že ji nějací lidé postavili, a jednak proto, že téměř všichni ostatní jim to dovolili –‚ že mi čas začíná být záhadou. Existují simultánně – jak na to naráží science fiction a gnozeologické filozofické úvahy –

různé druhy času v jednom a témž světě, ‚čas dobrý’ a ‚čas nelidský’, v jehož náruči propadají lidé pomalým, ale bez přestání pracujícím rukám živoucího zatracení?”

Neţ jsem si tu pasáţ přečetl, velmi prostoduše jsem se domníval, ţe myšlenka takových časových relací posedla jenom mě – a to do té míry, ţe jsem se například pokusil s větším či menším úspěchem stanovit, co jsem dělal první den v měsíci dubnu roku 1943, ten den, kdy se dostala Sophie do Osvětimi a ”propadla rukám ţivoucího zatracení”. Někdy koncem roku 1947 –

vzdáleného poměrně jen málo let od počátku Sophiiny těţké zkoušky – jsem se probíral minulostí a ve vzpomínkách jsem se pokoušel lokalizovat sám sebe v čase téhoţ dne, kdy Sophie prošla branami pekla. Ten první den měsíce dubna 1943 – bláznivý první apríl – jsem si vybavoval aţ s jakousi mnemotechnickou naléhavostí, a kdyţ jsem si pročetl několik otcových dopisů, které mi napsal a které velmi dobře prokazovaly, kde jsem se vyskytoval, vyhrabal jsem na světlo absurdní skutečnost, ţe to odpoledne, kdy Sophie poprvé vstoupila na nástupiště osvětimského nádraţí, bylo v Raleigh v Severní Karolíně překrásné jarní dopoledne a já zrovna polykal banány. Cpal jsem se jimi, div mi nebylo špatně, z toho důvodu, ţe jsem měl jít v následující hodině na lékařskou odvodní prohlídku před vstupem do námořní pěchoty. Bylo mi sedmnáct, měřil jsem sice přes šest stop, ale váţil jen 122 libry, a věděl jsem, ţe ke splnění poţadované minimální váhy musím přibrat ještě tři libry. S břichem vyvaleným jako podvyţivené dítě, nahý na váze před starým svalnatým odvodním serţantem, který si mou tělesnou schránku vyzáblého výrostka upřeně prohlíţel a jen uštěpačně usykl “Jeţíši Kriste” (padl také nějaký nedomrlý vtip o tom, ţe to snad má být apríl), jsem jen tak tak proklouzl s několika chybějícími uncemi.

Ten den jsem ještě o Osvětimi nevěděl ani o ţádných koncentračních táborech, ani o masovém vyhlazování evropských Ţidů, a dokonce ani ne mnoho o nacistech. Nepřítele pro mě v té globální světové válce představovali Japonci a o odporném šedivém smogu visícím nad místy jako Osvětim, Treblinka, Bergen-Belsen jsem neměl nejmenší ponětí. Ale coţpak tohle neplatilo o většině Američanů, vlastně o většině lidských bytostí existujících mimo okruh nacistických hrůz? “Tato představa dvou časových rovin, existujících sice simultánně, ale bez jakékoli účinné analogie nebo vzájemného vztahu,” pokračuje Steiner, “možná bude nezbytná pro nás ostatní, kteří jsme tam nebyli a kteří jsme žili jako na nějaké úplně jiné planetě.” A bude nezbytná o to víc, ţe pro miliony Američanů (a na ten fakt se často zapomíná) nebyli tehdy ztělesněním zla nacisté, přestoţe byli tak nenáviděni a obávaní, ale legie japonských vojáků, kteří se rojili v dţunglích Pacifiku jako rozzuřené antigmatické opice a jejichţ hrozba pro americkou pevninu se zdála daleko nebezpečnější, neřku-li obludnější, kdyţ si Američané představili jejich ţluté tváře a nechutné návyky. Ale i kdyby bývala nebyla takto úzce zaměřená averze vůči orientálnímu nepříteli reálná, většina lidi by se o nacistických táborech smrti stejně nedověděla, čímţ je Steinerova úvaha ještě poučnější. Nexus mezi těmito “různými časovými rovinami” představuje samozřejmě – pro ty z nás, kteří jsme tam nebyli – někdo, kdo tam byl, coţ mě přivádí zpátky k Sophii. K Sophii a zvláště ke vztahu mezi ní a SS Obersturmbannführerem Rudolfem Franzem Hössem.

Zmínil jsem se jiţ několikrát o Sophiině zdrţenlivosti, pokud šlo o Osvětim, a v zásadě

nezlomném mlčení o té páchnoucí odpadové jámě její minulosti. Jelikoţ jí samé (jak se mi jednou přiznala) se velice úspěšně podařilo uspat vlastní mysl, aby se znovu a znovu nevynořovaly obrazy z pobytu v propasti tábora, není divu, ţe ani Nathan, ani já jsme se nedověděli mnoho o tom, co se s ní dálo v táboře ze dne na den (zvláště v posledních měsících), s výjimkou celkem jasné skutečnosti, ţe jen tak tak neumřela z podvýţivy a ţe ji nesklátila nějaká nakaţlivá choroba. A tak bude přesycený čtenář, kterého toto století krmí nekonečnou řadou vybraných krutostí, ušetřen podrobných záznamů vraţd, smrtí v plynových komorách, bití, mučení, zločinných lékařských experimentů, pozvolného umírání hlady, odpudivých scén s fékáliemi, jekotu a šílenství a jiných obrazů historické skutečnosti, které uţ nakonec vylíčil Tadeusz Borowski, Jean-François Steiner, Olga Lengyelová, Eugen Kogon, André Schwarz-Bart, Elie Wiesel a Bruno Bettelheim, abychom jmenovali aspoň ty nejvýmluvnější, kteří se pokusili vykreslit to peklo krví svého srdce. Má vize Sophiina pobytu v Osvětimi musí být nutně roztříštěná, a moţná i trochu pokřivená, i kdyţ ve vší poctivosti. I kdyby se totiţ byla rozhodla vyjevit buď Nathanovi, nebo mně ţalostné podrobnosti o svých dvaceti měsících v Osvětimi, moţná ţe bych pak stejně váhal strhnout závoj, protoţe jak George Steiner poznamenává, není jasné, zda “ti, kdo sami nebyli přímými účastníky, se smějí jen tak beze všeho těch čirých muk dotknout”. Musím přiznat, ţe mě samého pronásledovala jakási předpojatost ve smyslu, zda se neprávem nepokouším vstoupit na půdu zkušenosti tak bestiální a nevysvětlitelné, ţe by měla být nezcizitelným a plným právem výlučným majetkem těch, kdo ji protrpěli a kdo s ní buď zemřeli, nebo ji přeţili. Elie Wiesel, jeden z přeţivších, napsal:

“Romanopisci jí (zkušenosti nacistických hrůz) ve svých dílech sice využili…, ale přitom ji ochudili a zbavili její podstaty. Nacistické hrůzy se staly tématem číslo jedna, módním tématem, jaké zaručovalo čtenářskou pozornost a okamžitý úspěch…“ Nevím, do jaké míry tohle stoprocentně platí, ale přesto se podobného rizika obávám.

Nicméně nemohu přijmout Steinerův názor, ţe odpovědí je mlčení, ţe bude nejlíp, “nepřidávat trivia literárních nebo sociologických diskusí k věcem, o kterých se diskutovat vůbec nedá”. Stejně tak ovšem nesouhlasím s myšlenkou, ţe “tváří v tvář skutečnostem ţivota je umění triviální a nemístné”. Povaţuji to spíš za pietnost, uţ proto, ţe ani Steiner nemlčel. A i kdyţ se můţe ono ztělesnění zla, jímţ se Osvětim stala, zdát ve své neproniknutelnosti téměř kosmické, zůstává neproniknutelné jen potud, pokud se jím proniknout nepokusíme, byť to bylo sebenedokonaleji; a nakonec Steiner sám ihned dodává, ţe to nejlepší, co můţeme udělat, je “snaţit se pochopit”.

Domníval jsem se, ţe by bylo moţno dosáhnout aspoň malého průlomu do pochopení Osvětimi tím, ţe se budu snaţit pochopit Sophii, která byla sama přinejmenším propletenec vnitřních rozporů. Přestoţe nebyla Ţidovka, trpěla stejně jako kterýkoli Ţid, který ta muka přeţil, a – to myslím vyjde jasně najevo – v jistém hlubším smyslu trpěla víc neţ většina ostatních. (Pro řadu Ţidů je poměrně obtíţné vidět dál, za onen takříkajíc petrifikovaný charakter nacistické zuřivosti, a tak mi to ani nepřipadá jako nedostatek, nýbrţ spíš co omluvitelné opominutí, kdyţ se ve svých jímavých úvahách Steiner, sám Ţid, jen letmo zmiňuje o tom obrovském mnoţství lidí neţidovského původu – milionu lidí slovanských národností a cikánů –‚ které shltla mašinerie koncentračních táborů a kteří hynuli se stejnou nezvratností jako Ţidé, i kdyţ někdy moţná méně systematicky.)

Kdyby byla Sophie pouhou obětí – bezmocnou jako větrem hnaný list, lidské smítko, bez vůle, jako tolik jejích ztracených spolutrpitelů –‚ byla by vypadala jen jako další politováníhodný bědný vyhnanec, kterého bouře vyvrhla někde v Brooklynu, jako člověk, v němţ se neskrývají ţádná tajemství, která by bylo nutno odemknout. Jenţe podstata celé záleţitosti spočívá v tom, ţe sice v Osvětimi (a s tím se mi postupně toho léta vyznala) obětí skutečně byla, ale byla zároveň obětí i spoluviníkem, podílníkem viny – i kdyţ její kroky byly pouze výsledkem zoufalého neujasněného riskování, kroky rozhodně ne vypočítané – na onom masovém vyhlazování, jehoţ odporné výpary stoupaly z osvětimských komínů vzhůru k nebi, kdykoli vyhlédla přes spálená podzimní pole ven, oknem z mansardy svého ţalářníka Rudolfa Hösse. A zde tkvěla jedna základní příčina (i kdyţ

nebyla jediná) jejího sebezničujícího pocitu viny – viny, kterou skrývala před Nathanem a o jejíţ

povaze a reálnosti nedávala to sebemenší najevo, i kdyţ Nathan sám ten pocit v Sophii často krutě

zjitřoval. Sophie se totiţ nikdy nemohla vymanit z dusivého vědomí, ţe v jejím ţivotě byla doba, kdy hrála svou roli, byť sebeomezenější, roli účastnice na plánovaném zločinu. A byla to role posedlého a zlovolného antisemity – člověka, který vášnivě, náruţivě a s úpornou umíněností nenávidí Ţidy.

* * *

Sophie se mi zmínila o dvou význačných událostech, které se odehrály během jejího pobytu v Osvětimi, o událostech, o nichţ Nathanovi nikdy nic neřekla. O první – o dni jejího příjezdu do tábora – jsem se jiţ zmínil, ale Sophie se o ní rozhovořila teprve během posledních hodin, co jsme byli spolu. Druhou, jeţ se odehrála téhoţ roku a týkala se jejího velice krátkého vztahu k Rudolfu Hössovi, mi vylíčila spolu s událostmi, jeţ k ní vedly, během několika hodin jednoho deštivého srpnového odpoledne v Javorovém dvoře. Spíš bych měl říct během deštivého odpoledne a večera.

Kdyţ totiţ na mě tu epizodu s Hössem vychrlila, s horečným spěchem a s tolika věrnými detaily, ţe před mýma očima vyvstala s plastickou a aţ filmovou ţivostí něčeho, co jsem sám bezprostředně pozoroval, ze všeho vzpomínání a citové únavy a napětí, jeţ v ní vyprávění vyvolávalo, se pak beznadějně rozplakala, aţ musela přestat, takţe zbytek příběhu jsem si musel poskládat dohromady později. Setkání v Hössově neradostné mansardě se totiţ pro mě stalo – stejně jako onen první aprílový den jejího příchodu – ihned pamětihodným datem, a také mi takové v mysli zůstává, protoţe to bylo zároveň datum narození tří mých ţivotních hrdinů: mého otce, podzimem posedlého Thomase Wolfa a divokého Nata Turnera, toho fanatického černého démona, jehoţ duch tak silně vzrušoval představivost mého chlapectví a mého mládí. Bylo to třetího října a v Sophiině mysli zase hluboko utkvělo proto, ţe to bylo výročí jejího sňatku s Kazimirem Zawistowskim v Krakově.

A co dělal (zeptal jsem se sám sebe v duchu Steinerovy úvahy o existenci jistých podivných metafyzických distorzí v oblasti času) náš mladý Stingo, zelenáč a vojín námořní pěchoty Spojených států, právě v okamţiku, kdy se po obzoru valily poslední cáry toho hrozného kouře –

průhledné opony zvířeného prachu, podle Sophie tak hustého, “ţe jej člověk cítil na rtech jako písek” – cáry kouře ze spálených 2100 Ţidů z Athén a z řeckých ostrovů, na něţ se Sophie zahleděla po obzoru a jeţ zahalily idylická tělíčka poklidně se pasoucích ovcí tak hustým hávem, ţe to vypadalo, jako by sem padla těţká mlha z vistulských baţin? Odpověď je obdivuhodně prostá. Psal jsem přání k narozeninám – dopis, který jsem nedávno docela lehce získal od otce, jenţ

s láskou schovával i ty moje nejnanicovatější výplody (dokonce uţ za mého časného mládí), v naprosté jistotě, ţe jsem předurčen k tomu stát se v budoucnosti slavnou literární osobností.

Vybírám jen ústřední odstavec, který následoval po citově nadnesené úvodní zdravici. Dnes mě hluboce popuzuje ta tupost “vysokoškolské” manýry, ale myslím, ţe stojí za ocitování, protoţe se tím ještě zvýrazní onen nápadný a moţná aţ děsivý rozpor. Kdo má smysl pro historii, dovede být tolerantní. Navíc mi bylo osmnáct let.

3. října 1943

Dukeova univerzita, Durham, Severní Karolína.

Oddíl námořní pěchoty USA,

výcviková jednotka V-12.

…a zítra, tati, hraje Duke proti Tennessee a vládne tu čistá (i když navenek tlumená) hysterie.

Samozřejmě si děláme velké naděje a ve chvílích, kdy tento dopis dostaneš, bude již rozhodnuto, jestli se Duke zúčastní ligového mistrovství a jestli dostane nabídku do další soutěže, protože když porazíme Tennessee – což je náš nejsilnější protivník –‚ tak už do konce sezony pojedem jako po másle. Ale i Georgia vypadá dost silně a spousta lidí se sází, že skončí vůbec jako tým číslo jedna.

Jak se říká, je to všecko jako v loterii, že? Mimochodem, neslyšel jsi náhodou nějaké zprávy, že pohár Rose Bowl by se měl zase hrát na Dukeově univerzitě (ať už to první místo máme nebo ne), protože vláda prý v Kalifornii zakázala velká shromáždění pod širým nebem? Zřejmě se bojí japonské sabotáže. Ty zakrslé opice spoustě Američanů pěkně zamotaly život, že? Ale stejně by to byla velká legrace, kdyby se hrál Rose Bowl tady, a možná by ses sem na tu velkolepou podívanou

mohl zajet z Virginie podívat, ať už Dukeova univerzita hraje, nebo nehraje. Rozhodně jsem Ti myslím psal, že čistě díky abecední náhodě (u vojáků chodí všechno podle abecedy) bydlím v pokoji s Petrem Strohmyerem a Chuckiem Stutzem. Všichni se učíme, aby z nás byli u námořní pěchoty oficíři první třídy. Stutz patřil k druhému týmu v celoamerické lize, z Auburnu, a kdo je Strohmyer, to Ti jistě nemusím říkat. V téhle místnosti se hemží reportéři a fotografové jako myši. ( Důkaz časného nadání pro metaforu. ) Možná jsi viděl minulý týden v Time Strohmyerův obrázek, spolu s článkem, v kterém ho, jako by se nechumelilo, nazývají nejpozoruhodnějším hráčem od dob Toma Harmana a možná i Reda Grange. Víš, tati, je to moc prima kluk a nebylo by myslím ode mne čestné, kdybych nepřiznal, že se taky rád přihřívám v odlesku jeho slávy, zvlášť už proto, že těch slečen, co se kolem Strohmyera rojí, je hrozná síla (a jsou pěkné) a vždycky jich pár zbyde pro Tvého synáčka Stinga, pro tu mužskou čekanku. Po tom víkendovém zápase s Davidsonem tady bylo pěkně veselo…

Těch 2100 řeckých Ţidů, kteří zemřeli v plynu nebo byli spáleni v době, kdy jsem psal ten dopis, rozhodně v Osvětimi neznamenalo, jak mě upozornila Sophie, nějaký rekord v postupném masovém vyhlazování; při masakru maďarských Ţidů příštího roku – nad nímţ osobně dohlíţel Höss, který se do tábora vrátil po několikaměsíční nepřítomnosti, aby koordinoval likvidaci, jiţ tak dychtivě očekával Eichmann, operaci nazvanou Aktion Höss – došlo k zabíjení daleko v širším rozsahu. Ale tak masová vraţda byla ve své chvíli v rozvoji Osvětimi-Brzezinky obrovitým aktem, největším z dosud inscenovaných, aktem komplikovaným logickými problémy a úvahami prostorovými a manipulačními, s jakými se tady v tak náročném měřítku ještě nikdo nesetkal. Bylo běţnou praxí, ţe Höss posílal vojenskou leteckou expresní poštou s označením “streng geheim” –

přísně tajné – Reichsführerovi SS Heinrichu Himmlerovi svá hlášení týkající se obecného charakteru, fyzického stavu a statistického sloţení jednotlivých “selekcí”, které probíhaly téměř denně (někdy dokonce i několikrát za den) a při nichţ byli Ţidé přivezení vlakem rozděleni do dvou kategorií: schopní, ti, co byli natolik zdraví, aby mohli ještě nějakou dobu pracovat, a neschopní, jejichţ osud byl ihned zpečetěn. Vzhledem k přílišnému mládí, přílišnému stáří, celkové slabosti, vzhledem k útrapám cesty nebo následkům prodělaných nemocí bylo jen poměrně málo Ţidů uznáno za schopné a určeno k fyzické práci; jednou psal Höss v hlášení Eichmannovi, ţe jednorázově bylo vţdy průměrně vybráno k dočasnému přeţití mezi dvaceti pěti aţ třiceti procenty.

Ale z nějakého důvodu se vedlo řeckým Ţidům hůř neţ Ţidům z jiných národních skupin. Ţidy, co vystupovali z vlaků přijíţdějících z Athén, shledávali esesáčtí doktoři tak oslabené, ţe na pravou stranu nádraţní rampy – stranu vyhrazenou pro ty, kteří měli zůstat naţivu a pracovat – poslali moţná jen o málo víc neţ jednoho z deseti.

Hösse tento jev udivoval a vyváděl z míry. V přípise z onoho třetího dne měsíce října – dne, kdy prý Sophie přes pronikavý černý dým a zápach, který tak silně v člověku otupoval schopnost vnímat proměnu ročního období, prvně na tváři ucítila štiplavě řízný dotek podzimu – Höss uváděl, ţe teoreticky existuje jeden z moţných čtyř důvodů anebo spíš kombinace těchto čtyř důvodů, která způsobuje, ţe jsou řečtí Ţidé doslova vytahováni z dobytčích a nákladních vagonů v tak hrozně poničeném stavu, kdy řada vězňů je jiţ mrtva nebo téměř mrtva: podvýţiva daná uţ původem; výjimečně dlouhá cesta, jiţ mimo jiné způsobuje špatný stav ţeleznic v Jugoslávii, kudy deportovaní Ţidé musejí projíţdět; náhlý přechod ze suchého horkého středozemního klimatu do vlhkého baţinatého ovzduší kolem horní Visly (přestoţe Höss dodal v poznámce na okraj, pro něho v té neformálnosti naprosto atypické, ţe i to ho udivuje, protoţe pokud jde o horko, aspoň v létě je v Osvětimi “větší vedro neţ ve dvou peklech naráz”); a konečně jistý povahový rys, Ratlosigheit, běţný u lidí z jiţního podnebí, tudíţ lidí se slabou morální výdrţí, coţ způsobuje, ţe prostě nesnesou šok vyvolaný náhlým vytrţením z vlastního ţivotního prostředí, stejně tak jako nesnesou cestu za neznámým cílem. Tou chabostí mu připomínají cikány, i kdyţ ti naopak cestování přivyklí jsou. Své myšlenky diktoval pomalu a rozváţně Sophii, poněkud drsnou výslovností s hodně otevřenými samohláskami a ostrými sykavkami, v níţ Sophie hned na začátku poznala hlas severního Němce od Baltu, a dělal pauzy, jen aby si zapálil další cigaretu (kouřil nepřetrţitě, jednu

cigaretu zapaloval od druhé, a Sophie si všimla, ţe na prstech pravé ruky, malých a na člověka tak poměrně hubené postavy dosti buclatých, má skvrny kaštanové barvy) a aby se přitom na několik vteřin s rukou lehce přitisknutou k čelu zamyslel. Zvedl k ní zrak a zdvořile se jí zeptal, jestli nediktuje příliš rychle. “Nein, mein Kommandant.“

Uctívaná německá Gabelsbergova těsnopisná metoda, kterou se naučila psát v šestnácti letech v Krakově a kterou tak často uţívala, kdyţ pomáhala otci, se jí vybavila s obdivuhodnou lehkostí, přestoţe jí uţ nepsala několik let; vlastní rychlost a obratnost ji aţ udivovaly a v duchu děkovala tatínkovi, který sice uţ tou dobou leţel někde v sachsenhausenském hrobě, ale který jí poskytl takový prostředek k záchraně. Zatímco Höss zůstal uprostřed věty mlčet, popotahoval z cigarety, kašlal zahlenovaným kuřáckým kašlem a vstoje upíral pohled na holá říjnová pole a louky, s hranatým, opáleným a ne nehezkým obličejem stopeným v modravé mlze tabákového dýmu, jeden proud Sophiiny mysli se rozběhl za otcem – jejich vztah byl vţdycky tak formální a vzdálený, ţe se v jejích vzpomínkách často objevoval jako “profesor Biegaski”. Vítr v tom okamţiku foukal na druhou stranu od brzezinských komínů a vzduch byl čistý. I kdyţ venku bylo lehce mrazivé počasí, zde, v mansardě Herr Kommandanta, bylo pod prudce sešikmenou střechou teplo a útulno, protoţe pod krovem se drţel teplý vzduch stoupající domem vzhůru a navíc se dovnitř linulo teplo časného odpoledního slunce. Za okenními tabulkami zůstalo uvězněno několik velkých masařek, které v tichu bzučely jako napjatá guma nebo se útočně rozletěly v těsném prostoru, vrátily se, zmateně zabzikaly a ztichly. Bylo tu také několik zbloudilých apatických vos. Místnost byla vybílena vápnem a zářila aseptickou bělostí jako nějaká laboratoř; absolutně čistá, holá a přísná. Byla to Hössova soukromá pracovna, jeho svatyně a tajné útočiště a také místo, kde vykonával svou nejsoukromější, nejdůvěrnější a nejzávaţnější práci. Ani jeho zboţňované děti, které mohly volně prolézat všechna ostatní tři patra domu, sem nesměly. Bylo to doupě byrokrata s kněţsky posvátnými zálibami.

Místnost byla zařízena skrovně: byl tu prostý stůl z borového dřeva, ocelová registratura, čtyři ţidle s rovnými opěradly, lůţko, na kterém Höss někdy lehával, kdyţ potřeboval zahnat migrény, které ho čas od času přepadaly. Byl tu i telefon, ale ten míval obyčejně vypnutý. Na stole leţely v úhledných hromádkách papíry na psaní, stejně úhledně uspořádaná kolekce per a tuţek, černý psací stroj, těţký kancelářský s ozdobnou značkou Adler. Uţ jeden a půl týdne sedala Sophie dlouhé hodiny za tím psacím stolem nebo za menším (který býval schovaný pod stolem a který měl polskou klávesnici) a vyťukávala Hössovu korespondenci. Jindy, a tak tomu bylo právě nyní, seděla na ţidli a Höss jí diktoval. Hössův projev probíhal spíš v jakýchsi rychlých výbuších prokládaných nekonečnými pauzami – pauzami, v kterých bylo téměř slyšet dusot pádících myšlenek v jeho hlavě, barbarsky těţkopádné sloţité německé myšlení – a během těchto přestávek Sophie upírala oči po stěnách holých a ničím nezkrášlených, aţ na ten grandiózní výtvor, jemuţ by seděl přívlastek Kitsch, dílo, jaké uţ viděla dříve, různobarevnými pastely vyvedeného Adolfa Hitlera z hrdinského profilu, oděného jako rytíře svatého grálu v brnění z pravé nerezavějící solingenské oceli. Jakoţto ozdoba této mnišské cely to mohl být stejně tak dobře portrét Krista, Höss dumal a škrábal se přitom na bradě, jeţ připomínala vystupující poloostrov. Sophie čekala.

Důstojnickou blůzu měl svlečenou a límeček u košile rozepnutý. Ticho tady nahoře bylo aţ

nezemsky neskutečné. Doléhaly sem velice slabě jen dva splývající zvuky, tlumený hluk neodmyslitelný od samé existence Osvětimi a rytmický jako mořský příboj: supění lokomotiv a vzdálené dunění posunovaných vagonů.

“Es kann kein Zweifel sein…“ začal znovu, ale pak naráz ustal. “Nemůţe být pochyb – ne, to je moc silné. Neměl bych snad říct něco méně jednoznačného?” Byl to problematický otazník.

Hovořil v tu chvíli totiţ (jako to uţ učinil několikrát) s podivným tázavým tónem v hlase, jako by si přál slyšet Sophiino mínění, aniţ by přitom kompromitoval svou autoritu, přestoţe to ve skutečnosti dělal. Vlastně se tou otázkou obracel k nim oběma. V hovoru se Höss vyjadřoval velice přesně. Avšak styl jeho dopisů, jak si Sophie všimla, byl sice pouţitelný a rozhodně ne primitivní, ale často upadal do těţkopádnosti a liboval si v nepřehledných zamotaných větných periodách; pohyboval se triviálně kulhavými rytmy člověka vychovaného v armádě, věčného pobočníka. Höss

opět upadl do jedné ze svých protahovaných zámlk.

“Aller Wahrscheinlichkeit nach,” navrhla Sophie poněkud nesměle, i kdyţ ne tak váhavě, jako by to učinila ještě před několika dny. “To je daleko méně jednoznačné.”

“Podle vší pravděpodobnosti,” opakoval Höss. “Ano, to je velice pěkné. To dává panu Reichsführerovi daleko více prostoru, aby si o té věci udělal vlastní úsudek. Napište to tak a potom bude následovat…“

Při Hössově poznámce pocítila Sophie záblesk jistého uspokojení, skoro radosti. Zdálo se jí, jako by se mezi nimi neznatelně prolamovala nějaká překáţka, po tolika hodinách, během nichţ se choval s ţeleznou neosobností a věcností a kdy jí diktoval s chladným strojovým nezájmem.

Doposud se stalo jen jednou – a to na krátký okamţik předchozího dne –‚ ţe onu přehradu nechal padnout. Nebyla si tím jista, ale dokonce se jí zdálo, ţe v jeho hlase v tu chvíli odkryla stopu tepla, jako by náhle hovořil přímo k ní, určité lidské bytosti, a ne ke své otrokyni, eine schmutzige Polin, kterou vyzvedla z roje nemocných a umírajících mravenců neuvěřitelná náhoda (nebo se to moţná stalo díky milosti Boţí, uvaţovala někdy zboţně) anebo skutečnost, ţe byla bezpochyby vzácnou výjimkou mezi vězni, ne-li vůbec jediná, která vedle svého polského a německého bilingvizmu psala také v obou jazycích dobře na stroji a ovládala Gabelsbergerův těsnopis. Těsnopisně také dokončila předposlední odstavec Hössova dopisu Himmlerovi: “Podle vší pravděpodobnosti bude nutno znovu zváţit problém transportu řeckých Ţidů, pokud se bude v nejbliţší budoucnosti uvaţovat o dalších deportacích z Atén. Jelikoţ byly technické moţnosti Zvláštní akce v Brzezince proti veškerému očekávání mimořádně zatíţeny, dovolujeme si ve vší úctě navrhnout, aby byla ve specifickém případě řeckých Ţidů uváţena ve východních okupovaných oblastech také alternativní cílová místa určení jako např. KL Treblinka nebo KL Sobibór.”

Höss se pak odmlčel a zapálil si od nedopalku poslední cigarety novou. Hleděl s mírně nepřítomným pohledem pootevřeným oknem ven. Najednou lehce vykřikl, natolik hlasitě, ţe si myslela, ţe se něco stalo. Avšak po obličeji se mu rázem rozprostřel úsměv a Sophie slyšela, jak vydechl “Áá!” a naklonil se, aby lépe viděl na louku před domem. “Áá,” řekl znovu, uchvácen, nadechl se a pak ji pološeptem zavolal: “Honem! Pojďte sem!” Zvedla se a postavila se vedle něho, hodně blízko, tak blízko, ţe cítila, jak se dotýká jeho uniformy, a sledovala jeho zrak dolů na louku. “Harlekýn!” vykřikl. “To je krása!” Dole na louce cválal v dlouhém oblouku s divokou nespoutanou bujností křídově bílý arabský hřebec, samý sval a pohyb, lehce ometaje ohradu kolem výběhu vysoko zdviţeným bílým ocasem, který za ním vlál jako chochol bělavého kouře.

Pohazoval ušlechtilou hlavou s arogantní bezstarostnou radostí, jako by byl dokonale posedlý tou rozevlátou trojrozměrnou krásou v pohybu, jeţ vyzařovala z jeho cválajících předních i zadních nohou a z celého jeho těla sršícího prudkou zdravou energií. Sophie uţ hřebce viděla, i kdyţ nikdy v tak poetickém rozletu. Byl to polský kůň, válečná kořist, a patřil Hössovi. “Harlekýn!” slyšela, jak vykřikl znovu, očarován pohledem. “To je zázrak!” Hřebec cválal úplně sám, kolem dokola nebylo ţivé duše. Páslo se tu jen několik ovcí. Za loukou se tísnily na horizontu zakrslé nanicovaté lesy, které se začínaly barvit špinavě olovnatou barvou haličského podzimu. Okraj lesa lemovala roztroušená pustá selská stavení. Přestoţe to byl neutěšený a nehezký pohled, Sophie se raději dívala tímhle směrem neţ na druhou stranu – na stále rušnou přeplněnou ţelezniční rampu, kde probíhala selekce, na ty zašlé šedohnědé cihlové kasárenské baráky vzadu, na scenérii, jíţ vévodilo v ţeleze vyvedené a jasně čitelné heslo: ARBEIT MACHT FREI. V tom okamţiku Sophii zamrazilo: jednak jako by ji za krkem ovál sotva citelný průvan a jednak ucítila, ţe se jejího ramene lehce dotkly prsty Hössovy ruky. Ještě se jí nikdy nedotkl; znovu se zachvěla, i kdyţ cítila, ţe ten dotyk byl naprosto neosobní. “Jen se na toho Harlekýna podívejte!” šeptal jí jedním dechem.

Majestátní zvíře obíhalo po obvodu svého vězení jako vítr, zanechávajíc za sebou nepatrné obláčky zvířeného okrového prachu. “To jsou nejbáječnější koně na světě, ti polští arabi,” poznamenal Höss. “A Harlekýn – to je úplný triumf!” Kůň jim zmizel z očí.

Naráz se vrátil k diktování a pokynul Sophii, aby se zase posadila. “Kde jsem skončil?” Přečetla mu poslední odstavec. “Aha, takţe,” pokračoval. “Teď to dokončíme. Dokud však nedostaneme další instrukce, pokládáme rozhodnutí tohoto velení pouţít část tělesně schopných Ţidů ve

Zvláštním oddílu v Brzezince za schválené a platné. Tak těsnou návaznost těchto tělesně oslabených vězňů na Zvláštní akci zřejmě ospravedlňují okolnosti. Konec odstavce. Heil Hitler!

Podpis jako obvykle a ihned opsat na stroji.”

Rychle uposlechla jeho rozkazu, posadila se za psací stroj, dala do něj jeden papír na originál a pět průklepových archů a zůstala s hlavou skloněnou nad prací, sledujíc však přitom, ţe kousek od ní vzal do ruky nějakou oficiální příručku a pustil se do čtení. Periferním viděním dokonce zjistila, i o jakou knihu šlo. Nebyla to běţná zelená příručka SS, ale břidlicově modrá armádní příručka pro intendantní důstojníky s názvem, který zabíral téměř celou přední stranu měkkých desek: Zlepšení metody měření a předvídání při prosakování septických nádrží za nepříznivých půdních a klimatických podmínek. Jak málo času asi Höss v ţivotě promrhal! pomyslila si. Mezi jeho posledními slovy a okamţikem, kdy příručku uchopil, uplynuly sotva dvě vteřiny, a on jiţ byl ponořen do četby. Stále ještě jako by cítila na ramenou ten přízračný dotyk jeho prstů. Sklopila oči a naklepávala dopis, ani na okamţik se nedávajíc vyvést z míry tou syrovou věcnou informací, kterou zřetelně pochopila z Hössových stylistických opisů v závěru listu: “Zvláštní akce”, “Zvláštní oddíl”. Jen málokteří vězni v táboře si neuvědomovali, jaká skutečnost se za těmito eufemismy skrývá, a kdyby měli přístup k Hössovu sdělení, dovedli by si je většinou snadno převést do volného překladu: “Řečtí Ţidé jsou ubohá chátra a stejně brzy pomřou, takţe doufáme, ţe je úplně v pořádku, kdyţ byli přiděleni k jednotce komanda smrti, která funguje u krematorií, kde mohou manipulovat s mrtvolami, vybírat jim zlaté zuby a házet těla do pecí, aţ se nakonec sami tak dokonale vyčerpají, ţe budou taky zralí do plynu.” Sophii tohle přetlumočení Hössova textu běţelo myslí zároveň s tím, jak slova dopisu psala a formulovala koncept, který by jí byl ještě před šesti měsíci, kdyţ sem přijela, připadal k nevíře obludný, ale který teď v mysli registrovala jako něco běţného a stále se střídajícího v tomto novém vesmíru, jejţ nyní obývala, jako něco, nad čím není třeba se pozastavovat (podobně jako tomu bylo ve světě, který znala z minulosti) a co je nutno brát stejně samozřejmě, jako kdyţ si jde člověk koupit k pekaři chleba.

Dokončila dopis bez jediné chyby, s vykřičníkem za pozdravem Führerovi přiklepnutým s takovou vehemencí, ţe se ze stroje ozvalo slabé zacinkání. Höss zvedl oči od příručky, jedním gestem ji poţádal o dopis a plnicí pero a ona mu obratem vyhověla. Pak zůstala stát a čekala, aţ

Höss napíše osobní postscriptum na prouţek papíru, který připnula sponkou dolů k originálu, a poslouchala, jak si Höss hlasitě podle svého zvyku předříkává v synchronizovaném rytmu sám sobě do pera: “Můj milý Heini! Srdečně lituji, ţe se s Tebou nemohu zítra setkat v Posen, kam odesílám tento dopis leteckým kurýrem. Hodně úspěchu s řečí “starým kamarádům SS. Rudi.” Pak jí dopis vrátil se slovy: “Tohle musí odejít nejlépe ihned, ale nejdřív napište dopis tomu faráři.”

Vrátila se ke stolu a s námahou sloţila ten německý vehikl těţký jako cent na zem a vzala si místo něho polský stroj. Byl vyroben v Československu, a tudíţ byl podstatně lehčí neţ německý psací stroj, a také modernější; psalo se na něm rychleji a prsty při psaní ani zdaleka tak netrpěly.

Pustila se do psaní a překládala přitom rukopisný záznam dopisu, který jí Höss nadiktoval předchozího odpoledne. Týkal se sice menšího, ale dosti nepříjemného problému v místních vztazích. Obsahoval také podivné vzdálené názvuky problematiky Les Misérables, na které si, ach boţe, tak dobře pamatovala. Höss totiţ dostal dopis od kněze z blízké obce – sice blízké, ale za obvodem okolního vyhrazeného prostoru, odkud byli všichni polští občané odsunuti. Farář si stěţoval, ţe v noci vnikla do kostela skupina opilých táborových dozorců (přesné číslo není známo) a odnesla odtud z oltáře dva nesmírně vzácné svícny – skutečně nenahraditelné předměty, rukodělné práce ze sedmnáctého století. Sophie dopis Hössovi přeloţila přímo z farářovy zoufale nešťastné kostrbaté polštiny. Při četbě z dopisu vycítila odvahu, skoro aţ troufalost; ať uţ tomu bylo jak chtělo – a moţná ţe to byla pouhá hloupost –‚ sdělení tohoto bezvýznamného faráříčka z jedné farnosti se muselo tlumočit veliteli Osvětimi. A přestoţe byl dopis svým způsobem psán vychytrale, tón byl poníţený, aţ servilní (“račte odpustit, ţe okrádám velectěného pana velitele o jeho drahocenný čas”) nebo krajně opatrný (“a dovedeme pochopit, jak můţe podobnou alotrii, jeţ

začala bezpochyby nevinně, vyprovokovat nemírné poţití alkoholu”), ale prostým faktem zůstávalo, ţe nebohý farář psal nešťasten a v šíleném, i kdyţ ovládaném zoufalství, jako by jeho

ovečky někdo okradl o jejich nejsvětější majetek, coţ nakonec přesně tak bylo. Při četbě Sophie hlasem zdůraznila poníţený tón, který farářovo aţ chorobně úporné zoufalství poněkud zeslabil, a kdyţ dočetla, slyšela, jak Höss nasupeně vzdychl.

“Svícny!“ řekl. “Proč já se zrovna musím zabývat nějakými svícny?”

Zvedla oči a zahlédla na jeho rtech lehounký náznak sebeironizujícího úsměvu a uvědomila si –

poprvé za ty dlouhé hodiny jeho strojově neosobní přítomnosti, kdy se jakýkoli jeho dotaz týkal výlučně jen těsnopisu a překládání –‚ ţe jeho mírně ţertovná rétorická otázka byla skutečně aspoň částečně adresována jí. Tak ji to vyvedlo z míry, ţe jí tuţka vypadla z ruky. Zůstala s pusou otevřenou a nedostala ze sebe ani slovo, a nezmohla se dokonce ani na to, aby jeho úsměv opětovala.

“Církev,” řekl jí, “musíme se snaţit být slušní k místní církvi – dokonce i na vesnici. To je dobrá politika.”

Mlčky se shýbla a zvedla ze země tuţku.

Pak jiţ mluvil přímo k ní. “Vy jste samozřejmě římská katolička, ţe ano?”

Necítila v tom ţádnou ironii, ale dlouhou dobu nebyla s to odpovědět. Pak konečně ze sebe dostala kladnou odpověď, ale zároveň ji vyvedlo z míry, kdyţ naprosto spontánně dodala: “Vy jste?” Do obličeje se jí nahrnula krev, protoţe si uvědomila, jak jsou ta slova dokonale stupidní.

K jejímu překvapení a úlevě zůstal chladný a jeho hlas zněl aţ apaticky věcně, kdyţ říkal: “Býval jsem katolík, ale teď jsem Gottgläubiger. Věřím, ţe existuje nějaký bůh – někde. Věříval jsem v Krista.” Odmlčel se. “Ale s křesťanstvím jsem se rozešel.”

A to bylo všecko. Řekl to tak nezúčastněně, jako by právě oznámil, ţe odloţil obnošené šaty. Pak uţ k ní neformálně nepromluvil ani slovo a choval se pouze úředně a dával jí instrukce, aby napsala přípis SS Sturmbannführerovi Fritzi Hartjensteinovi, veliteli posádky SS, s pokynem, aby se v jmenovaných kasárnách zahájilo pátrání po svícnech a vyvinulo se co největší úsilí k vypátrání viníků, které pak vojenský prokurátor exemplárně potrestá vězením pro porušení disciplíny. A tak to šlo dál – memorandum pětkrát, z čehoţ jedna kopie se měla poslat SS Oberscharführerovi Kurtu Knittelovi, vedoucímu Sekce VI (Kulturabteilung) a činiteli odpovědnému za školení a politickou výchovu posádky, jednu kopii téţ SS Sturmbannführerovi Konradu Morgenovi, předsedovi zvláštní komise pro vyšetřování nepřístojností a korupce v koncentračních táborech. Pak se vrátil k trampotám farního otce, nadiktoval jí německý dopis a uloţil jí, aby jej převedla do farářovy řeči; a Sophie právě tento den jeho dopis přepisovala na stroji s uspokojivým pocitem, ţe ten neřád Hössovy německé prózy můţe převést do slušného přediva zlaté polštiny: Milý otče Chybiski, zpráva o případu vandalství ve Vašem kostele nás velice pobouřila a zarmoutila. Není nic smutnějšího než představa, že by byly znesvěceny posvátné předměty, a ujišťujeme Vás, že se budeme snažit všemi prostředky, jež nám jsou k dispozici, aby Vám byly Vaše vzácné svícny navráceny. Přestože byly mužstvu této posádky uloženy nejpřísnější kázeňské tresty, zásady, jaké jsou vyžadovány od každého člena SS – vlastně od každého Němce sloužícího v okupovaných územích –‚ nelze se vyhnout případům jejich porušení a pevně doufáme, že pochopíte… Sophiin stroj klapal tichem mansardy, zatímco Höss dumal nad svými diagramy ţumpy a mouchy bzučely a poletovaly a z dálky sem doléhalo dunivé posunování nákladních vozů, které znělo jako neutuchající tlumené dunění letního hromobití.

Kdyţ končila (a připojovala standardní Heil Hitler!) znovu se v ní srdce poplašeně rozbušilo, protoţe Höss opět promluvil, a kdyţ zvedla zrak, zjistila, ţe se jí dívá přímo do očí. Přestoţe jeho slova zapadala do klapotu stroje, byla si téměř jistá, ţe říká: “To je velmi pěkný šátek.” Zvedla ruku a mechanicky, i kdyţ nakonec s jakýmsi koketním gestem, se prsty šátku na temeni hlavy lehce dotkla. Kostkovaný zelený šátek, spíchnutý přímo ve vězení z kousku laciného etamínu, jí zahaloval lebku a komické čupřiny, které jí dorůstaly v nevzhledných chomáčích uţ deset měsíců od okamţiku, kdy ji ostříhali aţ po samé kořínky. Ten šátek byl také vzácná výsada; jen vězňové, které potkalo to štěstí, ţe mohli pracovat u Frau Hössové, směli ukrýt svou poniţující holohlavost, s kterou se kaţdý chovanec tábora, ţena nebo muţ, předváděl v hermeticky uzavřeném světě za elektrickými dráty plotů. Za toto minimum důstojnosti, které se Sophii milostivě dostalo,

pociťovala sice malou, ale opravdovou vděčnost.

“Danke, mein Kommandant!” Slyšela, jak jí selhává hlas. Představa, ţe by měla s Hössem konverzovat na jakékoli úrovni mimo svou funkci písařky s částečným pracovním úvazkem, ji naplňovala obavami a Sophie při tom začínala pociťovat aţ jakousi ţaludeční nervozitu. A tu nervozitu ještě zvyšovala skutečnost, ţe po konverzaci s Hössem vlastně zoufale baţila. Strachem jí kručelo v ţaludku – nebyl to ani tak strach z velitele samého, ale strach, ţe to sama nervově nezvládne, ţe se jí nakonec nedostane té potřebné obratnosti, síly improvizovat, citlivé taktiky hereckého nadání a nakonec oné vychytralé přesvědčivosti, jejímţ prostřednictvím si tak zoufale přála dostat ho do zranitelné pozice a pak podle moţnosti zpracovat natolik, aby vyhověl skrovným poţadavkům její vůle. “Danke schön!” opakovala nevhodně a neomluvitelně hlasitě, a pomyslela si přitom: Ty blázne, tiše, ještě si bude myslet, ţe jsi nějaká děsně pitomá naivka. Vyjádřila tak svou vděčnost tlumenějším hlasem a s rozváţnou vypočítavostí jen zamrkala víčky a skromně sklopila oči. “Dala mi ho Lotte,” vysvětlovala. “Dostala dva od Frau Hössové a jeden mi věnovala. Šikovně mi přikryje hlavu.” Jenom se uklidni, nabádala se. Moc nemluv, vůbec moc nemluv, aspoň teď ještě ne.

V rychlosti přehlíţel dopis faráři, přestoţe podle vlastního doznání neznal polsky ani slovo.

Sophie se na něho dívala a poslouchala: “…diese unerträgliche Sprache,” říkal lehkým tónem a kroutil všelijak rty, aby napodobil nějaká naprosto nevyslovitelná slova z toho nemoţného jazyka, ale rychle se vzdal a zvedl se. “Dobrá,” prohlásil. “Doufám, ţe jsme toho nešťastného padre uklidnili.” Přešel s dopisem ke dveřím mansardy, otevřel je a na chvíli zmizel Sophii z očí a volal dolů o patro níţ, kde uţ na takovéto rázně vykřikované rozkazy čekal jeho pobočník Untersturmbannführer Scheffler. Sophie poslouchala Hössův hlas, tlumený za stěnami a přikazující Schefflerovi, aby dopis dal ihned doručit po poslovi do kostela. Zezdola se ozval Schefflerův hlas, uctivý, ale nezřetelný. Vyrozuměla: “Hned jsem nahoře, pane veliteli!” “Ne, přijdu dolů a ukáţu vám to!” slyšela, jak Höss vykřikl netrpělivě.

Muselo dojít k nějakému nedorozumění a velitel to šel zřejmě napravit, polohlasně si cosi hučel sám pro sebe a s dupotem sestupoval v koţených jezdeckých botách s podkůvkami, aby promluvil s pobočníkem, hromotluckým poručíkem z Ulmu, člověkem nepohnuté tváře bez výrazu, kterému v tu chvíli uţ zrovna cosi začal vysvětlovat. Jejich hlasy sem doléhaly jako nejasný monotónní dohovor, nezřetelné blábolení. Pak tím proudem slov k Sophiinu sluchu proniklo na prchavý okamţik cosi, co si při vší bezvýznamnosti a krátkosti z té tříště nespočetných vzpomínek na ono místo a na ten čas uchovávala v paměti jako jeden z nejpamětihodnějších citových záţitků. Jakmile tu hudbu uslyšela, ihned věděla, ţe vychází z obrovitého elektrického gramofonu, který vévodil v salonu o čtyři patra níţ, místnosti přeplněné čalouněným nábytkem s matně lesklými damaškovými potahy a přehozy a závěsy. Po ten jeden a půl týdne, co strávila pod střechou Hössova domu, vyhrával přístroj ve dne téměř bez přestání – aspoň vţdycky, kdyţ byla v doslechu amplionu, ať uţ

to bylo v přeplněném vlhkém sklepním útulku, kde spala na slamníku, anebo tady nahoře v mansardě, kam útrţky té hudby zaznívaly věčně otevřenými dveřmi, prolétaly kolem jejích nevnímajících uší a mizely někde venku za oknem.

Sophie málokdy tu hudbu vnímala, ve skutečnosti se snaţila ji úmyslně neslyšet, protoţe to nikdy nebylo nic jiného neţ ječivé německé lidovky toho nejlacinějšího druhu, tyrolácké legrácky, jódlování, sbory se zvonkohrami a s harmonikami, to všechno prokládané věčně opakovanou muzikou linoucí se z berlínských kaváren a tančíren, muzikou v slzavém stylu nejrůznějších výlevů Trauer, zvláště takových srdcervoucích výkřiků jako “Nur nicht aus Liebe weinen”‚ šlágru, který klokotal Hitlerův oblíbený slavíček Zarah Leanderová a který vyhrávala znovu a znovu s nemilosrdnou monotónní posedlostí paní domu – uvřeštěná a šperky jako vánoční stromeček ověšená Hössova manţelka Hedwig. Sophie kdysi po takovém gramofonu touţila, aţ jej teď pociťovala jako ránu do prsou, a kradmo si jej prohlíţela, kdyţ musela procházet obývacím pokojem ze svého útulku v suterénu nahoru do mansardy. Pokoj vypadal jako napodobenina jedné ilustrace, kterou kdysi viděla v polském vydání Dickensova románu Staroţitníkům krám: byl přeplněn francouzskými, italskými, ruskými a polskými staroţitnostmi všech epoch a stylů a

vypadal jako výplod úsilí nějakého šíleného bytového návrháře, který bez ladu a skladu nastavěl na parketovou podlahu pohovky, ţidle, stoly, psací stolky, dvojkřesla, chaises loungues a divany a vytvořil tak jakýsi embryonální palác – neboť do jednoho sice velkého, ale omezeného prostoru nacpal nábytek, který by stačil na celý tucet místností. I v této splácanině však gramofon nějak vystupoval, přestoţe sám byl napodobeninou staroţitnosti, bohatě vyvedenou v třešňovém dřevě.

Sophie ještě nikdy neviděla gramofon, jehoţ zvuk byl zesilován elektricky – měla zkušenosti z praxe s malými, plechově znějícími aparáty na ruční kliku a vědomí, ţe ten nádherný přístroj se má propůjčovat k reprodukci takového Dreck, ji naplňovalo zoufalstvím. Kdyţ šla jednou kolem a podívala se důkladněji, zjistila, ţe je to Stromberg Carlson, a předpokládala, ţe je to švédský výrobek, aţ jí řekl Broněk – prostý, ale mazaný polský chlapec, který u pana velitele v domě pracoval jako údrţbář a byl tu hlavním dodavatelem klepů a informací –, ţe je to americký přístroj, prý ukořistěný z baráku nějakého pracháče nebo z nějakého vyslanectví na západě a dovezený sem, kde měl zaujmout místo mezi předměty té hory těţké válečné kořisti nashromáţděné za babku ze všech vyplundrovaných koutů Evropy. Kolem gramofonu byly ve skleněných vitrínách naskládány řady tlustých gramofonových alb a nahoře na gramofonu samém seděla naducaná panenka v bavorském kroji, z růţového celuloidu, tváře jen prasknout, a foukala na zlatý saxofon. Euterpé, sladká Múza hudby, pomyslela si Sophie a rychle šla dál…

Die Himmel erzählen die Ehre

Gottes,

und seiner Hände Werk

zeigt an das Firmament!

Nezřetelným povídáním Hösse a jeho pobočníka k ní prorazil chór z elysia, probodl ji takovým vytrţením, ţe se maně zvedla od stroje a lehce se chvějíc, vzdávala té hudbě němou úctu. Co se proboha stalo? Který blázen či podivín tam dal tu desku? Nebo to byla sama Hedwig Höss, která se najednou pomátla na rozumu? Sophie nevěděla, ale to nevadilo (později ji napadlo, ţe to musela být Hössova druhá dcera Emmi, jedenáctiletá blondýnka se zarputilou pihovatou, dokonale kulatou tváří, která si po obědě z nudy pouštěla prostě nějaké zvláštní melodie, jaké ještě neznala); ale to jí bylo skutečně nakonec jedno. Extatické hosana jí přejelo po celém povrchu těla jako boţské ruce a zamrazilo jí přitom vytrţením; tělem jí projíţděla jedna mrazivá vlna za druhou; na dlouhé vteřiny jako by se ta mlha a noční temnota její existence, jíţ klopýtala jako náměsíčná, rozplynula, rozehřáta paprsky sálajícího slunce. Popošla k oknu. V šikmém úhlu okenní tabulky spatřila odraz svého bledého obličeje pod kostkovaným šátkem a níţ modrobíle prouţkovaný hrubý vězeňský mundúr; víčka se jí chvěla, rozplakala se, a kdyţ se zahleděla skrz svůj vlastní průsvitný obraz ven, uviděla opět toho čarokrásného bělouše, který se v tu chvíli pásl, a louku s ovečkami v pozadí, a její zrak zabloudil ještě dál, jakoby aţ kamsi na sám okraj světa, k okolku špinavě šedavých podzimních lesů, přetavených tím poţárem hudby v majestátní reliéf z umírajícího, ale mohutně působícího listoví, nevýslovně krásné umělecké dílo, zářící vnitřním nepostiţitelným kouzlem.

“Otče náš…“ začala německy. Ztracená v té hudbě, dokonale unesená tím hymnem zavřela oči a andělské trio zatím vyzpívalo svou mystickou chválu kolotající Múze hudby, pomyslela si Sophie a rychle šla dál…

Dem kommenden Tage sagt es der

Tag.

Die Nacht, die verschwand

der folgenden Nacht…

“Pak hudba přestala,” vyprávěla mi Sophie. “Vlastně hned ještě ne, ale za chviličku nato.”

Přestala uprostřed té poslední části, moţná ji znáš – má to slova “Zeměmi všemi rozléhá se Jeho Slovo” –‚ a kdyţ hudba přestala, ucítila jsem naprosté prázdno. Tu začatou modlitbu, ten otčenáš jsem nedokončila. Nevím, ale myslím, ţe právě v tom okamţiku jsem začala ztrácet víru. Ale opravdu uţ nevím, kdy mě Bůh opustil. Anebo já Jeho. Prostě jsem pocítila prázdnotu. Bylo to, jako kdyţ člověk najde ve snu, kde všechno bývá tak skutečné, něco vzácného – chci říct něco nebo někoho neuvěřitelně vzácného –‚ a pak se najednou probudí a ta drahá bytost je pryč.

Navţdy! Uţ se mi to stalo v ţivotě mnohokrát, ţe jsem se probudila s pocitem té ztráty! A kdyţ

hudba ustala, měla jsem přesně týţ dojem a najednou jsem věděla – jako bych měla nějakou předtuchu –‚ ţe takovou hudbu uţ víckrát neuslyším. Dveře byly pořád otevřené a já slyšela, jak dole mluví Höss se Schefflerem. A pak tam někde dole Emmi pustila něco jiného – určitě tu desku musela pustit Emmi –‚ hádej co: polku ‚Vyvalte sudy". Popadl mě hrozný vztek. Ta potvora malá tlustá s tím ksichtíčkem jako bílý měsíc, jako by byl celý uplácaný z margarínu! V tu chvíli bych ji byla s to zabít. A uţ hrála ‚Vyvalte sudy!" a pěkně hlasitě; muselo to být slyšet v zahradě, v táborových barácích, ve městě. Ve Varšavě. Zpívali tu pitomost anglicky.

Ale věděla jsem, ţe se musím ovládnout, pustit hudbu z hlavy, myslet na jiné věci. Uvědomovala jsem si, víš, ţe především musím vyuţít své inteligence, všeho důvtipu, jak bys to asi řekl ty, abych z Hösse dostala, co jsem chtěla. Věděla jsem, ţe nenávidí Poláky, ale to mi bylo jedno. Uţ se mi podařilo udělat v té masce – comment dit-on, f'c'lure… to, jak praskne – ano, trhlinu, a teď jsem s tím musela pohnout dál, protoţe čas byl pro mě l"essence. Broněk, ten údrţbář, nám ţenským ve sklepě pošeptal, ţe Hösse mají brzy přeloţit do Berlína, aspoň se to prý povídá. To si tedy musím pospíšit, pokud mám – ano, řeknu to, přestoţe se mi někdy dělá špatně, kdyţ na to pomyslím –

pokud mám Hösse svést, i kdyţ jsem doufala, ţe by se mi mohlo podařit svést ho spíš svým duchem neţ tělem. Doufala jsem, ţe svoje tělo nebudu muset pouţít, jestli se mi podaří některé věci mu dokázat. Totiţ, Stingo, dokázat mu, ţe Zofia Maria Biegaska Zofia Zawistowska sice můţe být eine schmutzige Polin, víš, tierisch, jen jako zvíře, jenom otrok, Dreckpolack, a tak dále, ale přitom ještě pořád oddaná pravá národní socialistka, stejně jako Höss, a ţe by ji měli pustit, protoţe její uvěznění je krutost, nespravedlnost. Voil'a!

Nakonec se pak Höss vracel po schodech nahoru. Slyšela jsem ho dupat a slyšela jsem tu polku

‚Vyvalte sudy!" Stála jsem tam u okna a došla jsem k názoru, ţe přece jen pro něho musím vypadat nějak přitaţlivě. Sexy, chápeš. Promiň, Stingo, ale ty víš, co myslím – ţe vypadám, jako bych chtěla píchat. Jako bych chtěla, aby si o to řekl. Ale, paneboţe, ty moje oči! Kristepane, moje oči!

Měla jsem je celé zarudlé, věděla jsem to, od pláče, a pořád jsem ještě plakala, a tak jsem měla strach, ţe by to mohlo zhatit můj plán. Ale podařilo se mi přestat plakat a utřela jsem si oči hřbetem ruky. A znovu jsem se zadívala na lesy a na tu krásu, co jsem v nich viděla při Haydnovi. Ale v tu chvíli se najednou obrátil vítr, víš, a přes pole a louky a přes lesy se zase valil kouř z brzezinských pecí. Pak Höss vešel dovnitř.”

* * *

Sophie měla tehdy aspoň trochu štěstí. Kdyţ o tom člověk uvaţuje, je aţ pozoruhodné, ale v této době svého pobytu v táboře, to je šest měsíců po příchodu, nejen ţe byla v celkem slušném zdravotním stavu, ale dokonce byla ušetřena těch nejhorších útrap hladu. To ovšem rozhodně neznamenalo, ţe měla hojnost. Kdyţ na ono období vzpomínala (a málokdy se o něm rozhovořila podrobně, takţe jsem nikdy nezískal ten bezprostřední dojem ţivota v hrozném pekle, jaký člověk má z psaných líčení; přesto však to peklo viděla, cítila je, dýchala je), naznačila, ţe potravy měla jakţ takţ dost, ale samozřejmě pouze ve srovnání s holým hladověním, které denně snášeli obyčejní vězňové, takţe jedla sice málo, ale přece. Během těch deseti dnů, které strávila ve sklepě Hössova domu, konzumovala zbytky z kuchyně a nedojedené jídlo z Hössova stolu, většinou nechané kousky zeleniny a chrupavčitého nebo tlustého masa – a za to byla vděčná. Dařilo se jí přeţívat těsně nad minimální hranicí výţivy, ale jen ţe měla štěstí. Všude ve světě, kde vládne otroctví, se vytvoří jakási hierarchie, jakýsi zvířecí řád přístupu ke korytu, modely moci a privilegií; a díky svému velikému štěstí se Sophie ocitla mezi malou elitní skupinkou.

Tu elitu, jen několik málo stovek z mnoha tisíců vězňů naplňujících v kaţdém daném okamţiku Osvětim, tvořili jedinci, kterým se vlastním přičiněním anebo prostě šťastnou náhodou podařilo dostat do funkcí, jeţ SS pokládalo za nepostradatelné anebo jim připisovalo zásadní důleţitost.

(Označení “nepostradatelný” by ovšem bylo v aplikaci na lidské bytosti v Osvětimi úplně klamným závěrem.) Takové funkce s sebou nesly jen naději na delší přeţití, rozhodně aspoň ve srovnání s rolemi, které hrála celá masa vězňů a které měly vzhledem k početnosti a nahraditelnosti všech těch jedinců jediný smysl: dřít aţ do vyčerpání a pak zemřít. Jako kaţdá skupina kvalifikovaných

řemeslníků (byly tu zkušené dámské krejčové z Francie a z Belgie, které dostaly záhy za úkol šít parádní šaty z vzácných materiálů odňatých na nádraţní rampě odsouzeným Ţidům, vynikající ševci a vysoce kvalifikovaní koţedělní odborníci, zahradníci se zelenými prsty, technici a inţenýři se zvláštními odbornými schopnostmi, a hrstka takových jedinců jako Sophie, lidí, kteří měli nadání lingvistické a sekretářské) byla to elita, k níţ patřila i Sophie, ušetřena likvidace z toho obyčejného pragmatického důvodu, ţe talent těchto lidí byl aspoň natolik nedocenitelný, kolik vůbec takový pojem nedocenitelnosti v táboře mohl znamenat. A tak pokud se jejich osud nějak nezvrtl a také s nimi nezatočil – coţ byla velmi pravděpodobná denní hrozba –‚ příslušníci této elity nemuseli aspoň tak rychle nastoupit onu cestu rozkladu, jeţ byla údělem téměř všech ostatních.

Krátké zamyšlení nad samým zázemím a funkcí Osvětimi obecně, ale zvlášť během těch šesti měsíců po Sophiině příchodu počátkem dubna roku 1943, moţná poněkud pomůţe osvětlit to, co se odehrálo mezi Sophií a Rudolfem Hössem. Zdůrazňuji tu dobu, protoţe je důleţitá. Mnoho se dá vysvětlit z proměny, jakou tábor procházel na základě rozkazu (původem bezpochyby aţ u samého Führera), který došel Hössovi od Himmlera někdy v prvním týdnu dubna. Byl to jeden z nejmonumentálnějších a nejdůraznějších rozkazů, jeţ byly vyhlášeny od chvíle, kdy se v plodných mozcích nacistických divotvůrců vylíhla myšlenka “konečného řešení”: totiţ ţe právě vybudované plynové komory a krematoria v Brzezince budou pouţívány výhradně k vyhlazování Ţidů. Toto nařízení nahradilo zásadu předchozího postupu, který dovoloval, ţe tu mohli být spalování také jiní vězňové neţ Ţidé (většinou Poláci, Rusové a příslušníci dalších slovanských národů), a to na základě týchţ “selektivních” hledisek zdraví a věku, jaká platila pro Ţidy. Za novou směrnicí se skrývala logická technická nutnost, jejíţ náhlá realizace rozhodně nevyplývala z toho, ţe by měli Němci najednou nějaký zájem na zachování Slovanů a dalších “árijských”, tedy neţidovských vězňů, ale vyplynula ze stále sílící obsese – začala u Hitlera a dosáhla šílené mánie v mozcích Himmlera, Eichmanna a dalších spřízněných pohlavárů v řetězu esesáckého velení – obsese viditelně pokročit ve vybíjení Ţidů a nepovolit, pokud poslední evropský Ţid nezahyne. Nový rozkaz vlastně znamenal čištění prostoru pro akci: brzezinská zařízení se sice honosila gargantuovskými rozměry, ale měla také své konečné meze, a to jak prostorové, tak tepelné; vzhledem k této absolutní a ničím neohroţované přednosti na listině Massenmord dostalo se Ţidům najednou nezvykle výhradního postavení. Aţ na několik málo výjimek (mezi nimi byli i cikáni) patřila Brzezinka výlučně jim. Jenom ze samé představy toho obrovského mnoţství “mě v noci rozbolely zuby”, psal Höss, který tím mínil, ţe zuby skřípal, a který přes svou nulovou imaginaci dovedl tu a tam napsat hrubě výstiţnou větu.

V tomto okamţiku se tedy Osvětim jeví jako místo s dvojí funkcí: jako konečná stanice masového vraţdění, ale zároveň jako enkláva, kde se praktikuje otroctví. Je to ovšem nová forma otroctví – kdy se lidské bytosti stále vyměňují a doplňují. Tento dualismus se často přehlíţí.

“Většina literatury o koncentračních táborech má tendenci zdůrazňovat úlohu táborů jakoţto místa poprav,” napsal Richard L. Rubenstein ve své mistrovské útlé kníţce Potměšilost dějin. “Je politováníhodné, ţe jen málo etických teoretiků nebo náboţenských myslitelů věnovalo pozornost vysoce významnému politickému faktu, ţe tábory byly ve skutečností novou formou lidské společnosti.” Jeho kniha – dílo amerického profesora náboţenství – není sice dlouhá, ale je moudrá a ve svých konečných dimenzích prozíravá (podtitul “Masová smrt a americká budoucnost” můţe poskytnout jistou představu o její zásluţné a ve výsledném dojmu otřesné snaze podat jak otroctví, tak historickou syntézu), a není zde tolik místa, aby bylo moţno po zásluze ocenit její hlubokou účinnost a komplexní pohled ani všechny morální a náboţenské myšlenky, které se práci daří vyvolávat; určitě zůstane jednou ze základních příruček o nacistické éře, knihou, která je úděsně přesnou nekropsií a naléhavým pojednáním našich vlastních nejistých zítřků. Ta nová forma lidské společnosti, kterou vyvinuli nacisté a o které píše Rubenstein (a rozvíjí tézi Arendtové), je

“společností totálního ovládnutí” a vyvinula se přímo z instituce tradičního otrokářství, jak je praktikovaly velké západní národy, ale zároveň je to forma dotaţená v Osvětimi aţ k apoteóze despotismu prostřednictvím novátorského pojetí, které zpětně vrhá na staré plantáţnické otrokářství

i v jeho nejbarbarštější formě příznivé světlo: to krutě nové pojetí bylo zaloţeno na absolutním vyuţitkování lidského ţivota.

Byla to teorie rozbíjející veškeré předchozí zábrany, pokud šlo o perzekuci. I kdyţ byli tradiční otrokáři západního světa často posedlí dilematem nadbytečné populace, neustále je brzdilo křesťanské povědomí, které je nutilo vyhnout se při řešení problému neuţitečných pracovních sil čemukoli, co by mohlo připomínat “konečné řešení”; neproduktivního otroka, který se nevyplácel, nemohl člověk zastřelit; kdyţ chudák Sam zestárl a zeslábl, měl s ním jeho majitel útrpnost a nechal ho zemřít v pokoji. (I kdyţ tomu tak nebylo vţdycky. Existuje například mnoho důkazů o tom, ţe v Západní Indii kolem půle XVIII. století neměli evropští otrokáři vůbec mnoho skrupulí, ţe by nenechali otroky udřít k smrti. Avšak co jsem řekl, dá se obecně aplikovat.) Národní socialismus rázem skoncoval se vším, co ještě zůstávalo svaté. Nacisté, jak zdůrazňuje Rubenstein, byli první otrokáři, kteří totálně vykořenili všechny city týkající se samé podstaty ţivota; jako první

“byli s to proměnit lidské bytosti v nástroje zcela poslušné jejich vůle, i kdyţ se jim nařídilo, aby si lehli do vlastních hrobů, v nichţ budou zastřeleni”.

Příchozí do Osvětimi měli ve své strastiplné existenci vzhledem k přísnému vyúčtování nákladů i jiným moderním investičním a návratnostním hlediskům vyměřený pouze přesně vypočítaný úsek ţivota: tři měsíce. Sophie si to uvědomila hned za několik dní po příjezdu, kdy k jejímu traumatizovanému vědomí pronikla tou vřavou několika stovek nováčků – většinou Polek nejrůznějšího věku, jeţ tu vypadaly ve starých hadrech a s lebkami lesknoucími se po čerstvém totálním sestřihu jako hejno vypelichaných škaredých slepic – slova funkcionáře SS, Hauptsturmführera Fritzche, který jim nastínil situaci tohoto Města ţalu a vyzval všechny, kteří sem právě vstoupili, aby se vzdali veškeré naděje. “Pamatuji se přesně na jeho slova,” vyprávěla mi Sophie. “Říkal: ‚Přišli jste do koncentračního tábora, a to není ţádné sanatorium, a existuje odtud jediná cesta ven – vzhůru komínem." A dál říkal: ‚Komu se to nelíbí, ten můţe zkusit oběsit se na ostnatých drátech. Pokud jsou v téhle grupě Ţidé, nemají právo ţít déle neţ dva týdny." Pak se zeptal: ‚Jsou tu nějaké jeptišky? Máte jeden měsíc, jako faráři. Všichni ostatní tři měsíce!"“

A tak se nakonec nacistům podařilo vytvořit s neobyčejnou důmyslností jakousi smrt zaţiva, která je strašnější neţ sama smrt a krutěji rafinovaná, protoţe jen málokdo z odsouzených si na začátku – aspoň toho prvního dne – dovedl uvědomit, ţe tento úděl krutosti, nemocí a hladovění je pouhou napodobeninou ţivota, napodobeninou, kterou proplují nezadrţitelně do náručí smrti. Jak Rubenstein uzavírá: “Koncentrační tábory se takto staly daleko hrůznější trvalou hrozbou lidské budoucnosti, neţ by bývaly byly, kdyby fungovaly jen jako instituce masového zabíjení.

Vyhlazovací středisko můţe produkovat pouze mrtvoly, společnost totálního poddanství vytváří svět ţivoucích mrtvol…“

Anebo jak to řekla Sophie: “Kdyby to při svém příchodu lidé byli věděli, tak se modlili, aby mohli do plynu.”

* * *

Jakmile vězni dorazili do Osvětimi, byli všichni bez rozdílu svlečeni a prohledáni a jen zřídka jim bylo dovoleno ponechat si něco ze svého bývalého majetku. Nicméně se však tato procedura dála chaotickým a ledabylým způsobem, takţe byly případy, ţe nově příchozí měli štěstí a dokázali zachránit nějaký drobný osobní poklad nebo aspoň kus oděvu. Díky vlastní šikovnosti a díky přehlédnutí stráţí SS podařilo se například Sophii zachránit jedny sice opotřebované, ale pořád dobré koţené holínky, které měla ještě z posledních dnů v Krakově. V jedné botě byla v podšívce trhlina a pod ní skrýška, a toho dne, kdy stála u okna mansardy a čekala na pana velitele Hösse, byl v oné skrýšce schovaný ohmataný, ušpiněný, silně zmačkaný, ale čitelný pamflet, asi dvanáctistránkový, v rozsahu čtyř tisíc slov s následujícím názvem na titulní straně: Die Polnische Judenfrage: Hat der Nationalsozialismus die Antwort? V překladu: Polská ţidovská otázka: Má národní socialismus odpověď? Byla to myslím Sophiina nejkřiklavější vytáčka (skrývající v sobě také její nejpodivnější leţ), kdyţ mi stále vykládala, jak byla vychovávána v ovzduší krajního liberalismu a tolerantnosti, a nejen ţe mě tím klamala, stejně tak jako určitě klamala Nathana, ale skrývala tak přede mnou do posledního moţného okamţiku pravdu, kterou však vzhledem k

nutnosti ospravedlnit své styky s Hössem uţ déle tajit nemohla: ten pamflet napsal její otec, profesor Zbigniew Biegaski, významný profesor práva na Jagellonské univerzitě v Krakově, doktor práv honoris causa na Karlově univerzitě a na univerzitách v Bukurešti, Heidelberku a v Lipsku.

Přiznala se mi, ţe pro ni nebylo vůbec nijak lehké to všechno vyjevit, a kousala se přitom do rtů a nervózně si přejíţděla prsty po staţených a popelavě bledých tvářích; zvlášť těţké pro ni bylo odhalit vlastní leţ, kdyţ předtím tak pečlivě vybudovala dokonalý medailonek otcovské spravedlnosti a cti: hodný sociálně cítící pater familias, který se hrozí přicházejícího teroru a který je v jejím portrétu statečného libertiniána obdařen svatozáří člověka, jenţ riskoval ţivot, aby během ruských pogromů zachraňoval Ţidy. Kdyţ mi to vyprávěla, zazníval z jejího hlasu zmatek. Ty lţi!

Uvědomovala si, jak tím podkopala věrohodnost řady ostatních věcí, kdyţ ji teď svědomí donutilo přiznat, ţe všechno vyprávění o tatínkovi byl prostě výmysl. Ale uţ to tak bylo – výmysl, nepříjemná leţ, další fantazie, která měla poslouţit jako křehká bariéra, jako beznadějná a chatrná obranná čára mezi lidmi, na kterých jí záleţelo (jako na mně), a mezi tím jejím pocitem sţíravé viny. Mohu jí prominout? ptala se, teď kdyţ znám pravdu, ale vidím zároveň i nutnost, proč musela lhát? Pohladil jsem ji po ruce a řekl samozřejmě, to jí přece musím odpustit.

Totiţ té záleţitosti s Hössem bych prý vůbec nemohl porozumět, pokračovala, kdybych neznal pravdu o jejím otci. Prý se nedá říct, tvrdila, ţe by byla lhala úplně, kdyţ mi líčila idylická léta svého dětství. Ten dům v poklidném Krakově, kde bydlela, byl v meziválečných letech opravdu v podstatě místem naplněným hřejivým teplem a bezpečím. V domácnosti vládl kouzelný klid, který z valné části dovedla vytvořit Sophiina milující matka, ţena, která byla pro Sophii důvěrnicí a ochranitelkou a jejíţ památku Sophie hluboce ctila, uţ třeba jen pro tu lásku k hudbě, jiţ dovedla své jediné dceři předat. Stačí představit si ten tiše plynoucí ţivot profesorské rodiny v západním světě dvacátých a třicátých let – s jeho obřadnými čaji, hudebními večírky a nedělními výlety do zvlněných ospalých koutů venkova, večeřemi se studenty a prázdninovými cestami do Itálie, volnými studijními roky v Berlíně a v Salcburku – a můţeme mít představu o tom, jak vypadal Sophiin ţivot tehdy, a dýchne na nás z něho ona kultivovaná vůně a jeho pokorný a bodrý ráz. Nad touto idylou se však vytrvale vznášel zachmuřený mrak, tak tíţivý a dusivý, ţe halil i samé studánky jejího dětství a mládí. Byla to trvalá drtivá realita přítomnosti jejího otce, člověka, který ovládal domácnost a zvlášť Sophii tyransky velitelskou mocí v neústupně, a přesto vychytrale zjemnělé podobě, ţe si Sophie teprve jako dospělá ţena v době své plnoletosti uvědomila, jak nevýslovně ho nenávidí.

Jsou vzácné okamţiky v ţivotě, kdy se intenzita našeho skrytého citu, jaký jsme vůči nějaké osobě chovali hluboko ve své hrudi – buď potlačená averze, nebo nesmírná láska –‚ náhle vynoří nad práh našeho vědomí s bezprostřední jasností; někdy to dokonce působí jako tělesná smršť, zkušenost navţdy nezapomenutelná. Sophie mi řekla, ţe ten okamţik, kdy náhle nazřela svou nenávist k otci a kdy ji ten pocit zalil aţ hrozivým horkem, nikdy nezapomene, nemohla prý ze sebe vypravit ani hlásku a myslela si, ţe omdlí a víckrát se neprobere…

Byl to vysoký statný člověk, obvykle oblečený v šosatém kajzrroku a s tvrdým límcem s ohnutými rohy a širokým foulardovým plastronem. Staromódní oblek, ale tou dobou nebyl v Polsku vůbec groteskní. Jeho tvář měla klasické polské rysy; vystouplé široké lícní kosti, modré oči, poměrně plné rty, široký zvednutý nos a velké skřítkovské uši. Nosil licousy a jemné plavé vlasy měl pečlivě sčesané dozadu a vţdy pěkně upravené. Dva tři stříbrné zuby hezký zevnějšek poněkud kazily, ale jen kdyţ otevřel víc ústa. Kolegové ho pokládali tak trochu za dandyho, i kdyţ

v tom neviděli nic absurdního; jeho značný akademický věhlas ho chránil proti posměváčkům.

Lidé si ho váţili přes jeho extrémní názory – byl krajní konzervativec na fakultě pravicových pedagogů. Nebyl pouze učitelem práva, ale věnoval se občas i praktické advokacii a vydobyl si autoritu v oblasti mezinárodního uţití patentů – a to zvláště pokud šlo o výměnu mezi Německem a zeměmi východní Evropy – a honoráře, které získal z této vedlejší činnosti, všechny naprosto čestným způsobem, mu dovolovaly ţít na trochu vyšší úrovni neţ mnozí jeho fakultní kolegové, i kdyţ si počínal vţdy nenápadně, skromně a s patřičným vkusem. Byl znalcem moselských vín a Upmannových doutníků. Pan profesor byl téţ aktivní katolík, i kdyţ nikdy ne bigotní.

Co mi Sophie vyprávěla o jeho mládí a výchově dřív, byla zřejmě pravda: mladá léta strávená ve Vídni Franze Josefa v něm ţivila ohně proteutonské vášně a naplňovala ho plamennou vizí Evropy spasené pangermanismem a duchem Richarda Wagnera. Byla to láska čistá a trvalá jako jeho opovrhování bolševismem. Jak by mohlo ubohé zaostalé Polsko (Sophie ta slova od něho slýchala často), ztrácející svou identitu a uchvacované s úpornou vytrvalosti jedním uzurpátorem za druhým, zvláště pák barbarskými Rusy, kteří přece byli nyní také sami v moci komunistického antikrista, najít jinou spásu a kulturní obrodu neţ prostřednictvím Německa, jeţ ve své historické tradici báječně spojovalo zářný mýtus a hypermoderní techniku dvacátého století a vytvářelo prorockou syntézu, k níţ by se měly obracet všechny malé národy? Jaká můţe být lepší forma nacionalismu pro tak roztříštěný a společensky nesourodý národ jako Polsko neţ prakticky uplatnitelný a přitom esteticky vzrušující nacionalismus národního socialismu, v němţ neměli Die Meistersinger o nic víc ani míň kulturně povznášejícího vlivu, neţ mají ony velké nové Autobahnen?

Pan profesor nejenţe nebyl liberál a ani vzdáleně socialista, jak mi Sophie prvně řekla, ale byl registrovaným členem krajně reakční politické frakce známé jako strana Národnědemokratická, které se stručně říkalo ENDEK, frakce, mezi jejíţ vůdčí principy patřil bojovný antisemitismus.

Hnutí fanaticky ztotoţňovalo činnost Ţidů s mezinárodním komunismem a obráceně a mělo zvlášť silný vliv na univerzitách, kde se počátkem dvacátých let stalo fyzické násilí vůči ţidovským studentům holou skutečností. Profesor Biegaski, člen umírněného křídla strany a třicetiletá hvězda fakulty stoupající vzhůru, napsal do význačného varšavského politického časopisu článek, v němţ

vyjadřoval nad oněmi útoky politování, coţ Sophii později, kdyţ na článek náhodou přišla, vedlo k úvaze, zda právě netrpěl křečí radikálně utopického humanismu. Samozřejmě se tenkrát absurdně mýlila – stejně tak jako se dopouštěla omylu nebo moţná překroucení (a opět zakoušela pocit provinilosti ze lţi vůči mně), kdyţ tvrdila, ţe otec nenáviděl tehdejšího kvaziradikála, despotického maršála Pilsudského, protoţe v Polsku zavedl koncem dvacátých let prakticky totalitní reţim. Její otec, jak se měla později dovědět, skutečně maršála zuřivě nenáviděl, ale proto, ţe maršál s paradoxem diktátorů zaváděl edikty, které jeden za druhým ochraňovaly Ţidy. Pro profesora to bylo hořké sousto, ale po smrti Pilsudského v roce 1935 byly zákony zaručující některá práva opět odvolány a polští Ţidé byli vystaveni dalšímu teroru. Profesor Biegalski znovu, aspoň za začátku, nabádal k umírněnosti. Přidal se sice k obrozené fašistické skupině známé jako Národní strana radikální, která začala silně ovládat studenty na polských univerzitách, ale vahou svého profesorského hlasu radil ke zdrţenlivosti a s varováním poukazoval na vlnu bití a přepadávání, která doléhala na Ţidy nejen na univerzitách, ale i na ulicích. Jeho záporný postoj k násilí však nevycházel ani tak z ideologie, jako spíš z jakési zvrácené delikátnosti; přes všechno to zřejmé rozpačité předstírání se stále upínal k jedné utkvělé myšlence, která dlouho ovládala a naplňovala celou jeho bytost: začal metodicky uvaţovat o nutnosti likvidace Ţidů ze všech ţivotních sfér, počínaje světem Akadémovým.

Psal o problému se šíleným elánem, polsky i německy, posílal nesčetné články do význačných politických a právnických časopisů v Polsku a do kulturních center, jako byly Bonn, Mannheim, Mnichov a Dráţďany. Jedním z jeho základních témat byla otázka “nadbytečnosti Ţidů” a zvlášť rozsáhle se rozepisoval o takzvaném “přesídlení populací” a o ”expatriaci”. Byl členem vládní komise vyslané na Madagaskar probádat moţnost ţidovských sídlišť. (Přivezl Sophii africkou masku – a Sophie si vzpomínala, jak přijel opálený.) I kdyţ byl stále ještě zdrţenlivý a nenaznačoval ţádnou nutnost násilí, začal váhat a nezbytnost najít ihned praktickou odpověď na tuto otázku zdůrazňoval stále naléhavěji. Jeho ţivot začínal být hektický. Stal se vůdčím aktivistou hnutí za segregaci a byl jedním z otců myšlenky, ţe ţidovští studenti by měli mít v univerzitních posluchárnách vyhrazeno v lavicích vlastní “ghetto”. Byl pronikavým analyzátorem hospodářské krize. Ve Varšavě pronášel bojovné táborové řeči. Horlil na téma, jaké právo mají nějací přistěhovalí Ţidé z ghetta soutěţit o pracovní příleţitost s poctivými Poláky hrnoucími se do města ze všech stran? Koncem roku 1938 začal s plnou silou svého rozvášnění sepisovat své magnum opus, zmíněný pamflet, v kterém poprvé vyslovil – velmi opatrně, s přešlapováním a úmyslnými

nejasnostmi, jeţ často skýtaly moţnost dvojího výkladu, myšlenku “totálního skoncování”.

Dvojsmyslně, náznakem – ale nicméně ta myšlenka tu byla. Skoncování. Ţádná brutalita. Totální skoncování. Tou dobou, vlastně uţ po několik let, přepisovala Sophie řadu otcových diktátů a poslušná a úsluţná jako kaţdý, kdo se cítí být někomu zavázán, brala na sebe všechny úkoly sekretářky, o které ji poţádal. Její pokorná práce vyvrcholila jednoho zimního dne roku 1938, kdy opisovala a redigovala rukopis Polská ţidovská otázka: Má národní socialismus odpověď? V tom okamţiku pochopila, nebo spíš začala chápat, co se za otcovými názory skrývá.

Přes mou úpornou zvídavost bylo pro mě dosti těţké udělat si ze Sophiina vyprávění důkladný obrázek jejího dětství a mládí, i kdyţ řada věcí byla velice jasná. Například její poslušnost vůči otci byla bezvýhradná, tak bezvýhradná, jako tomu je v nějaké neopaleolitické kultuře Pygmejů v pralese, poslušnost vyţadující naprostou poddanost bezmocného potomka. Vyznala se mi, ţe tu poddanost nikdy nebrala v potaz; přešla jí do krve tak dokonale, ţe jí co malému děvčátku téměř nikdy nebyla ani protivná. Všechno to souviselo s polským katolictvím, v kterém zboţnění otce bylo patřičné a nutné. Dokonce připustila, ţe jí to sluţebné poddanství skoro vyhovovalo, ţe se jí nepříčilo to kaţdodenní vyţadované “Ano, tatínku” a ”Ne, děkuji, tatínku” ani ta rituální úcta, ta vynucená otrocká poslušnost, kterou sdílela s matkou. Moţná, připustila, ţe to bylo skutečně cosi aţ masochistického. Nakonec, i kdyţ si vybavovala ty nejnejpříjemnější vzpomínky, musela přiznat, ţe nebyl ani k jedné z nich nějak krutý; měl hravý, i kdyţ poněkud drsný smysl pro humor a nebyl přes všechnu vznešenost a majestátnost nad ně povznesen natolik, aby jim při vzácných příleţitostech přec jen neposkytoval drobné odměny. Jestliţe chce domácí tyran zůstat šťastný, nemůţe ani on naprosto zavrhnout jakoukoli laskavost.

Moţná právě takové příznivě působící vlastnosti (dovoloval Sophii, aby se zdokonalovala ve franštině, přestoţe ji pokládal za dekadentní jazyk, a dovoloval mamince pěstovat lásku i k jiným skladatelům, neţ byl Wagner, k takovým hračičkářům jako Fauré a Debussy a Scarlatti) byly příčinou, ţe Sophie přijala bez jakéhokoli vědomého odporu jeho naprostou vládu nad svým ţivotem dokonce i poté, co se provdala. Vedle toho si jako dcera vynikajícího, i kdyţ svérázně kontroverzního člena fakulty (mnozí, přestoţe zdaleka ne všichni profesorovi kolegové, jeho extrémní etnické názory sdíleli) jen matně uvědomovala otcovo politické přesvědčení a jeho mohutné rozhorlení. To jaksi ponechával stranou od rodiny, i kdyţ Sophie nemohla v časných letech svého dospívání jeho alergii vůči Ţidům nevidět. Jenţe ono to nebylo nic tak nevídaného, kdyţ byl něčí rodič v Polsku antisemitského zaloţení. Pokud šlo o ni samu, upínala se natolik na studium, na kostel, na přítelkyně a na skromné tehdejší společenské události, na knihy, na filmy (desítky filmů, většinou amerických), na klavír, na kterém cvičila spolu s maminkou, a na několik prvních nevinných milostných hříček –‚ ţe její postoj vůči Ţidům, z nichţ většina ţila ve varšavském ghettu, byl v podstatě lhostejný. To Sophie tvrdila velmi rozhodně a já jí dodnes věřím.

Prostě se jí netýkali – aspoň do té doby, neţ začínala jako jeho tyranizovaná sekretářka tušit hloubku a rozsah otcova ohnivého nadšení.

Pan profesor ji v šestnácti letech donutil, aby se naučila psát na stroji a těsnopis. Dokonce třeba uţ uvaţoval, ţe jejích schopností později vyuţije. Moţná ţe předvídal dobu, kdy bude potřebovat její speciální sluţby, skutečnost, ţe byla jeho dcera, jen zvyšovala všechnu implikovanou pohodlnost a diskrétnost. Ačkoli se po několik let přes víkend častokrát dosti naopisovala různých věcí z jeho bilingvní korespondence o patentech (někdy pan profesor pouţíval diktafon britské výroby, který Sophie nenáviděla, protoţe z něho otcův hlas zazníval podivným kovovým zvukem jakoby ze strašidelné dálky), nikdy ji aţ do oněch Vánoc 1938 nepoţádal o pomoc s řadou svých esejů; dával je do té doby vţdy opisovat svému asistentovi na univerzitě. Takţe tehdy měla Sophie moţnost poznat ten jeho vrcholný koncept nezávislé filozofie, jejíţ obsah ji zaplavil náhlým nazřením jako vycházející slunce, protoţe otec ji tenkrát poţádal, aby celý text jeho chef d"oeuvre nejdřív napsala těsnopisem a pak opsala v polštině a v němčině na stroji: Polská ţidovská otázka........??????? Dobře si pamatovala jeho hektické vzrušení, jeţ se mu chvílemi vkrádalo do hlasu, kdyţ ţvýkaje v ústech virţinko, přecházel vlhkou zakouřenou pracovnou v jejich domě a ona poslušně črtala do těsnopisného bloku kostřičky znaků zaznamenávajících jeho logicky

formulovanou, přesnou a plynulou němčinu.

Měl vzletný, ale jasný styl, posetý jiskrami ironie. Dovedl být zároveň sţíravě sarkastický a působivě bodrý. Ostatně právě jazyk, ta oslnivě stylizovaná němčina, dopomohla profesoru Biegaskému k oné víc neţ bohaté míře pověsti, jaké se těšil v tak olympsky proslulých centrech antisemitské propagandy, jako byl Welt-Dienst v Erfurtu. Jeho styl měl aţ idiosynkratické kouzlo.

(Jednou jsem toho léta v Brooklynu Sophii vnutil svazek H. L. Menckena, který byl tehdy, stejně jako dosud, jednou z mých velkých lásek, a myslím neuškodí, kdyţ uvedu její poznámku, ţe ten sţíravý Menckenův styl jí připomíná styl otcův.) Diktát psala sice pečlivě, ale vzhledem k jeho unešené horlivosti přece jen poněkud přesně, takţe teprve kdyţ text opisovala pro tiskárnu na stroji, začínala pomalu vidět, jak před ní v tom vřícím kotlíku historických naráţek, dialektických hypotéz, náboţenských imperativů, právních precedentů a antropologických domněnek vyskakuje stále jedno slovo – opakované několikrát – slovo, které ji zaráţelo, vyvádělo z míry, a dokonce lekalo, přestoţe bylo zasazeno do jinak přesvědčivého věcného kontextu bystré polemiky, vyjadřující s lehkou, leč prudkou ironií ošidnou propagandu, jakou slyšela v domě Biegaských u večerní tabule mnohokrát. Tentokrát totiţ pan profesor uţil nového odchylného výrazu. Na těch několika místech ji poţádal, aby změnila “totální odstranění” (vollständige Abschaffung) na Vernichtung.

Vyhlazení. Na konci to uţ bylo prosté a naprosto jednoznačné. Všechno bylo sice uvedeno taktně a obaleno příjemně okořeněnou omáčkou profesorových polemických, zábavně kousavých exhort, ale slovo samo a síla jeho významu – a tedy jeho plný smysl, který jí objasnil podstatu celého eseje

– byly tak hrůzné, ţe se je snaţila během toho zalézavě zimního víkendu, kdy pracovali na otcově ohnivém traktátu, zasunout pod práh vědomí. Zjistila, ţe jí stále tane na mysli jeho hněv, kdyby v textu udělala chybu ve znaméncích nebo vynechala přehlásku. A stále onen význam slova Vernichtung potlačovala, aţ do okamţiku, kdy spěchala rozpršeným nedělním podvečerem se stránkami rukopisu do kavárny na Trţním náměstí, kde se měla setkat s tatínkem a s manţelem Kazimírem: tehdy ji zaplavil ten pravý pocit hrůzy z toho, co tatínek řekl a napsal a na čem se nakonec jako spoluviník podílela i ona. “Vernichtung,” řekla nahlas. Tím chce říct, pomyslela si s údivem nad svou vlastní zpozdilostí, ţe se mají všichni vyvraţdit.

Jak Sophie sama naznačila, obraz její osobnosti by vyšel daleko zářivěji, kdyby se dalo říct, ţe plné vědomí nenávisti vůči otci souviselo nejen s pochopením, ţe on je vlastně ctiţádostivý vrah Ţidů, ale ţe oním nazřením byla její nenávist přímo motivována. Ale i kdyţ se obě ty myšlenky v onom okamţiku prolnuly, Sophie mi řekla (a v tom jsem jí věřil, spoléhaje, jak se mi to stávalo často, na svou intuici), ţe musela uţ být pro ten slepý odpor vůči otci citově zralá a ţe by se bývala chovala nejspíš stejně, i kdyby se byl pan profesor o těch nadcházejících a kýţených jatkách nezmínil. V tom prý si nebude nikdy jistá. Hovoříme tu o základních pravdách o Sophii a myslím, ţe to jen výstiţně dokresluje povahu její citlivosti, protoţe tato dcera, vystavená po tolik let rozkladnému působení otcových záštiplných, zrůdných utkvělých myšlenek a nyní se octnuvští jako topící se člověk v samém víru jeho smrtonosné teologie, si přes to všecko udrţela lidský cit, takţe její reakce byla šok a hrůza, jakou v sobě pociťovala právě v onom okamţiku, kdy tiskla ten zkázonosný svazeček k prsům a spěchala přítmím mlţných křivolakých uliček starého Krakova vstříc svému poznání.

“Tehdy večer na mě tatínek čekal v jedné kavárně na Trţním náměstím. Pamatuju se, ţe byla zima a vlhko, mrholilo, trochu se sněhem, a vypadalo to, jako by snad skutečně mělo začít sněţit, víš. U stolu na mě s tatínkem čakal i můj manţel Kazik. Dost jsem se opozdila, protoţe jsem rukopis opisovala celé odpoledne a ono mi to potrvalo déle, neţ já myslela. Měla jsem hrozný strach, ţe se na mě tatínek bude zlobit, jak jdu pozdě. Víš, celá ta věc totiţ spěchala tak hrozně rychle. Vy tomu myslím říkáte ‚kvaltovka", a ten člověk z tiskárny – co slíbil, ţe pamflet vytiskne v němčině a polštině – měl za tatínkem v určitou dobu přijít právě do kavárny a rukopis si odnést.

A tatínek se chystal ještě předtím rukopis u stolečku zkorigovat. On chtěl přehlédnout německý text, Kazik měl přečíst polský. Tak to aspoň plánovali, ale já přišla hrozně pozdě, a to uţ ten chlapík z tiskárny seděl u stolu s tatínkem a Kazikem. Tatínek byl strašně rozezlený, a i kdyţ jsem

se mu omluvila, viděla jsem, jakou má zlost, protoţe ode mě rukopis jen rychle vzal a poručil mi, abych se posadila. Posadila jsem se a cítila jsem, jak mě z toho aţ rozbolel ţaludek, protoţe jsem měla z té zlosti hrůzu. Stingo, je to zvláštní, jaké podrobnosti si člověk někdy pamatuje: tatínek pil čaj, Kazik slivovici a ten tiskař – uţ jsem se s ním seznámila dřív, jmenoval se Roman Sienkiewicz, ano, přesně jako ten slavný spisovatel – ten pil vodku. Určitě si tyhle detaily pamatuji kvůli otcovu čaji. Víš, jak jsem celé odpoledne pracovala, úplně mě to vyčerpalo a netouţila jsem po ničem jiném neţ po šálku čaje, jako měl tatínek. Ale sama bych si jej nikdy neodváţila objednat, nikdy! Hleděla jsem na konvici a na jeho šálek a jen jsem touţila po tom horkém čaji. A kdybych se byla neopozdila, tatínek by mi čaj určitě nabídl, ale byl na mě hrozně navztekaný a o čaji se ani nezmínil, a tak jsem tam seděla se sklopenýma očima a hleděla jsem na svoje nehty a tatínek s Kazikem zatím četli rukopisy.

Připadalo mi to jako dlouhé hodiny. Na toho tiskaře – byl to takový tlustý člověk s knírem, pamatuju se, ţe se dost smál – jsem sice něco promluvila o počasí, takové nesmysly, ale většinou jsem tam u toho studeného stolku seděla a mlčela a zoufale si přála napít se toho čaje, jako bych snad měla umřít ţízní. Nakonec tatínek zvedl oči od rukopisu, podíval se na mě a řekl: “Kdo je to ten Neville Chamberlain, co tak miluje Richarda Wagnera?” A hleděl na mě tvrdým pohledem a já přesně nerozuměla, co myslí, jen jsem chápala, ţe je příšerně rozmrzelý. Rozmrzelý na mě.

Nerozuměla jsem mu a zeptala jsem se: “Co tím myslíš, tatínku?” a on otázku opakoval, tentokrát avec l"accent na Neville; a v tu chvíli jsem si uvědomila, ţe jsem vykonala hroznou chybu. Tatínek totiţ v tom eseji citoval anglického spisovatele Chamberlaina a chtěl tak podepřít svou filozofii, nevím, jestli jsi o něm slyšel, napsal kníţku Die Grundlagen des – hm, přesný název bude myslím Základy devatenáctého století, a je v tom plno lásky k Německu a zboţnění Richarda Wagnera a hořká nenávist vůči Ţidům, v tom smyslu, ţe jsou nákazou evropské kultury a tak podobně.

Tatínek se tomu Chamberlainovi hrozně obdivoval, ale já si uvědomila, ţe jsem při diktování jaksi mechanicky pořád k tomu jménu přidávala Neville, protoţe v novinách se to jméno kvůli Mnichovu tolik vyskytovalo, jenţe jsem měla napsat Houston, jak se správně jmenoval ten Chamberlain, co nenáviděl Ţidy. A z toho jsem měla hrůzu, protoţe tu chybu jsem udělala pořád a pořád, i v poznámkách a v bibliografii a všude.

Ta hanba, Stingo! Totiţ tatínek byl přímo posedlý, aby práce byla perfektní, a já věděla, ţe nad chybou není s to fermer les yeux… ţe ji nepřejde, ale ţe z toho udělá záleţitost, a skutečně, řekl to tam přímo před Kazikem a Sienkiewiczem, nikdy na to nezapomenu, bylo v tom tolik pohrdání.

“Ty máš ale tupou inteligenci, stejně jako tvoje matka. Nevím, po kom jsi pobrala svoje tělo, ale rozhodně mozek nemáš po mně.” Slyšela jsem, jak se tomu Sienkiewicz zasmál, myslím spíš jen z rozpaků, a pak jsem zvedla oči a podívala se na Kazika a on se na mě taky pousmál, ani mě moc nepřekvapovalo, kdyţ jsem z výrazu jeho tváře viděla, ţe s otcem jeho pohrdání sdílí. Myslím, ţe bys měl vědět ještě o jedné lţi, kterou jsem ti před týdny napovídala. Já uţ jsem totiţ tou dobou Kazika neměla ráda, neměla jsem v sobě pro vlastního manţela víc lásky neţ pro nějakého cizince s kamennou tváří, kterého jsem v ţivotě předtím neviděla. Co já ti toho nalhala, Stingo! Vţdyť já jsem přímo inkarnace menteuses…

A tatínek pořád o té mé inteligenci, jak ţe ho zklamala, a mně tváře jen hoří, ale snaţím se neposlouchat, vypínám sluch. Pamatuju se, jak jsem si pro sebe pořád říkala, tatínku, tatínku, prosím tě, já nechci nic jiného neţ šálek čaje! Pak na mě tatínek přestal útočit a pustil se zase do četby rukopisu. Já tam seděla, dívala se na svoje ruce a najednou na mě padl hrozný strach. Byla zima. Ta kavárna mi připadala jako předpeklí. Ze všech stran jsem slyšela, jak si lidé cosi přitlumeně povídají, skoro v jakési bolestné hluboké mollové tónině, něco jako z posledních Beethovenových kvartet, víš, jako smutek, a k tomu ještě… venku v ulicích naříkal zalézavý vítr, a já si najednou uvědomila, ţe si kolem mě všichni šeptají o nadcházející válce. Zmáhal mě hrozný strach a chtělo se mi vstát a utíkat pryč, ale nemohla jsem dělat nic jiného neţ zůstat sedět.

Konečně se pak tatínek zeptal Sienkiewicze, za jak dlouho to můţe vytisknout, jako tu ‚kvaltovku", a Sienkiewicz řekl, ţe pozítří. Pak jsem si uvědomila, jak se budou pamflety rozdávat mezi členy fakulty. Většinu pamfletů se chystal poslat na nejrůznější místa v Polsku, v Německu a v

Rakousku, ale několik set kusů v polštině chtěl rozdat na fakultě – jen tak z ruky do ruky.

Uvědomila jsem si, ţe si o to říkal Kazikovi – ano, říkal mu o to, protoţe ho měl pod palcem stejně jako mě –‚ chtěl, aby pamflety na univerzitě rozdal osobně a hned, jak budou vytištěny.

Samozřejmě ţe s tím Kazik potřeboval pomoct. A já slyšela, jak mu tatínek říká: ‚Sophie ti s tím rozdáváním pomůţe!"

A v tu chvíli jsem si uvědomila, ţe jsem za nic na světě nechtěla být donucena k jedné jediné věci, být jakkoli s tím pamfletem impliquée, a přímo mě naplňovalo odporem, kdyţ jsem si pomyslela, ţe bych měla chodit se štosem těch pamfletů po univerzitě a rozdávat je profesorům.

Ale v okamţiku, kdy tatínek řekl ‚Sophie ti s tím rozdáváním pomůţe", jsem věděla, ţe tam s Kazikem určitě budu a ţe budu ty aršíky rozdávat, stejně jako jsem odmalička dělala všecko, co mi poručil, běhala jsem po posílkách, nosila mu věci, naučila se psát na stroji a těsnopis, jen abych mu byla k ruce, kdykoli potřeboval. A zalila mě hrozná prázdnota, protoţe jsem si uvědomila, ţe proti tomu vůbec nic nezmůţu, ţe neexistuje ţádné ne, ţe nejsem s to říct: ‚Tatínku, tohle já pomáhat šířit nebudu." Ale víš, Stingo, tohleto je pravda, kterou ti musím říct a které doteď nerozumím a kterou si nijak nedovedu vysvětlit. I kdyţ by určitě vypadalo daleko líp, kdybych řekla, ţe jsem odepřela tuhle tatínkovu věc rozdávat, a protoţe jsem nakonec viděla, ţe říká: ‚Vyvraţděte Ţidy."

Věděla jsem, jak je to zlé, strašné, ale dokonce i tehdy pro mě bylo nesmírně těţké vůbec uvěřit, ţe přesně to on psal.

Ale po pravdě řečeno šlo v tu chvíli o něco jiného. Konečně mi začínalo být jasné, ţe ten člověk, otec, člověk, který mi dal ţivot, dech a moje tělo, pro mě nemá víc citu neţ pro nějakého sluhu, nádeníka nebo otroka, a teď na mně dokonce bez jediného slova díků za všechnu tu práci chce, abych se… plazila? – ano, abych se plazila po chodbách na univerzitě jako nějaký kamelot a abych dělala něco jen proto, ţe on to nařídí. A byla jsem uţ dospělá a tolik jsem chtěla hrát Bacha a v tu chvíli jsem si myslela, ţe snad musím umřít – umřít ani ne tak kvůli tomu, k čemu mě nutí, ale proto, ţe nemůţu a nedovedu říct ne. Ţe nejsem s to říct – dovedeš si to představit, Stingo – ‚Vlez mi na záda, tatínku." A zrovna v tu chvíli řekl: ‚Zosio," a zvedl oči od textu a trochu se na mě usmál, viděla jsem, jak mu září jeho dva falešné zuby, a ten jeho úsměv byl vlídný, a on povídá:

‚Zosio, nechtěla bys šálek čaje?" A já mu říkám: ‚Ne, děkuju, tatínku" On na to: ‚Ale, Zosia, musíš se toho čaje aspoň rochu napít, jsi taková bledá a musí ti být zima." Přála jsem si mít křídla a uletět.

Řekla jsem: ‚Ne, děkuju, tatínku, skutečně čaj nechci!"

A abych se ovládla, kousala jsem se přitom do rtu, aţ mi z něho vytryskla krev a cítila jsem ji na jazyku jako mořskou vodu. Pak se otočil a mluvil s Kazikem. A tehdy se to stalo, tehdy mnou projela jako ostré bodnutí ta nenávist. Pocítila jsem ji jako překvapivě náhlou bolest a skoro se mi z toho zatočila hlava, aţ jsem si myslela, ţe tam padnu na zem. Celá jsem ţhnula, byla jsem jako v jednom plameni. Říkala jsem si: Já ho nenávidím – a říkala jsem si to s jakýmsi údivem nad tou nenávistí, která do mě vstoupila. Ten údiv nad nenávistí byl neuvěřitelný a doprovázela ho strašlivá bolest – bolest, která mě bodala do srdce jako nůţ.”

* * *

Polsko je krásná, jímavá a zjitřená země, která v mnoha ohledech (jak jsem nahlédl to léto zrakem a vzpomínkami Sophie a jak jsem se o tom později přesvědčil na vlastní oči) připomíná nebo v člověku vyvolává obrazy amerického Jihu – nebo aspoň obrazy amerického Jihu jiných, ne příliš vzdálených časů. Avšak onu častou podobnost nevytváří pouze ta smutně kouzelná zadumaná krajina – připomínající například baţinaté končiny kolem Narew River s jejich jednotvárným, ale přízračným močálovitým zabarvením, nebo vzhled i atmosféru zachmuřené savany na pobřeţí Karolíny, nedělní ticho rozblácené ztracené cesty někde v haličské vesnici, kde se člověk můţe jediným mţikem oka přenést do zapadlé vesnice kdesi na křiţovatce cest v Arkansasu i se všemi těmi zchátralými, omšelými a podivně vyspravovanými domečky na týchţ pláccích holé země, kde se popelí a zobou hejna slepic a kuřat –‚ ale ta podobnost vyplývá i z ducha národa, z jeho hluboce zjitřeného a melancholického srdce, jehoţ podobu, obdobně jako tvář srdce Jihu, vytvářela muka příkoří, trestů a poráţek.

Představte si třeba zem, kde se to hemţilo nádeníky a chalupníčky nejen po několik desítek let,

ale po celá staletí, a pochopíte aspoň jeden rys Polska pošlapávaného s pravidelností a vytrvalostí metronomu Francouzy, Švédy, Prusy, Rakušany a Rusy a ovládaného dokonce i tak chamtivými upíry, jako jsou Turkové. Oţebračované a vykořisťované jako Jih a zůstávající vlastně zbídačelou feudální společností, mělo Polsko s Jihem jednu společnou hráz proti odvěkému poniţování, a tou byla hrdost. Hrdost a vzpomínka na starou zašlou slávu. Hrdost na předky a na jméno rodu a nelze opominout hrdost na většinou nově vytvořený aristokratický původ a šlechtictví. Jména jako Radziwill nebo Ravenel se vyslovují se silným, i kdyţ zároveň trochu prázdně znějícím patosem.

Poráţka ţivila v Polsku stejně jako v americkém Jihu horečný nacionalismus. Ale i kdyţ

ponecháme stranou tyto nápadné shody, které jsou velmi reálné a pramení z podobné historické situace (měla by se ještě zmínit stará zakořeněná hegemonie náboţenství, náboţenství autoritářského a duchem puritánského), objeví člověk i poněkud vnějškové, ale skutečně jiskřivé kulturní podobnosti: vášeň pro koně a vojenské tituly, poddanost ţen (spolu s vyţíváním v tajných neřestech), tradici vyprávění příběhů a historek a oddanost poţehnaným účinkům ohnivé vody. A také oblibu krutých ţertíků na svých bliţních.

A konečně je tu jedna poněkud obskurní zóna podobnosti mezi Polskem a americkým Jihem, podobnost rozhodně ne jen povrchní, která spojuje obě kultury tak dokonale, ţe v tomto výstřelku působí téměř jako jedna jediná kulturní oblast – ta podobnost má co činit s rasovou otázkou, která dala v obou světech vzniknout staletým, vše prolínajícím údobím schizofrenie. V Polsku stejně jako na americkém Jihu vyvolala trvalá přítomnost jiné rasy zároveň krutost a soucit, netoleranci a pochopení, nepřátelství a soudruţství, vykořisťování i schopnost obětí, zuřivou nenávist a beznadějnou lásku. I kdyţ se dá říct, ţe z uvedených kontrastů vítězily obvykle ty horší, je nutno téţ ve jménu pravdy poukázat na dlouhou kroniku slušnosti a čestnosti, jeţ byly s to v některých chvílích postavit se proti většině a odvrátit absolutní panství vládnoucího zla, coţ se stávalo dosti často, ať uţ vezmeme v úvahu Poznaň, nebo Yazoo City.

Takţe kdyţ si Sophie tenkrát vymyslela tu pohádku o tatínkově riskantní akci na záchranu několika Ţidů v Lublinu, rozhodně si musela být vědoma, ţe na mně neţádá, abych věřil něčemu úplně nemoţnému; ţe Poláci při nesčetných příleţitostech v nedávné i vzdálené minulosti riskovali, aby zachránili Ţidy před kterýmikoli utlačovateli, je fakt, o kterém není třeba diskutovat, a i kdyţ

jsem tou dobou o podobných záleţitostech mnoho informací ještě nezískal, neměl jsem důvod nevěřit Sophii, která zoufale bojovala s démonem svého vlastního schizoidního svědomí a rozhodla se postavit pana profesora do falešně příznivého, dokonce hrdinského světla. Jestliţe však tisíce Poláků poskytly Ţidům ochranu a úkryt a pokládaly za ně ţivoty, pak na druhou stranu bývala období, kdy je s celou silou svého mučivého vnitřního rozporu s úpornou divokostí pronásledovaly; a právě do této nepřetrţité vývojové linie polského ducha patřil profesor Biegaski a v této rovině mi ho nakonec Sophie patřičně předvedla, aby mi lépe mohla osvětlit události v Osvětimi…

Další historie profesorova pamfletu stojí za zaznamenání. Sophie otce poslouchala aţ do konce a spolu s Kazikem skutečně pamflet po chodbách univerzity rozdávala, ale celá záleţitost dokonale zklamala. Členové fakulty byli v prvé řadě jako celý Krakov příliš zaujati chmurnými vyhlídkami nadcházející války – tehdy sotva několik měsíců vzdálené –‚ takţe je Biegaského poselství nebylo s to nějak zvlášť upoutat. Jako by začala soptit pekelná sopka. Němci ţádali anexi Gdaňska a řečnili o nutnosti “koridoru”; zatímco Neville Chamberlain si pořád nevěděl rady, Hunové řinčeli na západě zbraněmi a lomcovali chatrnými branami do Polska. Starými dláţděnými ulicemi Krakova se denně nesl tlumený šum paniky. Za těchto okolností nemohla profesorova chytrácká dialektika upoutat ani ty nejzapřisáhlejší rasisty mezi členy fakulty. V ovzduší se vznášel příliš viditelný přízrak hrůzného budoucího osudu, neţ aby se někdo zaujal pro tak obehraný nápad, jako je útisk Ţidů.

V té době se totiţ cítilo potenciálně utlačeno celé Polsko. Navíc se profesor v některých směrech zásadně přepočítal a šlápl tak vedle, ţe nakonec zpochybnil základní ideu. Nešlo pouze o tu špinavou myšlenku Vernichtung, kterou do pamfletu vloţil a na kterou ani ti nejskalnější jedinci z řad učitelů neměli ţaludek, ať uţ se překládala v sebesarkastičtější swiftovské poloze, ale profesora plně ovládlo jeho zboţnění představy třetí říše a vytrţení nad pangermanismem, takţe v té pozdní

době zůstal vůči hlubokému pulzujícímu vlastenectví svých kolegů slepý a hluchý. Ještě před několika lety Sophie viděla, ţe by byl mohl získat nějaké stoupence své víry, ale teď, kdy se Wehrmacht urputně dral na východ, kdy se ozývalo po Gdaňsku teutonské ječení a kdy Němci vyvolávali na hranicích provokativní incidenty, mohla působit otázka, zda má národní socialismus odpověď na něco jiného neţ zničení Polska, jedině jako čiré bláznovství. Důsledek celé záleţitosti byla nejen skutečnost, ţe profesorův pamflet zůstal v tom vzrůstajícím chaosu ignorován, ale profesorovi se za něj dostalo i neočekávaně tvrdé odplaty. V univerzitním vestibulu ho zle zbili dva studenti z vyšších ročníků, členové polských rezervistů, a zlomili mu při tom prst a jednou večer, vzpomínala Sophie, u nich někdo rozbil okno do jídelny – velkou dlaţební kostkou s namalovaným pavoučím znakem hákového kříţe.

Ale jako vlastenec si to ani nezaslouţil a v jeho prospěch se dá uvést aspoň jedna drobnost. Svůj traktát (a tím si prý byla Sophie jista) nevytvořil s cílem, aby se zavděčil nacistům. Napsal jej ze specificky polského kulturního hlediska a kromě toho byl profesor podle svého vlastního svědomí krajně zásadový myslitel, člověk příliš oddaný obecnějším filozofickým pravdám, neţ aby mu vůbec vstoupilo na mysl, ţe mohl onen pamflet pouţít coby nástroj ke zvýšení osobního prospěchu, neřku-li své fyzické záchrany. (Výstřelky blíţícího se konfliktu však tak jako tak zabránily, aby jeho esej vyšel v Německu v jakékoli formě.) Profesor Biegaski nebyl ani ţádný quisling a kolaborant v dnešním slova smyslu, protoţe kdyţ Němci toho září přepadli Polsko a Krakov, nijak nepoškozený, se stal sídlem vlády pro celou zemi a on nabídl své sluţby hlavnímu správci, Hitlerovu příteli Hansi Frankovi (který byl, mirabile dictu, Ţid – i kdyţ to tou dobou věděl málokdo, včetně profesora – a navíc také vynikající právník), nedělal tak s úmyslem zradit svou vlast, ale činil tak pouze jako poradce a odborník v oblasti, kde měli Poláci a Němci společného protivníka a hluboký společný zájem, jako odborník na – die Judenfrage. V jeho snaze byl bezpochyby i jistý idealismus.

S pohrdáním vůči otci a s téměř stejným pohrdáním vůči jeho lokaji – svému manţelovi –

proklouzla Sophie kolem tiše hovořících postav do chodby, zatímco se pan profesor, půvabně vystrojený do svého kajzrroku s atraktivně prošedivělými kadeřemi, dokonce upravenými a navoněnými Kölnischwasser, vypravoval na své dopolední prosebné pochůzky. Vlasy si však zřejmě předtím nemyl. Vzpomněla si, jak měl mohutná ramena posetá lupy. Z jeho přitlumené řeči zazníval strach i naděje. Jeho hlas podivně syčel. Dnes se to určitě stane, přestoţe jej vrchní správce odmítl předchozího dne přijmout – dnes určitě (zvláště uţ kvůli jeho výjimečné znalosti němčiny) se s ním srdečně přivítá hlava Einsatzgruppe der Sicherheitspolizei, pohlavár, u kterého jej jiţ uvedl dopisem jejich společný přítel z Erfurtu (sociolog, vůdčí nacistický teoretik ţidovské otázky) a na kterého rozhodně nemohla nezapůsobit další příznivá fakta jako čestné doktoráty z Heidelbergu a Lipska (na pravém pergamenu) nebo vázaný výtisk sebraných esejů vydaných v Mainzu, Die Polnische Judenfrage, a tak dále a tak dále. Dnes určitě…

Přestoţe profesor napsal tolik dopisů a tak na sebe upozorňoval, tolik se snaţil a napředstavoval se v desítkách kanceláří, jeho stále hektičtější úsilí se bohuţel nesetkalo s úspěchem. Musela to pro něho být zlá rána, ţe ani na okamţik nezískal ničí pozornost a ţe mu ani jediný byrokrat nepopřál sluchu. Ale profesor se ţalostně přepočítal ještě v jednom ohledu. Citově a intelektuálně byl romantickým dědicem německé kultury minulého století, doby nenávratně ztracené a zapadlé, a neměl nejmenší ponětí o tom, jak je nemoţné, aby oblečen do svých staromódních hábů zapůsobil na někoho v těch chodbách, kde vládla mamutí moderní moc nerezavějící oceli a vysokých bot, ten první technokratický stát s jeho Regulierungen und Gesetzverordnungen, vysoce mechanizovaná registrace a klasifikační systémy, anonymní řetěz příkazů a mechanizovaných metod na zpracování dat, dešifrovací pomůcky, telefonická ostraha a horká linka do Berlína – to všechno fungovalo s oslepující rychlostí a nemohlo se absolutně v ničem přizpůsobit nějakému podivnému polskému profesorovi práva s jeho svazečkem dokumentů, popraškem lupů, blýskavými špičáky, trapně působícími kamašemi a karafiátem v klopě. Pan profesor byl jednou z prvních obětí nacistické válečné mašinerie, a tou obětí se stal jen proto, ţe jednoduše nebyl “naprogramován” – téměř tak to bylo prosté. Ano, dalo by se říci “téměř tak prosté”, ale nebylo by to všecko, protoţe dalším

důvodem, proč ho všude odmítali, byla skutečnost, ţe byl Polack, coţ je německý výraz, který má v němčině týţ jízlivě pohrdavý význam, jako má v angličtině. Jelikoţ tedy byl Polack, a ještě k tomu intelektuál, jeho přespříliš dychtivá a prosebně úsluţná tvář byla na velitelství gestapa vítána asi jako tvář člověka nakaţeného tyfem, ale pan profesor zřejmě vůbec nechápal, jak daleko se opozdil za svou dobou.

Ani si to při všem svém pobíhání z místa na místo nemohl uvědomit, ale hodiny nemilosrdně odtikávaly poslední minuty jeho ţivota. Před lhostejným zrakem nacistického molocha byl jen další číslo odsouzené k záhubě. A tak toho rozpršeného šedého listopadového odpoledne, kdy Sophie klečela v kostele Panny Marie, kdy se jí zmocnila ta zlá předtucha, kterou mi uţ vylíčila dříve, a kdy vyskočila a běţela zpátky na univerzitu – tam spatřila nádherné středověké nádvoří obsazené kordony německých vojáků, kteří tu stáli s puškami a samopaly namířenými na sto osmdesát zajatých členů fakulty –‚ ocitl se pan profesor i Kazik mezi těmi nešťastníky, roztřesenými zimou a s rukama marně zaťatýma proti nemilosrdnému nebi. Ale uţ je nespatřila. V pozdější, opravené verzi příběhu (a věřím, ţe ta byla pravdivá), se mi svěřila, ţe se jí zatčení otce ani manţela vlastně zvlášť bolestně nedotklo – byla uţ od nich tou dobou natolik odcizená, ţe to na ni hlouběji ani zapůsobit nemohlo –‚ ale ucítila jiný šok, který jí projel všemi údy a zachvátil ji ledovým strachem a zničujícím pocitem ztráty. Celé její vědomí sebe samé – její identity – jako by se začalo sypat.

Jestliţe totiţ byli Němci s to dopustit se toho bezostyšného útoku na pár desítek bezbranných a nic netušících učitelů, byla to jen předzvěst bůhvíjakých hrůz, které Polsko očekávají v nadcházejících letech. A kdyţ uţ pro nic jiného, tak právě pro tento objev se s pláčem vrhla do matčiny náruče.

Matkou to skutečně otřáslo. Byla to hodná, nepřemýšlející a poslušná ţena, která svému manţelovi zachovala věrnou lásku aţ do samého konce. Sophie se zmohla na němohru bolu, která na matku jistě působila příznivě, ale byl to pouze ţal nad ţalem matčiným.

Pokud jde o profesora – kterého pohltila jako červa pohřební jáma KL Sachsenhausenu, ten strašlivý klín nenasytného leviatana ţivícího se lidským utrpením a zplozeného uţ před lety v KL

Dachau –‚ jeho veškeré snahy uniknout byly marné. Coţ je o to ironičtější, kdyţ si uvědomíme, ţe Němci nevědomky uvěznili a odsoudili k záhubě člověka, kterého by byli moţná o něco později pokládali za velkého proroka – výstředního slovanského filozofa, jehoţ vize “konečného řešení”

předběhla vizi Eichmannovu a jeho stoupenců (a moţná dokonce vizi samého Hitlera, který to všechno ve své fantazii vymyslel a zplodil) a jenţ měl své poselství dokonce zcela hmatatelně ve svém vlastnictví. “Ich habe meine Flugschrift,” psal tónem, jenţ budil soucit, Sophiině matce v propašovaném motáku, jediném sdělení, které od něho vubec dostaly, “mám s sebou svůj pamflet.

Ich verstehe nicht, warum… Nechápu, proč se pořád nemohu dostat před zdejší orgány a přesvědčit je…“

Pouta smrtelné lidské krve a smrtelné lásky jsou aţ úděsně silná a nikdy nejsou mocnější, neţ

kdyţ je ona láska uloţena ve vzpomínkách z dětství: jednou s ní byl na procházce, kráčel vedle ní, probíral se zauzlenými kadeřemi jejích ţlutých vlasů a dopřál jí jízdy ve vozíčku taţeném poníkem, dobře se na to letní dopoledne plné vůní a ptačího zpěvu v zahradách pod Wawelem pamatovala.

Sophii to všechno dokonale uvízlo v paměti, a kdyţ přišla zpráva o jeho smrti, nedokázala na chvíli udusit spalující bolest, kdyţ si ho představila, jak padá, padá k zemi – do posledního okamţiku se ohrazuje, ţe vzali toho nesprávného člověka – tam kdesi v kulometné spršce rozţhavených kulek u zdi Sachsenhausenu.

10

Suterén a sklepy Hössova domu, kde Sophie spala, byly hluboko pod zemí, obklopeny tlustými kamennými zdmi, a bylo to jedno z mála míst v táboře, do nichţ nikdy nepronikl zápach spalovaných lidských těl. To byl jeden z důvodů, proč se tam tak často uchylovala, přestoţe právě sklepní část, kde měla svůj slamník, byla vlhká, špatně osvětlená a páchla hnilobou a plísní. Někde

za těmi stěnami bylo neustále slyšet v odpadových rourách a v záchodech nad sklepem odkapávání vody a někdy Sophii v noci vyrušil mihnuvší se stín krysy. Ale všechno v tomhle ponurém očistci bylo lepší, neţ kdyţ člověk měl být nahoře v lágrových barácích – i v tom, kde minulých šest měsíců ţila s několika desítkami relativně privilegovaných vězeňkyň, které pracovaly v táborových kancelářích. Přestoţe byly v těch prostorách z valné části ušetřeny brutality a toho nejhoršího strádání, jaké bylo údělem běţných chovanců tábora, byl tam neustále hluk a neměla tu vůbec ţádné soukromí a ze všeho nejvíc trpěla chronickým nedostatkem spánku. Navíc nebyla s to někdy zvládnout tělesnou čistotu. Tady však své přístřeší sdílela jen s hrstkou vězňů. A přímo andělským přepychem, jaký sklepení poskytovalo, byl přístup do prádelny. Sophie té moţnosti vděčně vyuţívala; vlastně o to byla dokonce poţádána, protoţe paní domu Hedwig Hössová byla posedlá vestfálskou hospodyňskou fóbií vůči špíně a dbala na to, aby všichni vězňové ubytovaní pod její střechou udrţovali své svršky a svoje tělo nejen v čistotě, ale aby vůbec dbali na hygienu: do vody na praní byly nařízeny mocné dávky antiseptik a vězňové, kteří u ní měli přístřešek, páchli nejrůznějšími prostředky proti hmyzu. Frau Kommandant k tomu měla ještě jeden důvod: šíleně se bála nakaţlivých táborových chorob.

Další příjemnou stránkou, kterou Sophie ve sklepení zvlášť ocenila, byl spánek, nebo aspoň ta moţnost. Vedle nedostatku jídla a soukromí byl nedostatek spánku v táboře jedním z hlavních negativních stránek, všichni vězňové jej vyhledávali s náruţivostí, která se téměř rovnala vášni, protoţe spánek jediný umoţňoval jistý únik z těch věčných muk, a kupodivu (i kdyţ na tom moţná není vůbec nic divného) přinášel obyčejně příjemné sny, protoţe jak mi jednou Sophie řekla, lidé, kteří vlastně unikají neskutečně úděsné denní hrůze, by se museli uţ naprosto zbláznit, kdyby na ně ve snění čekal ještě další děs. A tak díky většímu klidu a izolovanosti Hössova sklepního útulku se mohla Sophie poprvé za ty měsíce vyspat a nechat se kolébat vlnami snů.

Sklep byl zhruba v prostředku rozdělen na dvě části. Sedm nebo osm muţů bylo ubytováno za dřevěnou přepáţkou, většinou to byli Poláci a pracovali nahoře jako údrţbáři nebo umývali v kuchyni nádobí a někteří zahradničili. Muţi a ţeny se spíš jen potkávali, pohromadě bývali zřídka.

Na téţe straně přepáţky byly se Sophií ještě tři vězeňkyně. Dvě byly ţidovské švadleny ve středním věku, sestry z Liege. Sestry byly ţivoucím svědectvím častého bezostyšného smyslu Němců pro uţitečnost, protoţe unikaly plynu jen díky svému hbitému a přitom jemnému umění zacházet s jehlou a nití. Frau Hössová si je zvlášť oblíbila, protoţe ona a její tři dcery jejich nadání nejvíce vyuţívaly; sestry od rána do večera stehovaly, lemovaly a přešívaly spousty lepších svršků sebraných Ţidům, kteří šli do plynových komor. Ţily v domě uţ řadu měsíců a jaksi tu zdomácněly, a dokonce zbuclatěly, protoţe se jim při sedavém zaměstnání začaly tvořit pod kůţí polštářky tuku, coţ v kontrastu proti jejich vychrtlým spoluvězenkyním působilo aţ bizarně. Pod ochranou Frau Hedwig jako by dokonce pozbyly i všechen strach o svou budoucnost a Sophii připadaly veselé a vyrovnané, kdyţ je pozorovala, jak se v tom slunném pokoji v prvním patře ohánějí jehlou a odpárávají z drahých koţešin a čerstvě vyčištěných tkanin, sotva před několika hodinami vyloţených z nákladních vagonů, látkové štítky s nápisy Cohen a Lowenstein a Adamowitz. Mluvily málo a s jakousi vlámskou intonací, která Sophiiným uším zněla podivně a tvrdě.

Další obyvatelkou Sophiina podzemního vězení byla astmatická ţena jménem Lotte, také ve středním věku, vyznavačka svědků Jehovových z Koblenze. Podobně jako ţidovské švadleny i ona tu byla co dítě štěstěny a před smrtí injekcí nebo pomalým utrpením v ”nemocnici” ji zachránila sluţba guvernantky u dvou nejmladších Hössových dětí. Vyzáblé ploché stvoření s vystouplou bradou a obrovitýma rukama, připomínala zevnějškem některé brutální dozorkyně, které sem do tábora posílali z KL Ravensbrücku a z nichţ jedna Sophii divoce napadla hned po jejím příjezdu.

Ale Lotte měla dobráckou, přátelskou povahu, která jakoukoli moţnost ohroţení vylučovala.

Dělala Sophii vlastně starší sestru, dávala jí důleţité rady, jak se má vhodně chovat, stejně tak jako jí sdělila několik cenných pozorování ohledně Herr Kommandanta a jeho ménage. Zvlášť velký pozor si musíš dát na hospodyni Wilhelmine. Wilhelmine má podlou povahu, sama byla vězenkyně, je to Němka, která seděla pro podvody. Bydlí nahoře a má dva pokoje. Dělej jí, co jí na

očích uvidíš, radila Lotte, lez jí do zadku, a budeš mít klid. Pokud se týče Hösse, ten si potrpí na lichocení, jenţe na něho musíš opatrněji, není tak hloupý.

Lotte byla prostá zboţná duše, prakticky negramotná, a vypadalo to, ţe ve své neotřesitelné strašlivé víře přeţívá Osvětim jako stará pevná loď. Nijak se nesnaţila obracet Sophii na svou víru, jen Sophii naznačila, ţe ona za svá muka v tom vězení dojde bohaté odměny v Jehovově království. Všichni ostatní včetně Sophie půjdou do pekla. Ale v jejích slovech nebyla ţádná pomstychtivost, stejně jako nebyla v poznámkách, které pronesla jednoho odpoledne celá zadýchaná na schodech prvního patra, kde se na chvilku se Sophií zastavila, kdyţ stoupaly vzhůru za svou prací – tehdy nasála nozdrami pronikavý zápach brzezinské pohřební hranice a zavrčela, ţe to ti Ţidé zasluhují. Ano, o tuhle šlamastyku si koledovali. A nakonec, copak Jehovu právě nezradili první Ţidé? “Kořen všeho zla, die Hebräer,” zasípěla.

Těsně před procitnutím toho dne, který jsem uţ začal líčit, desátého dne, co pracovala u Herr Kommandanta v mansardě, toho dne, kdy se rozhodla ho svést – nebo jestliţe ne přesně svést (coţ

je velice nepřiléhavě vyjádřená myšlenka), tak spíš nějak jej naklonit své vůli a svým plánům –

ještě neţ se její oči rozmţikaly tím pavučinami opředeným přítmím sklepení, uvědomila si namáhavé supění Lottina astmatického dechu, jeţ se ozývalo ze slamníku u protější zdi. Pak se Sophie rázem s trhnutím probudila a spatřila asi na tři stopy od sebe to mohutné tělo jakoby sesypané na hromadě, leţící pod vlněnou, od molů proţranou dekou. Sophie uţ uţ chtěla natáhnout ruku a šťouchnout Lotte do ţeber, jak to dělávala mnohokrát, ale přestoţe jí vrzání a šoupání kročejů nahoře v kuchyni řeklo, ţe uţ je ráno a čas vstát, pomyslela si: Ať se vyspí. A pak se sama jako plavec, který se vrhá do vlídné náruče hlubin zapomnění, pokoušela znovu usnout a vybavit si sen, z kterého se probudila.

Zdálo se jí, ţe je malá holčička, před více neţ desítkou let, a ţe je se sestřenicí Krystynou v Dolomitech; brebentily spolu francouzsky a hledaly protěţ. Kolem nich se zvedaly temné a zamlţené vrcholky. Přestoţe to byl sen jako všechny sny čímsi zaráţející a s atmosférou stínu čehosi lehce nebezpečného, byla to vize aţ k nevydrţení kouzelná. Seshora ze skal na ně kývaly mléčné bílé hlavičky květů a Krystyna, která šla po prudké stezce vzhůru před ní, na ni zavolala:

“Zosio, já je přinesu.” Pak Krystyna uklouzla a vypadalo to, jako by se měla ve smršti kaménků a oblázků zřítit dolů: sen potemněl hrůzou. Sophie se začala za Krystynu modlit, jako by se modlila sama za sebe: Anděle boží, strážce můj – v nebezpečí při ní stůj… Opakovala tu modlitbu znovu a znovu: Anděle, nedej jí spadnout! A najednou sen zaplavila záře alpského slunce a Sophie pohlédla vzhůru. Vítězoslavně rozzářené, s aureolou zlatých slunečních paprsků, usmívalo se děvčátko dolů na Sophii, sedíc bezpečně na mechovém koberci skalnatého ostrohu a svírajíc v ručce snítku protěţe. “Zosia, je l"ai trouvé!” volala na ni Krystyna. A ten pocit odvráceného zla, pocit bezpečí, vyslyšené prosby a jásavého vzkříšení ji v tom snu náhle svou krásou tak zabolel, ţe kdyţ ji astmatický Lottin dech probudil, měla oči plné palčivých slaných slzí. Znovu zavřela víčka a zvrátila hlavu, marně se pokoušejíc zachytit ještě něco z toho fantasticky radostném pocitu, ale v tom ucítila, jak s ní Broněk třese za ramena.

“Dámy, mám pro vás dneska ráno baštu,” oznamoval. Nacvičen na germánskou přesnost chodu věcí v domě, přišel v pravou dobu. V oprýskaném měděném kastrolu jim nesl jídlo, většinou zbytky od předešlé Hössovy večeře. Ta ranní aprovizace byla vţdycky studená (jako by chtěla krmit psy a kočky, naházela kuchařka zbytky kaţdý večer do kastrolu u kuchyňských dveří a tam odtud je Broněk za svítání přinášel) a většinou se skládala z mastné šlichty kostí s kousky masa a tuku i chleba (ve šťastných dnech pomazaného trochou margarínu), zbytků zeleniny a někdy i nedojedeného jablka nebo hrušky. Ve srovnání s jídlem, jaké dostávali vězňové v táboře, to byla strava přebohatá, dokonce co do kvantity úplná hostina, a jelikoţ tuto snídani občas z nevysvětlitelných důvodů vylepšovaly takové pochoutky jako sardinky nebo kousky polského salámu, prostě se předpokládalo, ţe Herr Kommandant dbá na to, aby sluţebnictvo v jeho domácnosti nehladovělo. Sophie sice musela jíst z jednoho kastrolu s Lotte a s ţidovskými sestrami, všichni proti sobě jako nad korýtkem, ale kaţdá přec jen měla aluminiovou lţíci – coţ byl pro všechny ostatní chovance za ostnatými dráty neslýchaný přepych.

Sophie slyšela, jak se Lotte se zasténáním probudila, brebentíc pohřební porýnštinou nějaké nekoherentní slabiky, moţná jitřní invokaci Jehovovi. Broněk mezi ně nastrčil kastrol a řekl:

“Podívejte – co zbylo z vepřové kýty, je na tom ještě i maso. A nesu fůru chleba. A výstavní kousky kapusty. Tu minutu, jak jsem slyšel, ţe Schmauser přijde na večeři, jsem věděl, ţe se, holky, pořádně nadlábnete.” Údrţbář, ve stříbřitém linoucím se světle bledý a s lesknoucí se holou lebkou, s údy a klouby hranatými jako kudlanka, přešel z polštiny do své kulhající šaškovské němčiny – to kvůli Lotte, do které rýpl loktem. “Aufwecken, Lotte!” šeptal jí chraptivě.

“Aufwecken, mein schöne Blume, mein kleine Engel!” Kdyby měla Sophie někdy chuť se zasmát, byla by jí tahle běţná komická intermezza mezi Broňkem a tou guvernantskou obryní, která si zřejmě v jeho pozornostech libovala, poskytla ve smíchu hodně úlevy.

“Tak se uţ probuď, ty biblomole,” doráţel Broněk a v tu chvíli se Lotte plně probrala a posadila se. Její ploská tvář otupená spánkem vypadala příšerně, ale přesto z ní zářil nebeský klid a pohoda, a Lotte tak trochu připomínala sochy na Velikonočních ostrovech. Aniţ zaváhala, začala se cpát.

Sophie ještě chvíli nevstávala. Znala Lotte, která byla dobračka a nevzala by si víc neţ svůj díl, a vychutnávala tu chvíli před tím, neţ se pustí do své porce. Při pohledu na tučnou všehochuť v kastrolu se jí sbíhaly sliny a v duchu svolávala na jméno Schmauser poţehnání. Byl to SS

Obergruppenführer, coţ se rovnalo armádnímu veliteli, a byl Hössovým nadřízeným ve Wroclavi; o jeho návštěvě se v domě povídalo uţ dlouhé dny. A Broňkova teorie se ukázala jako správná: stačí, aby do baráku přišel opravdu papaláš, a Höss vystrojí takovou hostinu, ţe bude i švábům špatně.

“Jak je venku, Broňku?” ptala se Lotte s plnou pusou jídla. Obě dvě se Sophií dobře věděly, ţe má na počasí nos jako sedlák.

“Chladno. Fouká vítr od západu. Tu a tam prokoukne i slunce. Nízká oblačnost. Mraky drţí vzduch při zemi. Povětří smrdí jako čert, ale to se můţe vylepšit. Komínem jdou nahoru spousty Ţidů. Děvenko moje, Sophie, jez, prosím tebe.” Poslední větu řekl polsky a zazubil se přitom na celé kolo, aţ mu byly vidět růţové dásně, z kterých trčely tři čtyři zuby jako třísky bílého dřeva.

Broňkova osvětimská kariéra úzce souvisela s dějinami tábora samého. Čirou náhodou byl jedním z prvních chovanců a v Hössově domě začal pracovat brzy po svém uvěznění. Byl to bývalý sedlák z okolí Miaska daleko na severu. Většina zubů mu vypadala, protoţe na něm dělali avitaminózní pokus; jako kryse nebo morčeti mu systematicky nedodávali askorbovou kyselinu a některé další základní látky, aţ se mu v ústech začalo všechno sypat: moţná ţe mu to zapůsobilo taky trochu na hlavu. Avšak při tom všem se na něho usmálo aţ nepřirozené štěstí, jaké někdy potkávalo některé vězně zčistajasna a bez jakéhokoli důvodu. Normálně by ho byli po takovém pokusu zlikvidovali jako bezcennou lidskou slupku, kterou by poslali do věčné noci jednou rychlou injekcí do srdce. Ale Broněk měl selskou odolnost a skutečně mimořádnou sílu. Mimo poničené zuby na něm téměř nebyly viditelné ţádné příznaky kurdějí – malátnost, slabost, hubnutí a tak dále

–‚ jak by se za takových okolností předpokládalo. Zůstával pevný jako kozel a stal se nakonec centrem pozornosti esesáckých doktorů a jejich prostřednictvím i pozornosti Hössovy. Řekli veliteli, aby se na ten zvláštní případ šel podívat, coţ učinil, a během jejich krátkého setkání cosi na Broňkovi Herr Kommandanta upoutalo – moţná ţe to dokonce byla jenom jeho řeč, útrţkovitá lámaná němčina nevzdělaného Poláka z Pomořanska. Vzal Broňka pod ochrannou střechu svého domu a tam Broněk od té doby pracoval, poţívaje některých drobných výsad, jako třeba ţe mohl chodit po domě a sbírat klepy, a celkově nepodléhal onomu přísnému dozoru, jak se někdy dopřává oblíbeným psům a kočkám i lidem – ostatně takoví oblíbenci existují v kaţdé otrokářské společnosti. Byl šikovný a všecko vyšťoural a někdy je skutečně překvapil nějakým výjimečným jídlem, většinou z naprosto záhadných zdrojů. A co bylo ještě důleţitější, jak Sophie zjistila, Broněk udrţoval přes vnější dojem prosťáčka kaţdodenní styk s táborem a byl spolehlivým informátorem nejsilnějších polských odbojových skupin.

Opodál v pološeru se zahýbaly švadleny. “Bonjour, mesdames,” zdravil je Broněk vesele.

“Podává se snídaně.” Otočil se zpátky na Sophii: “Mám taky fíky,” řekl, “pravé fíky, představ si!”

“Kdepak jsi prosím tě sehnal fíky?” zeptala se Sophie. Pocítila aţ jaksi splašenou radost, kdyţ jí

Broněk ten převzácný poklad podával; přestoţe byly sušené a zabalené v celofánu, cítila v dlani jejich teplou tíhu, a kdyţ zvedla balíček k očím, uviděla na šedozelené slupce ţilky zcukernatělé lahodné šťávy a vdechla to syté aroma dálek toho zvadlého, mdlou, ale kouzelnou sladkostí vonícího plodu. Kdysi před lety ochutnala fíky v Itálii. A ţaludek se přihlásil s radostnou hlasitostí.

O takové přepychové pochoutce neměla po měsíce ani zdání – ne, po celé roky. Fíky! “Broňku, já tomu nevěřím!” vykřikla.

“Schovej si něco na později,” řekl a podával další balíček Lotte, “ne abyste to snědly naráz.

Nejdřív snězte šlichtu seshora. Jsou to zbytky, ale zbytky, jaké zas dlouho mít nebudete. To by bylo něco pro prasata, co jsem měl v Pomorzi.“

Broněk byl neúnavný řečník, Sophie poslouchala proud jeho klábosení a přitom náruţivě okusovala studenou vepřovou kost se zbylými provázky masa. Maso bylo spálené, šlachovité a špatné. Ale její chuťové buňky reagovaly, jako by je ukájela ambrózie, a Sophie vyjídala všechno i s drobnými kousky a kapsičkami tuku, po kterém celé její tělo tak volalo. Byla by s chutí snědla jakýkoli tuk. V duchu si ve své fantazii vybavila včerejší hostinu, na které Broněk posluhoval a sklízel nádobí: nádherné selátko, knedlíky, brambory, z nichţ stoupá pára, zelí s kaštany, dţemy a aspiky a omáčky, jako dezert fantastický vanilkový krém, a to všechno zalévají páni esesáci do svých chřtánů maďarskou Býčí krví z buclatých vinných lahví, a jídlo se servíruje (kdyţ je přítomen tak vzácný hodnostář jako pan Obergruppenführer) na přepychovém stříbře, které sem došlo z nějakého muzea vybrakovaného na východní frontě. A v té souvislosti si Sophie uvědomila, ţe Broněk mluví tónem člověka pyšného na to, ţe tajně vyslechl zlé zvěsti: “Pořád dělají, ţe jsou bůhvíjak šťastní,” řekl, “ostatně nějakou chvilku se zdálo, ţe byli. Ale jak začnou o válce, je to samá mizérie. Jako včera ten Schmauser, říkal, ţe prý se Rusové chystají dostat zpátky Kyjev. A napovídal ještě fůru špatných zpráv z ruské fronty. A zprávy z Itálie jsou prý taky na draka, aspoň co říkal Schmauser. Britové a Amerikáni postupujou a padá to tam jako mouchy.”

Broněk se zvedl z podřepu a s druhým kastrolem popošel ke dvěma sestrám. “Jenţe já mám skutečně tak velkou novinu, dámy, ţe se vám to nebude chtít věřit, ale je to pravda – Rudi odchází!

Rudiho překládají zpátky do Berlína!”

Sophie právě polykala chrupavčitý kousek masa a div se v půli sousta při těch slovech nezadusila. Odchází? Höss ţe odchází z tábora? To nemůţe být pravda! Musela se na to posadit a popadla Broňka za rukáv. “Víš to jistě?” zeptala se. “Broňku, víš to úplně jistě?”

“Říkám vám jen to, co říkal Schmauser Rudimu, kdyţ ostatní oficíři odešli, slyšel jsem ho. Prý to tady vedl moc dobře, ale potřebujou ho v Berlíně v kanceláři hlavního stanu. Takţe se má okamţitě připravit na přeloţení.”

“Co se tím rozumí – okamţitě?” naléhala Sophie. “Dnes, příští měsíc, co?”

“Nevím,” odpověděl Broněk, “myslel prostě brzy.” Z jeho hlasu náhle zazněla nedobrá předtucha. “Já, já z toho moc radost nemám, to vám povídám.” Zasmušile se odmlčel. “Totiţ, co víme, kdo přijde na jeho místo? Moţná nějaký sadista, chápete, nějaká gorila! No a pak moţná i Broňka…?” Zakoulel očima a přejel si ukazovákem přes hrdlo. “Klidně mě mohl dát odkráglovat, dát mi čuchnout plynu jako Ţidům – vţdyť to tak tenkrát dělali, rozumíte –‚ ale vzal mě sem a jednal se mnou jako s člověkem. Nemůţu říct, ţe mi to nebude líto, aţ Rudi půjde pryč.”

Ale Sophie byla plně zaujatá svými myšlenkami a Broňkovi nevěnovala pozornost. Nad zprávou o Hössově odchodu se jí zmocnila panika. Uvědomila si, ţe musí jednat bezodkladně a pospíšit si, jestli ho má zpracovat natolik, aby si jí všiml a ona se mohla pokusit dosáhnout jeho prostřednictvím toho, co si předsevzala. Asi hodinu se pak spolu s Lotte věnovaly praní prádla z Hössovy domácnosti (vězňové z Hössova domu byli ušetřeni těch příšerných mučivých a nekonečných nástupů s čtením seznamů, na které museli všichni ostatní vězňové v táboře; Sophii čekaly naštěstí jen ty kupy ušpiněného šatstva seshora – i kdyţ toho bylo k vyprání poţehnaně, protoţe Frau Hössová byla posedlá hrůzou před bacily a špínou) a v duchu si představovala všechny moţné drobné hříčky a finty, jejichţ pomocí by se mezi ní a panem velitelem vytvořil jakýs takýs důvěrný vztah, kdy by mu mohla vypovědět svou historii a dosáhnout tak svého vykoupení. Jenţe čas začal pracovat proti ní. Pokud něco nepodnikne ihned, i kdyţ třeba překotně,

můţe být Höss ve chvíli pryč, a všechno, čeho chtěla docílit, se zhatí. Cítila aţ bolestnou úzkost, která nějak iracionálně splývala s jejím pocitem hladu.

Balíček fíků si tajně schovala za odpáranou podšívku veţeňských prouţkovaných šatů. Něco málo před osmou, kdy uţ za chvíli měla vystoupit po schodech nahoru do mansardy, dostala neodolatelnou chuť několik fíků sníst. Uchýlila se do příhodného místečka pod schody, kde ji ostatní vězňové nemohli vidět. A tam jedním rázem roztrhla celofánový obal. A uţ jí ty nádherné oválné kousky ovoce klouzaly jeden po druhém do hrdla (byly nepatrně vlhké, a kdyţ je ţvýkala, vychutnávala jejich přesladkou konzistenci s ostrůvky drobných zrníček), aţ se jí při tom zamţily oči; jako by se tou slastí přestala ovládat, vůbec se nestyděla za svou ţivočišnou hltavost a za to, ţe jí ta sladká šťáva i sliny tečou po prstech a po bradě, a spolykala je všechny. Oči měla ještě zamţené a byla z té slasti celá zadýchaná. Zůstala tam chvíli v polostínu stát, aby jí fíky slehly do ţaludku a aby se trochu vzpamatovala, a pak pomalu stoupala po schodech do horní části domu.

Trvalo to sotva pár minut, ale její cestu přerušily dvě pamětihodné příhody, které dobře zapadaly do přízračné atmosféry jejích dopolední a odpolední i večerů v Hössově domě…

V kaţdém patře – jednak přímo nad suterénem a pak v patře pod mansardou – byla vikýřová okna, která vedla na západ a od nichţ se Sophie obvykle snaţila odvrátit zrak, i kdyţ ne vţdycky úspěšně. Vyhlídka to byla vcelku fádní – pár nevýrazných objektů, vpředu hnědavé cvičiště, malá dřevěná kasárenská budova, elektrické ostnaté dráty nataţené kolem nemístně graciézních topolů –

‚ ale bylo odtud vidět na nádraţní rampu, kde se odehrávala selekce. Věčně tu čekaly řady nákladních vagonů, šedohnědá kulisa drásavých tableaux krutosti, mrzačení a šílenství. Nádraţní rampa byla asi uprostřed vyhlídky, příliš blízko, aby ji člověk nebral na vědomí, ale zas příliš daleko, aby ji mohl jasně pozorovat. Vzpomínala později, ţe se nejspíš toho pohledu hrozila a odvracela od něj oči asi proto, ţe si vybavovala svůj vlastní příjezd na betonové quai, takţe nechtěla vidět nezřetelné a trhavě se pohybující zjevy, které z toho místa registrovala jen nedokonale, jako zrnité neostré siluety lidí a věcí ve stařičkém filmovém týdeníku: paţbu pušky namířené vzhůru k nebi, mrtvá těla vyhazovaná ze dveří nákladních vagonů, lidské bytosti hroutící se ve strachu před řvoucími hlasy vojáků k zemi jako papíroví panáci.

Někdy to vypadalo, jako kdyţ se tam neděje vůbec ţádné násilí, měla jen dojem strašlivého pořádku, jako by se dav lidí pamalu sunul v poslušném průvodu kamsi pryč, kde jej uţ neviděla.

Rampa byla příliš daleko, aby sem doléhaly zvuky; bláznivá hudba vězeňské kapely, která vítala kaţdý přijíţdějící vlak, řvaní dozorců, štěkot psů – to všechno nebylo slyšet, i kdyţ sem občas nemohl nedolehnout výstřel z pistole. Celé drama jako by se odehrávalo v jakémsi milosrdném vakuu, z něhoţ bylo vyloučeno ţalostné úpění, výkřiky hrůzy i všechny další zvuky toho úděsného vstupního výjevu. Moţná proto někdy Sophie podlehla nutkání, jak si uvědomila, kdyţ právě stoupala vzhůru, a neodolala a nakrátko se přece jen podívala – a před jejíma očima se v tu chvíli objevila řada čerstvě dorazivších, dosud nevyloţených nákladních vozů. Vlak v oblacích páry byl obstoupen esesáckými stráţemi. Z avíz, která dostal Höss předchozího dne, věděla, ţe to je druhý ze dvou vlaků se dvěma tisíci a jedním stem řeckých Ţidů.

Kdyţ tehdy uspokojila svou zvědavost, odvrátila se od vikýře a otevřela dveře do salonu, kterým musela projít, aby se dostala ke schodišti nahoru. Pokojem se rozléhal z gramofonu značky Stromberg Carlston kontraaltový hlas znějící hektickým mileneckým smutkem, kterému tu naslouchala Wilhelmine, prozpěvujíc si melodii a prohrabujíc se kupou dámského prádla. Byla tu sama. Pokoj zalévala sluneční záře.

Wilhelmine (Sophie se sice snaţila pospíchat, ale jejího zevnějšku si všimla) na sobě měla odloţený ţupan své velitelky, růţové bačkory s obrovskými růţovými bambulemi a vlasy obarvené henou. Prozpěvovala si neobyčejně falešně. Kdyţ se kolem ní Sophie snaţila proklouznout, otočila se a změřila si ji pohledem zdaleka ne nevlídným, coţ pro ni byl dosti obtíţný úkon, protoţe měla ten nejodpudivější obličej, jaký Sophie v ţivotě viděla. (I kdyţ to právě v tuto chvíli můţe působit jako nevhodné a moţná v kontextu vyprávění i nepřesvědčivé, nemohu tu neocitovat jednu Sophiinu manichejskou úvahu z toho léta: “Jestli o tomhle budeš někdy psát, Stingo, tak řekni, ţe Wilhelmine byla jediná krásná ţena, jakou jsem – ne, vlastně krásná nebyla, ale vypadala pěkně, s

těmi drsnými rysy, jaké někdy mívají prostitutky –, byla to vlastně jediná docela hezká ţena, jakou jsem viděla, jejíţ zevnějšek proměnilo vnitřní zlo v cosi absolutně ohyzdného. Jinak ji popsat nedovedu. Byla to skutečně jakási totální ošklivost. Podívala jsem se na ni a krev se mi v ţilách proměnila v led.”) “Guten Morgen,” zašeptala Sophie a snaţila se jít dál. Ale Wilhelmine ji naráz zastavila ostrým: “Počkej!” Němčina je hodně hlasitý jazyk a znělo to od ní, jako kdyby vykřikla.

Sophie se otočila a zůstala stát hospodyni tváří v tvář; sice se spolu vídaly dosti často, ale kupodivu teprve tentokrát na sebe prvně promluvily. Přestoţe na ni Wilehlminina tvář nepůsobila nijak hrozivě, vyvolával v Sophii zjev té ţeny jakési zlé tušení – Sophie cítila, jak jí v obou zápěstích začal prudce pulzovat tep a v ústech jí naráz vyschlo. “Nur nicht aus Liebe weinen,”

kvílel útočný lítostivý hlas, podmalovaný skřípotem šelakové desky, a nesl se, zesílen amplionem, ode zdi ke zdi. V šikmých paprscích ranního slunce vířila galaxie prachových smítek a kolotala nahoru dolů celým prostorným pokojem, přeplněným skříněmi a stoly, zlacenými pohovkami a vitrínkami a křesílky. Není to ani muzeum, pomyslela si Sophie, je to obludné skladiště. Najednou si uvědomila, ţe pokoj páchne dezinfekcí, stejně jako její šaty. Hospodyně mluvila s podivnou úsečností. “Chci ti něco dát,” zakňourala s úsměvem a přejela prstem po kupě prádla. Na mramorové desce komody intarzované barevným dřevem a zdobené prouţky a spirálkami bronzu leţela hromada lehounkých hedvábných kalhotek, zřejmě právě vyčištěných; komoda sama byla těţký obrovitý kus nábytku, jaký by bil do očí i ve Versailles, odkud mohl být docela dobře ukraden. “Broněk je včera přinesl přímo z táborové čistírny,” pokračovala krákoravě monotónním hlasem. “Frau Hössová toho spousty rozdává mezi vězně. Vím, ţe ţádné prádlo nefasujete, a Lotte si mi stěţovala, jak ty mundúry škrábou.” Sophie jen přidušeně vzdychla. Bez rozrušení, bez šoku, a dokonce bez překvapení jí hlavou prolétla jako pták myšlenka: Všechny jsou po mrtvých Ţidovkách. “Jsou zaručeně, zaručeně čisté. Některé jsou z nádherného pravého hedvábí, od začátku války jsem nic takového neviděla. Jakou máš velikost? Ty určitě ani nevíš.” V jejích očích se zablýsklo.

Všechno se seběhlo tak naráz, ţe si to Sophie hned nedovedla vysvětlit, ale pak začala cosi tušit a silně ji to vyděsilo – vyděsil ji způsob, jak se na ni Wilhelmina naráz vrhla (ano, uvědomila si, vrhla se na ni), a zřejmě na ni předtím číhala jako tarantule, aţ vyjde ze sklepa, ale děsila ji i náhlá nabídka a značně podivná a velkorysá štědrost. “Copak tě tahle látka dole nedře?” slyšela Wilhelmininu otázku, pronesenou mezza voce s lehkým zachvěním, které daleko víc navozovalo tón flirtu a objasňovalo okolnosti líp neţ pohled očí nebo slova, z nichţ ucítila varovný signál: Ty určitě ani nevíš.

“Ano…“ řekla Sophie, dokonale vyvedená z míry. “Ne, nevím.”

“Pojď,” zašeptala Wilhelmine a ukázala do alkovny. Byl to potemnělý přístěnek za koncertním křídlem značky Pleyel. “Pojď, jedny vyzkoušíme.” Sophie postoupila bez odporu kupředu a ucítila, ţe se Wilhelmine dotkla prsty lemu jejích šatů. “Toliks mě zaujala. Slyšela jsem tě mluvit s velitelem. Mluvíš nádherně německy, jako rodilá Němka. Pan velitel tvrdí, ţe jsi Polka, ale já mu tak docela nevěřím, cha! Na Polku jsi moc krásná.” Její poněkud horečně znějící slova na Sophiin sluch dopadala jedno za druhým, zatímco ji Wilhelmina strkala do hrozivě temné alkovny.

“Všechny Polky tady jsou všední a obyčejné, takové lumpig, šmudly. Ale ty – ty musíš být Švédka, viď? Ţe máš švédskou krev? Rozhodně vypadáš na Švédku, a já jsem slyšela, ţe na severu Polska je spousta lidí švédského původu. Takţe uţ jsme tady, tady nás nikdo neuvidí a jedny kalhotky si můţeme vyzkoušet. Aby byl ten tvůj běloučký zadeček pěkně v pohodlíčku.”

Aţ do tohoto okamţiku se Sophie úplně nevzdávala naděje a doufala, ţe Wilhelminino chování vůči ní je snad přece jenom neškodné, ale teď kdyţ byla tak blízko a spatřila, jak se Němce blýskají ty chtivé zuby – nejdřív slyšela, jak začala rychle dýchat, a pak viděla, ţe se jí po tváří rozlévá sytě růţová barva jako nějaká vyráţka, a Wilhelmine se před ní náhle zjevila napůl jako valkýra, napůl jako ta nejsprostší poběhlice – neměla uţ o jejích úmyslech ţádné pochybnosti. Ty hedvábné kalhotky byly neobratná návnada. A v jakémsi hysterickém veselí problesklo Sophiinou myslí, ţe v této aţ chorobně proorganizované a přesně běţící domácnosti si ta příšerná ţenská můţe uţít sexu jen takříkajíc v poklusu; ve stoje v přístěnku za obrovitým křídlem a během několika prchavých,

vzácných volných minut po snídani, kdyţ děti odejdou do posádkové školy a neţ se všechno dá do kaţdodenního chodu. Za všechny další hodiny dne aţ do posledního tiknutí hodinové ručičky musí skládat účty: voilá! tak to tedy vypadá s těmi zoufalými pokušeními v přísném reţimu pod esesáckou střechou, tak tu chutná sapfická láska. “Schnell, schnell, meine Süsse!” šeptala jí Wilhelmine stále naléhavěji. “Nadzvedni si trochu tu sukni, miláčku… ne, výš!”

Obryně se na ni vrhla a Sophie se rázem ocitla v záplavě růţového flanelu a viděla před sebou jen ty červené tváře a henou obarvené vlasy – rudé miasma prudce páchnoucí francouzským parfémem. Hospodyně si počínala jako smyslů zbavená. Lepkavým tvrdým vlčím jazykem zaútočila na Sophiino ucho, pak jí začala mnout prsy, popadla ji pevným stiskem za zadek, trochu se od ní odtáhla, takţe Sophie v její tvářila spatřila tak silný výraz chlípnosti, ţe to vypadalo skoro jako poslední předsmrtná křeč, a pak se jala realizovat svůj ústřední záměr, svezla se k zemi, poklekla a paţemi pevně Sophii objala kolem kyčlí. Nur nicht aus Liebe weinen… “Ty má švédská kočičko… taková krásná,” vyráţela ze sebe přitlumeně. “Ááá, bitte… ještě výš!” Sophie se uţ před několika okamţiky rozhodla a nebránila se ani neprotestovala – díky jakési šílené autohypnóze se dostala aţ za hranice hnusu, uvědomujíc si, ţe je v tu chvíli tak jako tak jen bezmocná zmrzačená můrka, a pokorně nechala Wilhelmine, aby jí roztáhla stehna, brutálním čenichem se vrhla mezi ně a špičkou jazyka se zabořila do těch hloubek, které – jak si Sophie s nepřítomným uspokojením pomyslela – zůstávaly zatvrzele suché a vyprahlé jako poušť. Zhoupla se na patách, lenivě a bez jakéhokoli odporu si dala ruce v bok, uvědomujíc si, ţe ta ţena v tu chvíli zároveň pomáhá prsty sama sobě, a jen pozorovala, jak se pod ní hází ta ohnivě rudá hlava s chuchvalcem natáček jako obrovská přezrálá makovice. Pak se náhle z druhého konce pokoje ozvalo bouchnutí, dveře se rozletěly a Hössův hlas zavolal: “Wilhelmine? Kde jste? Máte přijít za Frau Hössovou do loţnice.”

Byl to Herr Kommandant, který měl být ve své mansardní kanceláři, ale na chvíli nechal práce, a strach, jejţ jeho přítomnost vyvolala v ţeně klečící na zemi, přešel rázem na Sophii; napadlo ji, ţe je Wilhelmine tím náhlým křečovitě šíleným stiskem, s jakým jí sevřela stehna, snad povalí obě na zem. Hlava i jazyk se odtáhly. Na několik okamţiků zůstala Sophiina vyděšená věznitelka jako ochrnutá, tvář staţenu v hrůze. Pak přišla úleva. Höss zavolal znovu, chvilku vyčkal, nato tiše zasakroval a rychle odcházel s rázným dupáním ke schodišti do mansardy. A hospodyně od ní odpadla a zhroutila se v přítmí jako hadrová panna.

Teprve později na schodech do mansardy pocítila Sophie reakci, podlomily se pod ní nohy a musela si sednout. Nervy jí nepovolily kvůli tomu útoku samému – to pro ni nebylo nic nového, protoţe se ji uţ pokoušela před několika měsíci, krátce po příjezdu, znásilnit jedna dozorkyně –‚

ani ne kvůli Wilhelminině zoufalé snaze zajistit si po Hössově odchodu nahoru co nejrychleji bezpečí (“Ne abys to veliteli vyţvanila,” utrhla se na ni a pak slova ještě jednou opakovala, jako by v bezmocné hrůze Sophii zapřísahala, neţ úprkem zmizela z pokoje. “Zabil by nás obě!”). Na okamţik si Sophie pomyslela, ţe ji ta kompromitující situace staví jistým podivným způsobem vůči hospodyni do výhodného postavení. Pokud – pokud (a tahle myšlenka ji zarazila, a právě proto se musela, celá se třesouc, posadit na schody) tahle profesionální podvodnice, která v domě poţívá takovou moc, celou záleţitost neobrátí proti Sophii a neodreaguje si svůj děs a zklamání tím, ţe je přetaví v nenávist, nepoběţí k veliteli s historkou o nějakém Sophiině poklesku (mohla by dokonce říct, ţe o svedení se první pokusila Sophie) a tím úplně nerozbourá celé uţ beztak chatrné základy Sophiiny budoucnosti. Věděla, jaký má Höss odpor vůči homosexualitě, a tady si dovedla představit, co by se stalo, kdyby mu Wilhelmina něco tak skandálního nalhala, a náhle ucítila –

jako to dřív nebo později pocítili všichni její spoluvězňové dusící se v hrůzném pekle – hrot přízračné injekční jehly, která jí vstříkne smrtelnou dávku jedu přímo do srdce.

Seděla chvíli v podřepu na schodech, pak se nahnula a zabořila hlavu do dlaní. V hlavě jí vířil zmatený roj myšlenek, měla pocit, ţe tu úzkost ani nemůţe vydrţet. Je na tom teď po té příhodě s Wilhelmine líp, anebo jí hrozí větší nebezpečí? Nevěděla. Naléhavý hvizd táborové píšťaly, pronikavý, melodický, nejspíš v b moll, který jí vţdy trochu připomínal několik utkvělých teskných a rozběhlých tónů z Tannhäusera – pročísl jitro a oznámil osmou hodinu. Tak pozdě ještě nikdy do mansardy nepřišla a v tu chvíli si dělala starosti pro svou liknavost a uvaţovala, jak na ni uţ Höss,

který měřil svůj čas na zlomky sekund, bude čekat, a to pomyšlení ji naplňovalo hrůzou. Zvedla se a vlekla se po schodech vzhůru, rozrušená a jako v horečce. Sesypalo se toho na ni najednou příliš mnoho. Rojilo se jí v hlavě tolik myšlenek a nemohla si je srovnat, utrpěla naráz tolik otřesů a naplnilo ji tolik zlých předtuch. Jestli se pořádně nesebere a vší silou vůle se nevzpamatuje, můţe se ten den zhroutit jako loutka, která si odbyla svůj trhaný tanec na drátkách, a pak, kdyţ ji pán opustil, padla bez ţivota na hromadu. Kolem klína ucítila lehkou píchavou bolest, coţ jí připomnělo útočící hlavu hospodyně.

Zadýchaná došla pod schody k velitelově mansardě, kde opět uviděla otevřeným oknem vyhlídku na západ, s pustým cvičištěm, jeţ se mírně svaţovalo k zadumaným topolům, za nimiţ stály v nevzhledných řadách nesčetné nákladní vagony, pokryté prachem srbských a maďarských rovin.

Od jejího střetnutí s Wilhelmine zatím stráţe nákladní vozy otevřely a na rampě se rojily stovky nešťastných poutníků z Řecka. Přes všechen spěch se Sophie musela zastavit a na okamţik se na ten výjev zadívat, přitahována stejně tak jeho morbiditou jako jeho hrůzou. Topoly a horda esesáckých stráţí jí z valné části výhled zacláněly. Tváře řeckých Ţidů nijak zřetelně neviděla. Ani nerozeznala, co mají na sobě: vnímala jen neurčitou šeď. Ale na rampě to tu a tam zazářilo pestrými barvami, zelenou a modrou a červenou, a prokmitla i mořská zeleň, která Sophii připomněla Středozemní moře a probudila v ní tu dávnou touhu po zemi, jiţ znala jenom z kníţek; fantazie si rázem vybavila dětské verše, jeţ si pamatovala z klášterní školy, spolu se zpěvavým hlasem vyzáblé sestry Barbary, která je recitovala komicky tvrdou slovanskou franštinou: que les les de la Grece sont belles!

contempler la mer

3ombre d’un haut figuier

et écouter tout autour les cris des hirondelles

voltigeant dans l’azur parmi les oliviers!

Domnívala se, ţe uţ si na zdejší pach dávno zvykla nebo jej aspoň rezignovaně přijala. Avšak toho dne ji nasládlý morový puch spalovaných lidských těl udeřil do nozder sytě odporným ovzduším jatek a zaútočil na její čivy tak prudce, ţe se jí aţ rozostřil zrak a dav na vzdálené rampě

– který jí v posledním okamţiku připadal jako z dálky viděná vesnická pouť – se před ní rozplynul a zmizel. Maně vztáhla konečky prstů v rostoucí hrůze ke rtům.

… la mer l’ombre d’un haut figuier…

Kdyţ si s těmi slovy náhle uvědomila, kde Broněk to ovoce vzal, fíky se jí s nakyslou pachutí zvedly v ţaludku, stouply aţ do krku a vyřinuly se jí z úst na zem mezi nohy. Zasténala a vrhla se hlavou ke stěně. Zůstala tam u okna stát, dávíc a zvracejíc, dlouhé okamţiky. Pak se vratkými kroky od nečistoty odsunula a padla na dláţkách na kolena a na ruce, zmítaná ţalem a pocitem samoty a prázdnoty, jaký snad ještě nezaţila.

Nikdy nezapomenu, co mi o tom řekla: uvědomila si, ţe si nemůţe vzpomenout ani na své vlastní jméno. “Paneboţe, pomoz mi!” dostala ze sebe hlasitě. “Vţdyť ani nevím, co jsem!” Zůstala tak schoulená a třásla se ledovou zimou.

Do toho zakukala v bláznivém kontrastu osmkrát kukačka – z hodin v loţnici Hössovy dcery Emmi, dívenky s kulatou tváří měsíce. Jdou nejméně o pět minut pozdě, pomyslela si Sophie s váţným zaujetím a podivným uspokojením. A pomalu se zvedla, aby vystoupila vzhůru po schodech do chodby, kde jedinou ozdobu stěny tvořily zarámované fotografie Goebbelse a Himmlera, a odtud pak ještě výš ke dveřím mansardy, dokořán otevřeným a se svatým motem tohoto bratrstva vyrytým do svrchního prahu: Moje čest je moje věrnost – a za tím nápisem na ni ve svém doupěti čekal v odříkavé samotě vápenně bělostné čistoty, tak neposkvrněné, ţe i Sophii, vcházející vratkým krokem dovnitř, připadalo, jako by ty stěny zalévalo v onom zářivém podzimním ránu oslnivé, téměř posvátné světlo.

“Guten Morgen, Herr Kommandant,” pozdravila.

Později toho dne se Sophii v mysli stále neodbytněji ozývala neblahá Broňkova zpráva, ţe Höss má být přeloţen zpátky do Berlína. Znamenalo to pro ni, ţe si bude muset pospíšit, jestli má dosáhnout toho, co si předsevzala. A tak se odpoledne rozhodla, ţe zahájí kroky ke sblíţení, a v

duchu se modlila, aby k tomu měla dost rozvahy – dost nutné chladnokrevnosti –, aby svůj plán zdárně provedla. Jednu chvíli – kdyţ čekala, aţ se Höss vrátí do mansardy, s pocitem, ţe se její rozrušení utišilo a ţe se dostala po tom zmatku, jaký v ní vyvolal zaslechnutý útrţek Haydnova Stvoření, opět do jakţ takţ normálního stavu – jí dodávaly odvahu jisté zajímavé změny, jeţ na Herr Kommandantovi pozorovala. Především to byla jakási uvolněnost a pak jeho sice nemotorné, ale opravdové pokusy o rozhovor, po nichţ následoval ne tak zcela bezvýznamný dotyk ruky na jejím rameni (anebo snad z toho gesta chtěla vyčíst příliš mnoho?), kdyţ se oba dívali na arabského hřebce: to vše jí připadalo jako příznaky trhlin v jeho neproniknutelné masce.

Pak tu byl ještě dopis Himmlerovi o stavu řeckých Ţidů, který jí Höss diktoval. Nikdy předtím nepřepisovala korespondenci, jeţ by byla nesouvisela s polskými záleţitostmi nebo s polštinou –

oficiální dopisy do Berlína byly obvykle doménou úředního písaře Scharführera, člověka s kamennou tváří, který sídlil o patro níţ a v pravidelných intervalech vypochodovával hulvátským krokem nahoru a tam vytloukal do psacího stroje Hössovy zprávy nejrůznějším esesáckým expertům a prokonzulům. Nad tím dopisem Himmlerovi uvaţovala zpětně s mírným údivem.

Nemohl pouhý fakt, ţe ji zasvětil do tak oţehavé záleţitosti, snad znamenat… co? Rozhodně aspoň to, ţe jí poskytl, ať uţ z jakéhokoli důvodu, důvěru, o jaké se mohlo snít jen nepatrnému počtu vězňů – a dokonce i vězňů jejího nepochybně privilegovaného postavení, a její jistota, ţe se k němu přec jen dostane blíţ, a to dřív, neţ bude pozdě, začínala být silnější a silnější. Měla pocit, ţe snad nebude muset onoho pamfletu ani pouţít (jako otec a ona jako dcera), pamfletu, který měla uschovaný od svého odjezdu z Varšavy v jedné holínce.

Vrazil dovnitř jako bouřka a nebral na vědomí okolnost, která by mohla jeho pozornost, jak se obávala, odvést nepatřičným směrem – její oči zarudlé od pláče. Zaslechla polku “Vyvalte sudy”, jejíţ rytmus bouřil o patro níţ. Drţel v ruce dopis, zřejmě doručený jeho pobočníkovi dole. Obličej Herr Kommandanta byl zarudlý vzteky, pod krátce zastřiţenými vlasy na lebce pulzovala ţíla podobná zkroucenému červu. “Lumpové zatracení, vědí přece dobře o nařízení, ţe musí psát německy. Ale pořád ten příkaz porušují! Ať jdou ti polští pablbové do háje!” Podal jí dopis. “Co je v tom?”

“Váţený pane veliteli…“ začala. V letmém překladu mu Sophie sdělila, ţe dopis (příznačně poníţený) je od místního subdodavatele, který dodával německým správcům táborové cementárny štěrk a který psal, ţe nebude moci poţadované mnoţství v stanovené lhůtě dovézt, protoţe půda kolem lomu je neobyčejně rozbahněná a nejen ţe se zem v důsledku dešťů na řadě míst propadla, ale deště znesnadnily a zpomalily všechnu práci s mechanizací. A proto kdyby pan velitel laskavě s dodávkou poshověl (předčítala dále Sophie) a přijal návrhy na nejnutnější změny v termínech –

Höss ji však náhle přerušil, krajně podráţděný a odpaluje si další cigaretu od staré, kterou drţel mezi prsty; kašlal přitom chrčivým katarovým kašlem a s námahou ze sebe vyráţel chraptivé

“Dost!”. Nad dopisem zřejmě Herr Kommandantovi povolily nervy. Rty se mu sevřely v jakési karikatuře našpulených úst, jimiţ namáhavě zavrčel: “Verwünscht!” – nato bleskově Sophii přikázal, aby pořídila pro SS Hauptsturmführera Weitzmanna, vedoucího stavební sekce, překlad a k němu aby napsala na stroji ještě dodatek: “Staviteli Weitzmannovi: Pořádně tomu vrtákovi zatopte a proţeňte ho.”

Přesně v okamţiku, kdy Höss doříkával poslední slova, viděla Sophie, ţe na něho přišlo s hrůznou rychlostí strašlivé bolení hlavy, jako blesk, který sjel z dopisu obchodníka se štěrkem přímo do oné krypty či labyrintu, kde se v krajině cranea rozpoutává v změti ţhnoucích toxinů peklo migrény. Vyrazil na něm pot, ruka mu vyjela ke spánku, kde prsty s bělavými klouby předvedly bezradný znervóznělý balet, jeho rty se ohrnuly a za nimi se objevila řada zatnutých zubů skřípajících v návalu bolesti. Sophie uţ podobný, daleko mírnější záchvat pozorovala před několika dny; a teď ho migréna přepadla znovu a v plné síle. Höss bolestí slabě hvízdl. “Pilulky!”

vyjekl. “Proboha, kde jsou moje pilulky?” Sophie rychle přešla k ţidli u Hössovy postele, na které míval lahvičku ergotaminu ke zmírnění záchvatů. Nalila mu z karafy skleničku vody a podala dvě tabletky ergotaminu, Herr Kommandant lék polkl a zakoulel na ni očima s jakýmsi zvláštním polodivým výrazem, jako by se snaţil vyjádřit přímo zrakem velikost svých muk. Pak zasténal a s

rukou přitisknutou k čelu sebou hodil na postel, kde zůstal leţet nataţen s očima upřenýma do bílého stropu.

“Mám zavolat doktora?” zeptala se Sophie. “Naposledy vám, pokud se pamatuji, říkal…“

“Teď chci jen klid,” odpověděl. “Teď bych nesnesl nic jiného.” Hlas zněl schlíplým kňouravým tónem, jako kňučení ublíţeného štěněte.

Při posledním záchvatu před pěti šesti dny jí nařídil, aby ihned odešla dolů do sklepa, jako by nechtěl, aby někdo byl svědkem jeho utrpení, dokonce ani ne vězeň. Teď se však převalil na bok a zůstal leţet naprosto strnule, jen hruď se mu zvedala a klesala pod košilí. Jelikoţ jí nic dále nenaznačil, pustila se do práce: začala psát na německém psacím stroji volný překlad subdodavatelova dopisu, znovu si, tentokrát jiţ bez šoku a dokonce i bez zvláštního zájmu, uvědomujíc, ţe stíţnost dodavatele štěrku (coţpak tahle jediná nepříjemnost, uvaţovala maně, mohla vyvolat u velitele tak kritickou migrénu?) znamená další váţný průtah při stavbě nové spalovny v Brzezince. Překáţky znemoţňující nebo zpomalující práci – přesněji řečeno Hössova neschopnost sladit ke své spokojenosti všechny prvky dodávek a poţadavků plánu a pracovních sil v rámci projektu nového komplexu spalovny a plynové komory, jehoţ dokončení se jiţ o dva měsíce zpozdilo – byly tím hlavním trnem, který jej neustále bodal a zřejmě se stal zdrojem vší nervozity a rozrušení, jeţ na něm poslední dny Sophie pozorovala. A jestli tohle byl podle jejího podezření důvod jeho bolestí hlavy, mohlo by být moţné, ţe jeho neschopnost vybudovat spalovnu podle plánu je v nějaké souvislosti s jeho náhlým přeloţením do Německa? Dopisovala poslední řádku dopisu, rozvaţujíc zároveň tyto otázky, kdyţ do jejích myšlenek náhle vtrhl jeho hlas, aţ se polekala. A kdyţ obrátila zrak jeho směrem, uvědomila si se směsí naděje a strachu, ţe ji musel ze svého lůţka uţ řadu minut pozorovat. Pokynul jí a Sophie se zvedla a popošla k posteli, ale jelikoţ

jí nijak nenaznačil, aby se posadila, zůstala stát.

“Je to lepší,” řekl přitlumeně. “Ten ergotamin je zázrak. Nejen tiší bolest, ale zmírňuje i tu nauseu.”

“To jsem ráda, mein Kommandant,” odpověděla. Cítila, jak se pod ní rozklepala kolena, a z nějakého důvodu se neodváţila pohlédnout dolů do jeho tváře. Místo toho upřela oči na objekt, který se nabízel jejímu zraku bezprostředně před ní: na herojského Führera v zářící ocelové zbroji, se sebejistým vyrovnaným pohledem pod spadající patkou vlasů upřeným směrem k Valhale a do tisícileté bezpečné budoucnosti. Neposkvrněná laskavost sama. Najednou si vzpomněla na fíky, které před několika hodinami vyzvrátila na schodech, a píchlo ji přitom u ţaludku hlady, nohy se jí roztřásly ještě víc a cítila v nich větší slabost. Höss dlouho nepromlouval. Podívat se na něho si netroufala. Jestlipak si ji v tu chvíli mlčení tiše měří, hodnotí ji? Uţijem si švandy sudsudsud, halasil sbor zezdola, v té úděsné Ersatz polce, která v tu chvíli uvízla v dráţce a do nekonečna opakovala rozplizlý a přisprostlý poslední akord harmoniky.

“Jak jste se sem dostala?” zeptal se konečně Höss.

Vyráţela ze sebe slova jedním dechem. “Šunka, kvůli té to bylo, anebo jak my, kdo mluvíme německy, říkáme ein Zusammentreiben – zátah ve Varšavě. Časně zjara. Jela jsem ve vlaku, ve Varšavě, gestapo udělalo zátah. Našli u mě schované maso načerno, kus šunky…“

“Ne, ne,” přerušil ji, “ne jak jste přišla sem do tábora. Ale jak jste se dostala z ţenského lágru.

Myslím, jak vás zařadili mezi písařky. Je přece tolik písařů civilistů. Polských civilistů. A jen málokterým vězňům se poštěstí dostat se do kanceláře k písařině. Můţete se posadit.”

“Ano, měla jsem velké štěstí,” řekla a posadila se. Ucítila v hlase úlevu a podívala se na něho.

Viděla, ţe se pořád zoufale potí. Leţel v tu chvíli na zádech, s očima přivřenýma, strnulý, zbrocený potem, v kuţeli slunečního světla. Postava Herr Kommandanta, jak tam leţel celý oslizlý, měla v sobě cosi podivně bezmocného. Khaki košili měl promáčenou a v obličeji se mu leskly krůpěje potu jako malé puchýřky. Ale ve skutečnosti uţ zřejmě takovou bolest nezakoušel, i kdyţ jej počáteční muka zalila potem po celém těle a dokonce mu zvlhly i světlé prstýnky chlupů na břiše, které se mu kroutily vzhůru prostory mezi knoflíčky u košile – i krk a plavé chlupy na zápěstí.

“Měla jsem skutečně velké štěstí. Myslím, ţe to bylo přímo řízení osudu.”

Po chvilce ticha Höss řekl: “Jak to myslíte, řízení osudu?”

Okamţitě se rozhodla riskovat, vyuţít příleţitosti, kterou jí poskytl, ať uţ její slova budou znít sebedvojsmyslněji a sebebláznivěji. Po těch měsících a při té moţnosti, jeţ jí přišla do cesty, by to bylo poraţenectví, kdyby chtěla i nadále hrát úlohu apatického zakřiknutého otroka, i za cenu opováţlivosti a kdyby i nakrásně riskovala, ţe ji bude pokládat za drzou. Takţe: Ven s tím, pomyslela si. A pak to skutečně řekla, i kdyţ se snaţila s plačtivým podtónem, jako člověk, kterému bylo nespravedlivě ublíţeno. “Přivedl mě k vám osud,” pokračovala, dobře si uvědomujíc lacinou melodramatičnost toho prohlášení, “protoţe jsem věděla, ţe jenom vy mi můţete porozumět.”

Zase nic neříkal. Pivní polku dole vystřídal Liederkranz s jódlujícími Tyroláky. Jeho mlčení ji znepokojovalo, a náhle ucítila, ţe ji zkoumá tím nejpodezřívavějším zrakem. Moţná udělala příšernou chybu. Nepříjemný pocit v ní stále vzrůstal. Od Broňka (a ze svého vlastního pozorování) věděla, ţe Höss Poláky nenávidí. Jak ji mohlo napadnout, ţe právě ona by měla být výjimkou? Zavřená okna izolovala teplou místnost od brzezinského puchu po spálenině a v ovzduší se vznášel zatuchlý pach omítky, cihel a navlhlého dřeva. Uvědomila si ten zápach poprvé a cítila ho v nozdrách jako houbu. V tom tísnivém tichu obapolného mlčení slyšela prudké poletování a bzučení uvězněných masařek, tiché duté zvuky, jak mouchy naráţely do stropu. Hluk popojíţdějících nákladních vozů zněl zvenku tlumeně, vzdáleně, skoro jej nebylo slyšet.

“Čemu porozumět?” řekl nakonec jakýmsi nepřítomným tónem, ale otevřel jí tím zároveň další skulinku moţnosti, kam by mohla zaseknout háček.

“Ţe pochopíte, jaká se stala chyba. Ţe jsem se ničím neprovinila. Totiţ ničím skutečně váţným.

A ţe bych měla být okamţitě propuštěna.”

Tak a je to, dokázala to, řekla to, rychle a hladce; s horečným zápalem ze sebe dostala ta slova, která si bez přestání memorovala po celé dny, stále uvaţujíc, jestli bude mít dost odvahy je vypustit z úst. Srdce jí bušilo tak mocně a tak divoce, ţe ji aţ rozbolela prsní kost, ale přitom ji zalévala radostná pýcha nad tím, ţe se jí podařilo zvládnout hlas. Také si byla jista hladkou lahodností své výslovnosti, znějící milou vídeňštinou. To drobné vítězství ji popohánělo dál. “Vím, ţe vám to ode mě můţe připadat jako pošetilost, mein Kommandant. Musím přiznat, ţe to navenek můţe působit nevěrohodně. Ale jistě myslím připustíte, ţe v takovémhle místě – vzhledem k obrovským rozměrům a té spoustě lidí – můţe dojít k jistým omylům, k jistým váţným nedopatřením.”

Odmlčela se, poslouchala, jak jí bije srdce, a uvaţovala, jestli to on taky slyší, ale přitom si uvědomovala, ţe hlas jí stále ještě neselhal. “Pane veliteli,” pokračovala a poněkud zvýraznila prosebný tón, “doufám, ţe mi uvěříte, kdyţ vám řeknu, ţe moje uvěznění v tomto táboře je nešťastný omyl spravedlnosti. Jak víte, jsem Polka a opravdu jsem se provinila tím přečinem, z kterého mě ve Varšavě obvinili – totiţ ţe jsem načerno prováţela jídlo. Ale byl to jen malý přestupek, to přece sám vidíte, pokusila jsem se jen sehnat trochu potravy pro matku, protoţe byla hrozně váţně nemocná. Snaţně vás prosím, abyste se snaţil pochopit, ţe to nebylo vůbec nic, kdyţ

se na to díváte měřítky mého společenského původu a vychování.” Zaváhala, krajně rozrušená.

Nepostupuje příliš rychle? Neměla by teď přestat a nechat další krok na něm, nebo má pokračovat?

Vzápětí se však rozhodla: K věci, buď stručná, ale dělej! “Podívejte se, pane veliteli, věc se má takhle. Pocházím z Krakova, kde celá moje rodina patřila mezi zapálené příznivce Německa, po léta se počítali její členové k avantgardě té nekonečné řady nadšenců milujících třetí říši, kteří obdivují národní socialismus a zásady Führerovy. Můj otec byl z hloubi duše Judenfeindlich…“

Höss ji s tichým povzdechnutím zarazil. “Judenfeindlich,” šeptal ospale. “Judenfeindlich. Kdy uţ

konečně nebudu slyšet to slovo ‚antisemitský"? Paneboţe, jak mě to unavuje!” Znovu chraptivě vzdychl. “Ţidi. Ţidi! Copak já s Ţidy nikdy neskončím?”

Sophie se před jeho podráţděností stáhla, plně si vědoma, ţe její taktický manévr minul cíl: zašla dál, neţ mínila. Hössův myšlenkový proces, rozhodně ne tupý, byl však stejně tak vyčerpatelný a upnutý ve své všední nesloţitosti výhradně jedním směrem, asi jako kusadla mravenečníka, takţe strpěl skutečně jenom minimum odchylek. Kdyţ se jí sotva před okamţikem zeptal “Jak jste sem přišla?” a pak svá slova upřesnil, aby vysvětlila, jak se dostala do kanceláře, mínil tím jen to a nic jiného a nechtěl slyšet ani slovo navíc o nějakém osudu, přehmatu spravedlnosti a záleţitostech

spojených s pojmem Judenfeindlich. Jako by na ni z jeho slov zavanul severák; změnila tedy kurz a pomyslela si: Udělej, co od tebe chce, řekni mu naprostou pravdu. Stručně, ale pověz mu pravdu.

Nakonec by si to stejně mohl snadno zjistit sám, kdyby chtěl.

“Já vám tedy, pane veliteli, vysvětlím, jak mě zařadili mezi stenografky. Kdyţ jsem sem prvně v dubnu přijela, nepohodla jsem se s jednou Vertreterin v ţenském lágru. Byla to pomocnice blokové vedoucí. Upřímně řečeno, měla jsem z ní hrůzu, protoţe…“ Zaváhala, z jakési opatrnosti, zda má uvést nějaké podrobnosti o sexuálních implikacích, které její pozastřený hlas, jak dobře věděla, uţ

stejně naznačil. Avšak Höss s očima široce otevřenýma a upřenýma přímo na ni uţ předvídal, co chtěla říci.

“Bezpochyby to byla lesbička,” předešel ji. Jeho hlas zněl unaveně, ale roztrpčeně a podráţděně.

“Kurva jako všechny ostatní – póvl, prase odněkud z hamburských brlohů, strčili ji do Ravensbrücku a pak ji zřejmě klofla hlavní správa a poslala ji sem, s mylným domněním, ţe právě takováhle bude vtloukat do vás do vezenkyň disciplínu. To je fraška!” Odmlčel se. “Byla to lesbička, ţe? A zkoušela, jak by vás dostala, nemám pravdu? To by se dalo čekat. Jste velice krásná ţena.” Opět se odmlčel, zatímco jí docházela jeho poslední poznámka. (Znamená to něco?)

“Pohrdám homosexuály,” pokračoval. “Kdyţ si představím, co spolu ti lidé provádějí – ty zvířecké praktiky –‚ je mi z toho špatně. Nemohl bych se na ţádného ani podívat – ať uţ na chlapa nebo na ţenskou. Ale kdyţ jsou lidé ve vazbě, musí se s tím počítat.” Sophie jen zamrkala. Jako z filmového pásu promítnutého starodávnou trhanou rychlostí viděla před sebou tu bláznivou ranní šarádu, vybavila si Wilhelmininu hlavu s ohnivě ryšavými vlasy, jak se odtahuje od jejích slabin, představila si ty lačné vlhké rty pootevřené v strnulém, dokonale vykrouţeném o, i úděsně jiskřící oči; kdyţ viděla v Hössově tváři odpor a vzpomněla si přitom na hospodyni, ucítila, jak v sobě začíná potlačovat buď výkřik, nebo výbuch smíchu. “To je hrůza!” dodal Herr Kommandant a ohrnul rty, jako by mu v ústech utkvělo cosi odporného.

“Ona to jenom nezkoušela, pane veliteli.” Cítila, jak rudne. “Chtěla mě znásilnit.” Nevzpomínala si, ţe by byla před nějakým muţem vyslovila výraz “znasilnit”; její ruměnec se rozehřál a pak začal mizet. “Bylo to krajně nepříjemné. Nikdy jsem si nedovedla představit, ţe touha ţeny” – opět zaváhala – “ţe touha ţeny po druhé ţeně můţe být – tak silná. Ale poznala jsem to.”

“Ve vazbě se lidé chovají jinak, podivně. Povídejte mi o tom.” Neţ mohla odpovědět, sáhl do kapsy u saka přehozeného přes ţidli u postele a vyndal z něho tabulku čokolády zabalenou ve staniolu. “To je zvláštní,” prohlásil klinicky věcným, nepřítomným hlasem, “ty bolesti hlavy.

Nejdřív mě vţdycky chytnou závratě a ţaludeční slabost, a jakmile začne lék zabírat, dostanu hlad.” Stáhl z čokolády staniol a napřáhl ruku s tabulkou k ní. Nejdřív zaváhala, protoţe ji to gesto překvapilo – něco podobného udělal poprvé –‚ ale pak celá znervóznělá kousek ulomila a strčila do úst, uvědomujíc si, ţe právě v okamţiku, kdy se snaţí být přirozeně věcná, prozrazuje lačnou chtivost. Ale to je jedno.

A vyprávěla dál, hovořila chvatně, sledujíc zároveň, jak Höss polyká zbytek čokolády, vědoma si okolnosti, ţe ten nedávný útok, jehoţ se vůči ní dopustila důvěry poţívající hospodyně muţe, s nímţ právě teď hovoří, ji nutí do ţivějšího, skoro aţ rozšafného tónu. “Ano, ta ţena byla prostitutka a lesbička. Nevím, z které části Německa pocházela – nejspíš ze severu, mluvila Plattdeutsch –

byla to statná ţena a pokusila se mě znásilnit. Sledovala mě řadu dní. Jednou večer za mnou přišla na latrínu. Nejdřív začala po dobrém. Slibovala mi jídlo, mýdlo, šaty, peníze, všechno moţné.”

Sophie na okamţik zmlkla, s pohledem upřeným do Hössových pomněnkových modrých očí, zpozornělých a zbystřelých. “Měla jsem strašlivý hlad, ale – stejně jako vás, pane veliteli, i mě homosexuálové odpuzují – nebylo mi zatěţko odepřít a říct ne. Snaţila jsem se ji od sebe odstrčit.

To ale Vertreterin rozzuřilo a vrhla se na mě. Křičela jsem na ni a začala jsem ji prosit – přitiskla mě ke zdi a sahala po mě rukama – a v tu chvíli tam přišla blokařka.

Ta tomu udělala přítrţ,” pokračovala Sophie. “Poslala Vertreterin pryč. Nebyla to zlá ţenská –

taky prostitutka, jak říkáte vy, pane veliteli, ale nebyla špatná. Skutečně byla docela hodná na takovou… na takovou osobu. Slyšela prý, jak jsem na Vertreterin křičela, a překvapilo ji to, protoţe všechny nove vězeňkyně v lágru byly Polky, a chtěla vědět, kde jsem se naučila tak

výborně německy. Chvíli jsme spolu hovořily a já viděla, ţe jsem jí sympatická. Myslím, ţe ta nebyla lesbička. Pocházela z Dortmundu. Mou němčinou byla úplně nadšená. Naznačila mi, ţe by mi mohla i pomoct. Dala mi hrnek kávy a pak mě poslala pryč. Potom jsem ji viděla ještě několikrát a připadalo mi, ţe si mě oblíbila. Několik dní nato mi řekla, abych k ní zase přišla do její světnice, a tam byl jeden váš důstojník, záloţník Hauptsharführer Günther z administrativního oddělení tábora. Nějakou dobu se mě vyptával, chtěl vědět, jakou mám kvalifikaci, a kdyţ jsem mu řekla, ţe dovedu psát na stroji a taky stenografovat polsky i německy, sdělil mi, ţe by mě mohli potřebovat v písárně. Prý slyšel, ţe mají nedostatek jazykových specialistů. Za několik dní zase přišel a oznámil mi, ţe mě přeloţí. A tak jsem se dostala do…“ Höss dojedl tabulku čokolády, zavrtěl sebou, opřel se o loket a chystal se zapálit si cigaretu. “Totiţ,” končila, “v písárně jsem pracovala ještě před desíti dny a tehdy mi řekli, ţe mě budou potřebovat na zvláštní práci tady. A tak…“

“A tak,” přerušil ji, "jste tady.” Vzdychl. “Máte štěstí.” A pak udělal cosi, nad čím uţasla a co ji přímo elektrizovalo. Zvedl volnou ruku a s krajní šetrností jí sundal cosi malého z okraje horního rtu; uvědomila si, ţe to byl drobek čokolády, kterou předtím jedla, a Höss jej v tu chvíli drţel mezi palcem a ukazovákem a Sophie s váţným úţasem pozorovala, jak pomalu přibliţuje prsty zaţloutlé od dehtu ke rtům a klade si malou kaštanově hnědou šupinku do úst. Zavřela oči, tak rozrušená oním zvláštním a groteskním významovým nábojem toho gesta, ţe se jí znovu divoce rozbušilo srdce a mozek zachvátila závrať.

“Co je vám?” zaslechla jeho slova. “Jste celá bílá.”

“Nic, mein Kommandant,“ odpověděla. “Je mi jen trochu mdlo. To přejde.” Stále měla oči zavřené.

“Co jsem jen udělal špatně!” Jeho hlas zazněl jako výkřik, tak silně, ţe se aţ polekala, a sotva otevřela oči, uviděla, jak se jedním rázem skulil z postele, postavil se a popošel několik kroků k oknu. Zadní díl košile měl úplně mokrý potem, a jak tam před Sophií stál, měla dojem, ţe se třese po celém těle. Hleděla na něho naprosto zmatená, protoţe to intermezzo s čokoládou pokládala za předehru k něčemu důvěrnějšímu. Ale moţná to tak skutečně bylo; stěţoval si tónem, který působil dojmem, jako by ji znal léta. Uhodil se dlaní do pěsti. “Nemám ponětí, co si mohli myslet, ţe jsem udělal špatně. Ti lidé v Berlíně jsou nemoţní! Ţádají ode mě úplně nadlidské výkony, vţdyť já jsem taky jenom člověk, a přitom jsem po tři roky dělal všechno, jak nejlépe jsem dovedl. Nemají kouska soudnosti. Nedovedou si představit, co to znamená vůbec nějak vyjít s dodavateli, kdyţ

plánované dodávky prostě nemohou splnit. To by měli vidět ty lenochy subdodavatele a zprostředkovatele, co dodávají s bůhvíjakým zpoţděním anebo nedodají vůbec nic! Ti nemají nejmenší ponětí o nějakých polských idiotech, vţdyť s nimi nikdy nepřišli do styku! A já se tak poctivě snaţil udělat, co jsem mohl, a tohle jsou díky. Taková zástěrka – ţe jde o povýšení! A zatím mě vykopnou výš do Oranienburgu a já abych si dal líbit takovou nehoráznost a koukal se, jak na moje místo strčí nějakého Liebehenschela – Liebehenschela, nesnesitelného egoistu s nafouklou reputací zdatného pracovníka. Z celé té záleţitosti by se člověku muselo udělat nanic.

Ani kapka vděčnosti.” Bylo to zvláštní: z jeho hlasu zaznívala daleko víc uraţená ješitnost neţ

opravdová zlost nebo otrávenost.

Sophie se zvedla ze ţidle a přisunula se blíţ k němu. Zdálo se jí, jako by se před ní otvírala další nepatrná skulinka. “Promiňte mi to, pane veliteli,” začala opět, “odpusťte mi, jestli snad řeknu něco mylného. Ale třeba je to pro vás přece jenom pocta. Moţná ţe opravdu plně chápou vaše těţkosti, vaše překáţky a jak vás vaše práce musela vyčerpat. Odpusťte mi to, prosím, ale musela jsem si uţ

za těch pár dní tady v kanceláři všimnout, v jakém napětí stále ţijete, v tak neuvěřitelném náporu…“ Jak výborně to dovedla a s jakou patolízalskou starostlivostí. Její hlas pomalu utichl, ale oči měla stále upřeny na Hössův zátylek. “Moţná ţe to je skutečně jakási odměna za všechnu vaši… oddanou práci.”

Zmlkla a klouzala očima za Hössovým pohledem někam dolů do pole. Rozmarně proměnlivý vítr aspoň na tu chvíli rozptýlil a odvál z oblohy nad Brzezinkou clonu kouře a v jasném slunečním světle hleděli na nádherného statného bílého hřebce, který skotačil podél ohrady výběhu a v oparu

prašného víru třásl ohonem a hřívou. Dokonce i zavřeným oknem slyšeli dusot jeho pádících kopyt.

Veliteli se vydralo z hrdla jakési hvízdnutí s přídechem vzdechu; sáhl si do kapsy, aby z ní vylovil cigaretu.

“Kdybyste tak měla pravdu,” řekl, “ale o tom pochybuju. Kdyby jen pochopili celou tu rozsáhlost takovéhle práce, tu sloţitost. Vypadá to, jako by neměli ponětí o neuvěřitelných číslech skrytých za těmi Zvláštními akcemi. Ty nekonečné davy! Těch Ţidů, proudí to sem v jednom kuse ze všech zemí Evropy, tisíce a tisíce, miliony, jako herinci, co se na jaře natlačí do Mecklenburského zálivu.

Nikdy se mi ani nezdálo, ţe na zeměkouli je tolik lidí, co patří k das Erwählte Volk.”

Vyvolený národ. Tenhle výraz, který uţil, jí poskytl moţnost popostrčit svou iniciativu opět o krůček směrem k oné zvětšující se skulince, kde se sice nejistě, ale přece jen drápkem uchytila.

“Das Erwählte Volk“ – kdyţ velitelova slova opakovala, zněl z jejího hlasu tón pohrdání –

“vyvolený národ, dovolte mi to tak říci, pane veliteli, jenom ať konečně zaplatí spravedlivou daň za to, ţe se s takovou arogancí chtěli vydělit z ostatního lidstva – za to, ţe chtěli hrát roli toho jediného národa, který je hoden spasení. Já skutečně nechápu, jak si mohli myslet, ţe uniknou trestu, kdyţ se po tolik let přímo před zraky křesťanů tak rouhali.” (Náhle jako by se před ní vynořil hrůzný přízrak otce.) V rozčilení zaváhala, ale pak začala znovu spřádat další leţ, puzená stále dál jako ubohá tříska zmítající se v mohutnémm proudu výmyslů a nepravd. “Já uţ nejsem křesťanka. Stejně jako vy, pane veliteli, sentimentální víru se všemi jejími zástěrkami a kličkami jsem zavrhla. Přesto však člověk lehce pochopí, proč vzbudili Ţidé v křesťanech takovou nenávist, stejně jako v lidech, jako jste vy – Gottgläubiger, v lidech spravedlivých a ideálně zaloţených, kteří jen usilují o nový řád v novém světě. Ţidé tento pořádek ohroţovali, a teď právě za to konečně trpí.

Dobře, ţe to s nimi takhle dopadlo, říkám já.”

Kdyţ jí na to vyrovnaným hlasem odpovídal, zůstal k ní stále ještě otočen zády: “Podle toho, jak mluvíte, vidím, ţe máte pro tuhle záleţitost dobře vyvinutý cit. Na ţenu hovoříte, jako byste do jisté míry znala, jakých zločinů jsou Ţidé schopni. To mě zajímá. Tak málo ţen má skutečně fakticky podloţené znalosti o čemkoli, natoţ aby věcem skutečně rozuměly.”

“To je pravda, ale já ano, pane veliteli!” prohlásila a pozorovala jej, jak se rameny pootočil k ní a pohlédl na ni – poprvé za tu dobu se skutečně pozorným zájmem. “Získala jsem opravdu osobní znalosti, osobní zkušenosti…“

“Jaké například?”

V krajním rozrušení – věděla, ţe je to riziko, hazardní hra – se shýbla a roztřesenými prsty vytáhla z malé spáry v holince odraný zaţloutlý pamflet. “Podívejte se!” nastrčila mu jej první stránkou před oči. “Tohle jsem schovávala přes všechna nařízení, vím, jak jsem riskovala. Ale chci, abyste věděl, ţe těch několik stránek představuje všechno, v co já věřím. Z práce u vás vím, ţe

‚konečné řešení" je tajemství. Ale toto je jeden z časných polských dokumentů, které přímo

‚konečné řešení" navrhují. Spolupracovala jsem s otcem – zmínila jsem se vám o něm jiţ dřív –‚

psali jsme to spolu. Samozřejmě neočekávám, ţe to budete číst podrobně, při všech těch nových starostech a povinnostech, jaké se teď na vás hrnou. Ale snaţně vás prosím, abyste to aspoň uváţil… Já vím, ţe moje těţkosti pro vás nic neznamenají…, ale kdybyste se aspoň zběţně podíval…, moţná ţe byste pak nahlédl tu naprostou nespravedlnost, ţe jsem tady uvězněná…

Mohla bych vám toho vyprávět ještě víc, co všechno jsem ve Varšavě pro říši udělala, kdyţ jsem prozradila, kde se ukrývá celá skupina Ţidů, dlouho hledaných ţidovských intelektuálů…“

Začala trochu blekotat; uvědomovala si, jak je její řeč nekoherentní, coţ pro ni bylo dostatečným varováním, aby přestala, a tak raději zmlkla. Modlila se jen, aby jí nepovolily nervy. Ve vězeňských šatech jí bylo dusno a vyráţel na ní pot naděje a hrůzy, ale zároveň si uvědomovala, ţe přec jen konečně udělala průlom do jeho vědomí a prosadila se jako hmotná skutečnost do obzoru jeho vnímání. Ať to bylo sebenedokonalejší a sebedočasnější, přec jen navázala jakýsi kontakt; poznala to z naprosto soustředěného pronikavého pohledu, s nímţ se na ni podíval, kdyţ od ní bral pamflet, který svírala mezi dvěma prsty. Plaše, skoro koketně odvrátila zrak. V hlavě jí vyskočila aţ nejapná vzpomínka na jedno haličské pořekadlo: Začínám mu lézt do ucha.

“Takţe vy tvrdíte, ţe jste nevinná,” prohlásil. Z jeho hlasu vycítila tón jaksi aţ milý, který jí

dodal odvahy.

“Pane veliteli, řeknu to ještě jednou,” odpověděla chvatně, “dobrovolně přiznávám, ţe jsem se provinila tím drobným kouskem masa. Jen prosím, aby se ten přečin zváţil a porovnal nejen s mým charakterem polské příznivkyně národního socialismu, ale také s mým profilem zaujaté aktivní bojovnice ve svaté válce proti Ţidům a ţidovstvu. Ten pamflet, co drţíte v ruce, pane veliteli, se dá snadno ověřit a můţe se tak dokázat pravdivost mého tvrzení. Současně vás prosím – vás, který máte moc udělovat milost a svobodu –‚ abyste znovu zváţil mé uvěznění ve světle mé předchozí zásluţné práce a dovolil mi vrátit se do svého ţivota ve Varšavě. Vţdyť pro vás je to taková maličkost, máte přece tak velikou moc udělovat milost.”

Lotte řekla Sophii, jak citlivý je Höss na pochlebenství, ale v tu chvíli ji napadlo, jestli to přece jenom nepřehnala – zvlášť kdyţ viděla, jak trochu přimhouřil oči a pak kdyţ uslyšela jeho slova:

“Vaše vášnivá zaujatost mě zajímá. To vaše rozhořčení. Čím to je, ţe Ţidy nenávidíte tak… tak intenzivně?”

I takovou historku měla pro podobný okamţik připravenou, protoţe počítala s teorií, ţe sice pragmatická mysl, jakou má Höss, by mohla ocenit jed jejího antisemitismu v abstraktní rovině, ale zároveň by zřejmě primitivní část této mysli velice ráda slyšela aspoň náznak něčeho sentimentálně dramatického. “Tento dokument, pane veliteli, obsahuje mé filozofické důvody – ty, které jsem rozpracovávala s otcem v Krakově. Chci zdůraznit, ţe bychom své nepřátelství vůči Ţidům byli vyjádřili, i kdyby byla naše rodina neutrpěla jistou strašlivou pohromu.”

Höss nezúčastněně kouřil a čekal, aţ bude pokračovat.

“Sexuální zhýralost Ţidů je dostatečně známa, je to jeden z jejich nejohyzdnějších rysů. Můj otec, ještě neţ ho potkala krajně nešťastná nehoda… můj otec byl právě z toho důvodu velkým obdivovatelem Juliuse Streichera – s obrovským nadšením oceňoval způsob, jakým Herr Streicher tak názorně satirizoval tento zdegenerovaný rys v ţidovské povaze. A naše rodina měla skutečně krutý důvod, aby ohodnotila pravdu hlubokých postřehů Herr Streichera.” Odmlčela se a zahleděla se jakoby v otřesně nepříjemné vzpomínce do země. “Měla jsem mladší sestru, chodila v Krakově do klášterní školy, byla jen o třídu níţ neţ já. Jednou večer v zimě, uţ je tomu asi deset let, šla kolem ghetta a tam ji přepadl jeden Ţid – ukázalo se, ţe to byl řezník –‚ zatáhl ji do nějaké slepé uličky a několikrát ji zneuctil. Fyzicky se sice moje sestřička z Ţidova přepadení dostala, ale mentálně ji to zničilo. Za dva roky nato spáchala sebevraţdu, utopila se, taková dětská tragédie.

Ten strašlivý čin nám jednou provţdy prokázal pravdu a všechnu objevnou hloubku tvrzení Juliuse Streichera o tom, jakých krutostí jsou Ţidé schopni.”

“Kompletter Unsinn!“ Höss ta slova přímo vyplivl. “To mi připadá jako samé ţvásty! Pitomosti!”

Sophie měla pocit jako člověk, který jde po lesní stezce a najednou ucítí, ţe mu zmizela půda pod nohama, ţe se propadl do černé jámy. Co řekla, čím to pokazila? Neobezřetně jí uniklo tiché zaúpění. “Chtěla jsem říct…“ začala.

“Ţvásty!” opakoval Höss. “Streicherovy teorie jsou ty největší pitomosti. Tím jeho pornografickým svinstvem pohrdám. Neznám nikoho, kdo by straně a říši prokázal tím svým velkohubým ţvaněním o sexuálních sklonech Ţidů tak špatné sluţby, a to nemluvím o světovém mínění. O těchhle věcech neví vůbec nic. Kaţdý, kdo zná Ţidy, dosvědčí, ţe pokud se něčím typickým v oblasti sexu vůbec vyznačují, pak je to jakási skrovnost, inhibice, absence agresivity, a dokonce aţ patologická represe. Co se stalo vaší sestře, byl bezpochyby důsledek nějaké aberace.”

“Skutečně se to stalo!” lhala, vyvedená z míry tou drobnou nepředvídanou nepříjemností.

“Přísahám, ţe –“

Skočil jí do řeči. “Nepochybuji, ţe se to stalo, ale byl to zvrhlík, byla to aberace. Ţidé sice páchají to nejhorší zlo v nejrůznějších formách, ale násilníci nejsou. Všechno, co Streicher po léta ve svých novinách psal, neskončilo ničím jiným neţ posměchem. Kdyby býval důsledně říkal pravdu a kreslil Ţidy takové, jací skutečně jsou – jak se snaţí zmonopolizovat a ovládnout světové hospodářství, jak otravují morálku a kulturu a pokoušejí se zvrátit prostřednictvím bolševismu i jinými cestami civilizované vlády –, tehdy by byl vykonal potřebnou práci. Ale jeho portrét Ţida jako ďábelského zhýralce s obrovským ocasem” – uţil skutečně hovorového výrazu Schwanz, coţ

ji dosti vyvedlo z míry, stejně jako gesto, které udělal oběma rukama, jako by měřil ve vzduchu metr dlouhý úd – “je nepodloţený kompliment ţidovské muţnosti. Většina Ţidů, chlapů, které jsem mohl pozorovat, jsou opovrţeníhodným způsobem neutrální. Asexuální. Změkčilí. Weichlich.

A o to hnusnější.”

S tím Streicherem udělala hloupou taktickou chybu (věděla o sobě, ţe je v oblasti národního socialismu úplný ignorant, ale jak by po ní mohl někdo chtít, aby dovedla změřit rozsah řevnivosti a alergií, rozmíšek a vnitřních šarvátek a rozporů, které existují mezi členy strany na všech stupních a ve všech kategoriích?), jenţe to teď ve skutečnosti vůbec nevadilo; Höss zahalen oblaky levandulových výparů své toho dne jiţ čtyřicáté cigarety Ibar, náhle přestal se svou tirádou proti norimberskému Gauleiterovi, lehce pamflet poklepal konečky prstů a při jeho dalších slovech měla pocit, jako by se jí srdce proměnilo v rozţhavenou kouli olova. “Tenhle dokument pro mě neznamená nic. I kdybyste byla s to přesvědčivě prokázat, ţe jste na něm spolupracovala, mělo by to skutečně hrozně malou váhu. Jen ţe pohrdáte Ţidy. To na mě nedělá ţádný zvláštní dojem, protoţe to je postoj obecně rozšířený.” Jeho oči zledověly a jako by se daleko vzdálily, měla dojem, ţe upírá pohled kamsi daleko za její lebku pod šátkem, z něhoţ se draly kratičké kučery.

“Taky zřejmě zapomínáte, ţe jste Polka, a proto nepřítel říše, a tím nepřítelem ţe zůstanete, i kdybyste se před zraky soudu neprovinila ţádným kriminálním činem. Ve skutečnosti existují na nejvyšších místech lidé – třeba sám Reichsführer, abych jmenoval aspoň jednoho –‚ kteří kladou vás a vaše lidi a celý váš národ na stejnou úroveň se Ţidy, povaţují vás za Menschentiere, stejně bezcenné, rasově stejně zparchantělé a zasluhující stejnou spravedlivou nenávist. Poláky, kteří ţijí ve Vaterlandu, začínáme označovat velkým P – a to je zlověstný cejch vašeho národa.” Chvíli jako by váhal. “Já sám tento specifický názor celým srdcem nesdílím, ale po pravdě řečeno, některá jednání s vašimi krajany mi připravila tolik hořkosti a tolik zklamání, aţ jsem často míval pocit, ţe k takovému absolutnímu pohrdání existují reálné důvody. A to se týká zvlášť muţů. Mají v sobě jakési vrozené grázlovství. Ţeny bývají většinou pouze ošklivé.”

Sophie se rozplakala, přestoţe její pláč neměl s jeho uráţkami nic společného. Pláč neplánovala a předvádět se s nějakou ubrečenou slabostí jí připadalo jako to úplně poslední, ale neovládla se. Slzy jí vyhrkly z očí a zabořila tvář do dlaní. Všechno – všechno! – se zhatilo; ta riskantní skulinka, kde se chtěla uchytit, se rozpadla a ona měla pocit, jako by zřítila z horského srázu. Nedostala se ani o kousek kupředu, nevyšlapala si ani jedinou cestičku. Je konec. Vzlykala, aniţ byla s to se vzpamatovat, a stála tam, mezi prsty se jí řinuly lepkavé slzy, a cítila, ţe je její osud zpečetěn.

Hleděla do tmy vlhkých dlaní a slyšela vzdálené hlasy vřeštících tyrolských minnesängerů ze salonu dole, buranské kdákání, které se neslo vzhůru vírem dusajících tub, trombonů, harmonik jako slizká změť synkopového rytmu.

Und der Adam hat Liebe erfunfen,

Und der Noah den Wien, ja!

Dveře u mansardy nebyly téměř nikdy zavřené, ale teď slyšela, jak se se skřípěním veřejí pomalu, kousek po kousku a jaksi nerozhodně zavírají. Věděla, ţe je mohl zavřít jen Höss, a vzápětí slyšela zvuk jeho bot, jak se vracel k ní, a pak ji uchopily jeho prsty pevně za ramena, ještě dřív, neţ se odváţila dát ruce od obličeje a vzhlédnout. Násilím potlačila pláč. Hluk za zavřenými dveřmi zněl tlumeněji.

Und der David hat Zither erschall…

“Bezostyšně jste se mnou koketovala,” slyšela jeho nejistý hlas. Otevřela oči. Jeho zrak byl aţ

pomateně roztěkaný a vytřeštěné pohledy, které kolem sebe vrhal – jako by se v tu chvíli vůbec neovládal –‚ ji naplňovaly hrůzou, zvlášť proto, ţe v ní vyvolávaly dojem, jako by měl kaţdou chvíli zvednout pěst a uhodit ji. Pak se však ztěţka a z hloubi svých útrob nadýchl a zdálo se, jako by se opět ovládl, jeho zrak byl zase normální, nebo skoro normální, a kdyţ promluvil, jeho slova zněla obvyklým vojensky pevným tónem. Ale i tak prozrazoval Sophii jeho dech – rychlý, ale hluboký – a jakési chvění kolem rtů vnitřní rozrušení, které ke své ještě větší hrůze nemohla hodnotit jinak neţ jen jako další podobu vzteku, jeţ ho na ni popadl. Vzteku kvůli čemusi, co nedovedla změřit: kvůli tomu hloupému pamfletu, kvůli tomu, ţe s ním flirtovala, ţe chválila

Streichera, ţe se narodila jako špinavá Polka, asi kvůli tomu všemu dohromady. Potom si náhle ke svému údivu uvědomila, ţe to jeho rozrušení sice vypadá jako vzmáhající se neurčitý vztek, ale ţe to vůbec není vztek na ni, ale na někoho nebo na něco úplně jiného. Svíral ji za rameno, aţ ji to bolelo. Nervózně zachrčel.

Pak ji pustil a vyrazil ze sebe cosi, co jí připadalo svým nátěrem etnické úzkostlivosti jako komická imitace Wilhelminina přemrštěného dopoledního zájmu: “Člověku se nechce věřit, ţe jste Polka, s tou skvělou němčinou a s tím, jak vypadáte – máte tak světlou pleť a ty rysy v obličeji jsou přece typicky árijské. Tak jemná tvář se u ostatních slovanských dívek nevidí. A přesto jste, jak říkáte – Polka.” Sophie si všimla, ţe jeho řeč začíná být nesouvislá a zmatená, asi jako by jeho mysl zdráhavě krouţila kolem hrozivého jádra čehosi, co se snaţí vyjádřit oklikou. “Víte, já nesnáším kokety, je to jenom způsob, jak se ţenské chtějí vetřít do mé přízně a něco z toho vyrazit.

Tahle vlastnost mi byla u ţen vţdycky odporná; hrubé zneuţívání sexu – tak podlé a průhledné.

Připravila jste mi perné okamţiky, nasadila jste mi do hlavy bláznivé myšlenky, odváděla jste mě od mých povinností. To flirtování mi bylo pohříchu nepříjemné, a přesto – přesto není všechna chyba na vás, jste nesmírně půvabná ţena.

Je tomu uţ mnoho let, tehdy jsem zajel ze svého statku do Lübecku – byl jsem velice mladý – a šel jsem na zfilmovaného Fausta, tenkrát to byl ještě němý film, a ta ţena, která hrála Gretchen, byla neskutečně krásná a udělala na mě hluboký dojem. Kouzelná, dokonale kouzelná tvář a ta nádherná postava – myslel jsem na ni ještě dlouhé dny, týdny potom. Navštěvovala mě v mých snech, byl jsem jí úplně posedlý. Herečka se jmenovala Margarete a dál nevím, na druhé jméno uţ

si nevzpomínám. Vţdycky jsem na ni myslel prostě jako na Margarete. A s jejím hlasem to bylo taky tak: byl jsem pevně přesvědčen, ţe kdybych ji slyšel, mluvila by určitě nesmírně čistou němčinou. Asi hodně podobnou té, jako máte vy. Ten film jsem viděl víc neţ desetkrát. Později jsem se dověděl, ţe umřela velice mladá – myslím, na tuberkulózu –‚ byl jsem z toho strašně smutný. Čas ubíhal a já na ni konečně pozapomněl – nebo aspoň jsem jí přestal být tak posedlý.

Úplně jsem na ni nezapomněl nikdy.” Höss se odmlčel a znovu jí stiskl rameno, tvrdě, aţ ji to bolelo, a Sophie si ke svému šoku pomyslela: To je ale divné, tím, jak mi působí bolest, chce zřejmě vyjádřit cosi něţného… Jódlující Tyroláci dole zmlkli. Maně zavřela oči, pevně, a snaţila se neuhnout bolesti a v tu chvíli si uvědomovala – v temné propasti svého vědomí – táborové symfonické zvuky smrti: kovové řinčení, tvrdé vzdálené nárazy nákladních vagonů a plačtivé pískání lokomotivy, smutné a drásavé.

“Velice zřetelně si uvědomuji, ţe v mnoha ohledech nejsem jako většina muţů mého povolání –

muţů vychovaných ve vojenském prostředí. Byl jsem vţdycky jiný neţ oni. Vţdycky jsem zůstával opodál. Byl jsem samotář. Nikdy jsem neobcoval s prostitutkami. Do bordelu jsem šel jedinkrát v ţivotě – kdyţ jsem byl ještě velice mladý v Cařihradě. Ta zkušenost mě naplnila hnusem; z necudnosti kurev se mi dělá špatně. V jistém typu ţeny – se světlou pletí a světlými vlasy, přestoţe můţe být, pokud je opravdu árijského původu, i poněkud tmavší – je pro mě ukryta nejčistší zářivá krása, která mě dovede tak nadchnout, ţe si z ní učiním idol, idol, k němuţ pak mám téměř vztah jakéhosi zboţnění. Ta herečka Margarete patřila k tomuto typu – a pak ještě jedna ţena, s kterou jsem se stýkal několik let v Mnichově, skvělá ţena, měl jsem s ní neobyčejně vášnivý poměr a dítě, nikoli z manţelského loţe. Já zásadně věřím v monogamii. Své ţeně jsem byl nevěrný jen v několika málo případech. A tato ţena, ta… ta byla tím nejnádhernějším příkladem oné krásy – měla úchvatné rysy a čistou nordickou krev. Byl jsem k ní přitahován intenzitou, která přesahovala všechno tak hrubé, jako je sex a jeho takzvané poţitky. V tom aktu plození se skrývalo vyšší poslání. Byla v tom aţ jakási exaltace, kdyţ jsem její nádhernou loď mohl naplnit svou setbou. Vy ve mně vyvoláváte téměř stejnou touhu.”

Sophie měla oči stále zavřené a na její sluch jen doráţel proud podivné nacistické gramatiky, s tou barbarsky přemrštěnou poetikou a celými chuchvalci zbytnělého a nabubřelého lexika, pronikal všemi otvory její mysli a hrozil zatopit její rozum. Potom však náhle o její nozdry udeřil závan pachu z jeho zpocené hrudi, puchu zamřelého masa, a kdyţ vzápětí přimáčkl její tělo ke svému, slyšela jen, jak v tu chvíli hekla. Uvědomovala si jeho lokty, kolena a škrábající strnisko vousů,

drsných jako struhadlo. Ve svém zápalu byl stejně naléhavý jako jeho hospodyně, ale byl nesrovnatelně nemotornější a jí připadal jako obrovitá dětská mechanická moucha, protoţe kolem ní rozhazoval rukama, jako by neměl jen dvě, ale celé mnoţství. A ty ruce se na ní vzadu pokoušely o jakousi masáţ a Sophie jenom tajila dech. A jeho srdce – zdivočele cválající srdce!

Nikdy si nedovedla představit, ţe jedno jediné srdce je schopno se tak bouřlivě romanticky rozbušit, protoţe jí to bušení pod propocenou košilí Herr Kommandanta připadalo jako rány na buben. Třásl se jako těţce nemocný člověk, ale o nic tak smělého jako polibek se nepokusil, i kdyţ

jasně cítila, ţe se jí kolem spánku motá nějaký trčící výčnělek – asi jeho jazyk nebo nos – a jako posedlý se dobývá do jejího ucha skrytého pod šátkem. Pak se však ozvalo rázné zaklepání na dveře, při kterém od ní rychle odskočil a otráveně sykl tlumené: “Scheisse!”

Byl to opět jeho adjutant Scheffer. Zůstal stát ve dveřích a ať prý Herr Kommandant ráčí prominout, ale Frau Hössová – stojí na schodech o patro níţ – ráčila přijít nahoru a chce se něco Herr Kommandanta dotázat. Chystá se jít do kina, do lágrového rekreačního střediska, a ráda by věděla, jestli s sebou smí vzít Iphigenii. Starší dcera Iphigenie se právě zotavovala po týdenní die Grippe a madam by chtěla zjistit, jestli podle mínění Herr Kommandanta je uţ natolik v pořádku, aby ji na matinée doprovázela. Anebo by se měla poradit s dr. Schmidtem? Höss na to jen cosi štěkl, takţe jeho slova Sophie přeslechla. Ale právě během této kratičké rozmluvy Sophie zoufalou bleskovou intuicí pochopila, ţe to přerušení ochucené jalovou domácí příchutí můţe jednou provţdy zahladit všechno kouzlo toho okamţiku, ve kterém Herr Kommandant podlehl slabosti a jako nějaký vnitřně se sţírající Tristan se dal zlákat. A kdyţ se opět otočil tváří k ní, okamţitě věděla, ţe je její předtucha naprosto přesná a ţe její věci hrozí to největší nebezpečí.

“Kdyţ se pak ke mně vrátil,” vyprávěla Sophie, “měl tvář zkřivenou ještě větší trýzní. Zase na mě padl ten podivný pocit, ţe mě uhodí. Ale neuhodil. Místo toho postoupil těsně ke mně a řekl:

‚Touţím po tom mít s vámi styk" – uţil slova Verkehr, coţ zní v němčině stejně stupidně jako

‚styk" a k tomu dodal: ‚Kdybych s vámi měl styk, umoţnilo by mi to, abych se odpoutal; mohl bych najít i zapomnění." Ale pak se náhle jeho tvář proměnila. Jako by Frau Hössová v okamţiku všechno zvrátila. Obličej mu znovu znevýrazněl a zneosobněl, víš, a pak řekl: ‚Ale nemohu a nechci, je to příliš velké riziko. To by tady mohlo skončit katastrofou." Odvrátil ode mě obličej, otočil se ke mně zády a přešel k oknu. Slyšela jsem, jak říká: ‚A potom, těhotenství by bylo tady vyloučeno." Stingo, já myslela, ţe snad omdlím. Z toho všeho rozrušení a napětí na mě přišla slabost; a zřejmě taky z hladu, vţdyť jsem nejedla nic neţ ráno ty fíky, co jsem pak vyzvrátila, a ten kousíček čokolády, co mi dal. Znovu se ke mně otočil a promluvil: ‚Kdybych odtud neodcházel, riskoval bych to. Ať uţ máte jaké chcete vychování a vzdělání, mám pocit, ţe bychom po stránce duchovní našli společnou půdu. Ale kdybych si s vámi začal, hrozně bych riskoval."

Myslela jsem si, ţe se mě zase dotkne nebo mě popadne do náruče, ale uţ to neudělal. ‚Jenţe se mě zbavili," pokračoval, ‚a musím jít. A vy taky. Posílám vás zpátky na blok 2, odkud jste přišla.

Půjdete zítra." A znovu se odvrátil.

“Byla jsem zoufalá,” vyprávěla pak dál. “Víš, snaţila jsem se mu přiblíţit a nepodařilo se mi to, a teď mě posílá pryč a všechny moje naděje se zhatily. Pokoušela jsem se mu něco říct, ale hrdlo jsem měla staţené a nedostala jsem ze sebe ani slovo. Vypadalo to, ţe mě chce uvrhnout zpátky do temnoty, a já proti tomu nemohla nic udělat – vůbec nic. Jenom jsem na něho hleděla a pokoušela jsem se něco říct. Ten nádherný arab pořád skotačil dole na louce a Höss se opíral o okno a hleděl na něj. Dým nad Brzezinkou se zvedl. Slyšela jsem, ţe zase cosi šeptá o přeloţení do Berlína.

Mluvil velice trpce. Pamatuji se, ţe uţil slov jako ‚zklamání" a ‚nevděk" a jednu chvíli prohlásil velice jasně: ‚Já sám nejlíp vím, jak dobře jsem vykonával svou povinnost." Pak dlouhou dobu neříkal nic, jen se pořád díval na toho koně, aţ jsem nakonec slyšela tahle slova – vím skoro bezpečně, ţe to byla přesně tato: ‚Uniknout z lidského těla, a přesto pořád přebývat v přírodě. Být tím koněm, ţít uvnitř toho zvířete. To by byla svoboda."“ Na okamţik se odmlčela. “Ta slova jsem si zapamatovala, napořád. Byla přece tak…“ A Sophie zmlkla, její oči zamlţené vzpomínkou se v jakémsi údivu upíraly do té fantasmagorické minulosti.

(“Byla přece tak…“) Jaká?

* * *

Kdyţ mi tohle všechno Sophie vypověděla, na dlouho zmlkla. Zakryla si oči prsty a sklonila hlavu nad stolem, pohrouţena do smutného vzpomínání. Po celou dobu svého vyprávění se statečně ovládala, ale lesknoucí se slzy, jimiţ jí vlhly štěrbiny mezi prsty, mi napověděly, ţe se hořce rozplakala. Nechal jsem ji tiše plakat. Toho deštivého srpnového odpoledne jsme spolu seděli v Javorovém dvoře kolik hodin, opřeni lokty o nízký stolek s umakartovou deskou a na pavoučích noţkách. Bylo to tři dny po tom bouřlivém Sophiině rozchodu s Nathanem, který jsem jiţ dávno vylíčil. Měl bych snad připomenout, ţe kdyţ ti dva zmizeli, vypravoval jsem se zrovna za otcem na Manhattan. (Byla to pro mě důleţitá návštěva – ve skutečnosti jsem se tehdy uţ rozhodl, ţe se s ním vrátím do Virginie – coţ hodlám vylíčit podrobněji později.) Z tohoto setkání jsem se vrátil do Růţového paláce v nešťastném rozpoloţení, s představou, ţe tu najdu stejnou spoušť a zkázu, jaká mi tanula na mysli ještě z předchozího večera – rozhodně jsem aspoň nepředpokládal, ţe tu zastihnu Sophii, kterou jsem k svému úţasu našel v troskách jejího pokoje, kde pěchovala zbylé drobnosti do omšelého kufříku. Po Nathanovi nebylo nikde ani vidu, ani slechu – coţ jsem pokládal za příznivou okolnost – a po našem sladce smutném setkání jsme se se Sophií rozběhli v prudkém lijáku do Javorového dvora. Nemusím ani říkat, jakou jsem měl obrovskou radost, kdyţ

jsem zjistil, ţe se Sophie z mé přítomnosti raduje stejně jako já, jakmile jsem znovu prostě dýchal její tvář a celé její tělo. Pokud jsem věděl, byl jsem vedle Nathana a moţná ještě Blackstocka jediný člověk na světě, který si mohl dělat nároky na skutečně blízký vztah, a vycítil jsem, ţe se na mou přítomnost upnula jako na ţivotodárný zdroj.

Zřejmě byla stále ještě v zjitřeném šoku ze skutečnosti, ţe ji Nathan opustil (několikrát – jak se mi svěřila nikoli bez nádechu hořkého humoru – uvaţovala, ţe skočí z okna krysami zamořeného hotelu někde na Upper West Side, kde se trápila celé tři dny), ale jestliţe ţal očividně poničil jejího ducha, týţ ţal, vycítil jsem, jí umoţnil otevřít stavidla jejího vzpomínání mohutnému očistnému vodopádu. Ale jedna maličkost mě přece jenom trápí. Mělo mě snad varovat něco, co jsem u ní nikdy předtím neviděl? Začala pít, sice nijak zvlášť silně – ani v náznaku to neznejasňovalo její řeč

–‚ ale ty čtyři sklenky slabé whisky s vodou, jeţ vypila toho šedého deštivého odpoledne, představovaly u člověka, který byl stejně jako Nathan relativní abstinent, překvapující vybočení.

Moţná ţe mi ty malé whiskovky u jejího lokte měly spíš vadit a dělat hlavu. Já jsem však zůstal při svém obvyklém pivu a Sophiiny nové sklony jsem vzal na vědomí jen zběţně. Stejně bych však bezpochyby přehlédl, kolik pije, protoţe kdyţ se opět rozhovořila (otřela si oči – a tím nejprostším a nejvěcnějším tónem, jakého by kdo byl za těchto okolností schopen – začala vyprávět závěr kroniky onoho dne s Rudolfem Hössem), hovořila o čemsi, co na mě zapůsobilo tak otřesně, ţe jsem měl pocit, jako by mi tvář tuhla štiplavým mrazem. Dech se ve mně zatajil a v údech jsem pocítil slabost, jako bych byl třtina. A tehdy, milý čtenáři, jsem bezpečně poznal, ţe nelţe…

“Stingo, víš, v Osvětimi bylo taky moje dítě. Ano, měla jsem děcko. Malého chlapce, Jana, a toho mi sebrali hned první den, kdyţ jsem tam přišla. Dali ho do dětského tábora, jak tomu říkali; bylo mu teprv deset let. Vím, musí ti to připadat divné, ţe jsem ti celou dobu, co se známe, neřekla o svém děcku vůbec nic, ale já jsem totiţ o tomhle nikdy neměla sílu někomu vykládat. Je to nesmírně těţké a nad mé síly, i kdyţ na to mám jenom pomyslet. Ano, jednou jsem o tom Nathanovi řekla, je to uţ hodně měsíců. Vypověděla jsem mu všechno hrozně rychle a potom jsem ho poţádala, abychom o tom víckrát nemluvili. A taky ţe o tom nesmíme vykládat nikomu dalšímu. A teď to říkám tobě, jen abys pochopil tu záleţitost se mnou a s Hössem, protoţe té bys nemohl porozumět, kdybys nechápal, jak to bylo s Janem. A po tomhle uţ o něm víckrát nebudu hovořit a ty se mě taky na nic nesmíš vyptávat. Ne, uţ nikdy…

To odpoledne, kdy se Höss díval z okna, jsem na něho přece jen ještě promluvila. Věděla jsem, ţe musím vsadit na poslední kartu, ţe mu musím vyjevit, co jsem vlastně skrývala au jour le jour dokonce sama před sebou v hrůze, ţe bych z toho ţalem zemřela, ţe musím něco udělat, cokoli, prosit, křičet, ječet o milost a jenom doufat, ţe mohu tím člověkem pohnout natolik, aby ukázal aspoň kousek slitování – kdyţ ne pro mě, tak aspoň pro to jediné, co mi na světě zbývalo a pro co mi stálo za to ţít. Ovládla jsem hlas a řekla: “Herr Kommandant, já vím, ţe pro sebe ţádat mnoho

nemohu a ţe vy musíte jednat podle předpisů. Ale prosím vás, kdybyste pro mě udělal jednu jedinou věc, neţ mě pošlete zpátky. Mám v táboře D malého synka, jsou tam vězněni všichni chlapci. Jmenuje se Jan Zawistowski a je mu deset let. Dověděla jsem se, jaké má číslo, to vám dám. Přijel sem do tábora se mnou, ale uţ jsem ho šest měsíců neviděla. Tolik bych ho chtěla spatřit. Blíţí se zima, bojím se o jeho zdraví. Prosím vás, kdybyste uváţil nějakou moţnost, jak by ho mohli propustit. Má tak křehké zdraví a je ještě hrozně malý.” Höss mi neodpověděl, jen se mi díval přímo do očí a nepohnul ani brvou. Začínala jsem se trochu sypat a cítila jsem, ţe se přestávám ovládat. Vztáhla jsem ruku a dotkla jsem se jeho košile, pak jsem ho za ni chytila a řekla: “Prosím vás, jestli na vás jen trochu zapůsobila moje upřímnost, moje osoba, snaţně vás prosím, udělejte to pro mě. Nechci, abyste propustil mě, jenom propusťte mého malého chlapce.

Existuje způsob, jak byste to mohl udělat, povím vám to… Prosím vás, udělejte to pro mě. Prosím.

Prosím!“

V tu chvíli jsem věděla, ţe jsem v jeho ţivotě obyčejný červ, jen to polské Dreck. Popadl mě za zápěstí, strhl mi ruku z košile a řekl: “Tak dost!” Nikdy nezapomenu na zuřivost v jeho hlase, kdyţ

říkal: ‚Ich kann es unmöglichtun!" To znamená: ‚Nemůţu udělat nemoţné." Pak řekl: ‚Bylo by nezákonné, kdybych propustil kteréhokoli vězně bez oficiálního svolení." Náhle jsem si uvědomila, ţe jsem se dotkla nějaké strašlivě citlivé struny, jen proto, ţe jsem se zmínila, co jsem udělala.

Řekl: ‚Tenhle váš návrh je nehoráznost! Za co mě máte, myslíte si, ţe jsem nějaký Dümmling, s kterým můţete manipulovat? A to jenom, ţe jsem se vyjádřil, ţe vůči vám cítím něco zvláštního?

Copak si myslíte, ţe můţu přestoupit patřičnou pravomoc jen proto, ţe jsem vyjádřil trochu nějakého vřelejšího vztahu?" Pak dodal: ‚Tohle pokládám za hnusné!"

Budeš vůbec schopen pochopit, Stingo, kdyţ ti řeknu, ţe jsem se neovládla a vrhla se k němu, objala ho rukama kolem pasu a prosila: ‚Prosím, prosím", do nekonečna? Ale podle toho, jak mu ztuhly svaly a jak se po těle divně chvěl, jsem poznala, ţe se mnou skoncoval. Přesto jsem se uţ

nezastavila. Řekla jsem mu: ‚Tak mi tedy dovolte, abych mohla svého chlapce ještě aspoň vidět, dovolte mi ho navštívit, dovolte mi vidět ho ještě jenom jednou jedinkrát, prosím vás, udělejte to pro mě, tohle jediné. Copak to nemůţete pochopit? Máte taky děti! Jen mi dovolte, abych ho mohla vidět, abych ho mohla těmahle rukama ještě jednou obejmout, neţ se zas vrátím do tábora." A kdyţ

jsem tohle říkala, neovládla jsem se a klekla tam před ním na kolena. Klekla jsem před ním a přitiskla obličej k jeho botám.”

Sophie zmlkla a na dlouhé okamţiky jako by se zahleděla do minulosti, která ji do sebe zřejmě dokonale a nezadrţitelně vtáhla; několikrát upila whisky a pokaţdé polkla jako duchem nepřítomná, ztracená v mlze vzpomínek. A já si uvědomil, ţe Sophie u mě v tu chvíli hledá aspoň zdání skutečné přítomnosti, jakékoli, jaké já jí mohu nabídnout, protoţe mi stiskla ruku tak silně, aţ

mi ztuhla. “Tolik se přece hovořilo o lidech v místech jako Osvětim a o tom, jak se tam chovali. Ve Švédsku ve sběrném táboře pro utečence se nás sešla celá skupina, co jsme byli v Osvětimi nebo v Brzezince, kam mě převezli později, a mockrát jsme se dali do hovoru o tom, jak se různí lidé chovali. Jak se třeba chlap mohl proměnit v toho nejhoršího kápa a být krutý ke spoluvězňům, a dokonce jich spoustu dohnat k smrti. Anebo proč některý chlap nebo ţenská udělali něco skutečně hrdinského, a někdy dokonce obětovali svůj vlastní ţivot, aby mohl někdo jiný ţít. Nebo dali svůj chleba nebo malou bramboru nebo řídkou vodovou polívku někomu, kdo hladověl, přestoţe sami měli hlad. Anebo ţe byli taky lidi – chlapi i ţenské –, kteří dovedli i zabít jiného vězně jen pro kousek ţvance. Lidé se v táboře chovali různě, někdo zbaběle a sobecky, někdo statečně a překrásně – nebyla to ţádná pravidla. Ne. Ale Osvětim bylo, Stingo, tak hrozné místo, tak strašlivé, ţe bys tomu ani nevěřil; a rozhodně bys nemohl říct, ţe ten a ten člověk měl udělat něco důstojného a šlechetného jako v ostatním světě. Kdyţ někdo, ať uţ chlap nebo ţenská, udělal něco krásného, tak ho člověk musel obdivovat jako nikde jinde na světě, ale nacisté byli vrazi, a kdyţ nevraţdili, dělali z lidí chorá zvířata, takţe jestliţe lidé provedli něco, co nebylo tak úplně důstojné, anebo kdyţ se dokonce zachovali jako zvěř, pak to člověk musí chápat – můţe mu to být odporné, ale musí je s jejich skutkem zároveň litovat, protoţe všichni jsme věděli, jak lehké to bylo, aby se člověk taky choval jako zvíře.”

Sophie se na několik okamţiků odmlčela, zavřela oči jako v nějaké šílené meditaci a pak se znovu zahleděla do nevyzpytatelných dálek. “Existuje jedna věc, která je pro mě pořád záhadou.

Totiţ proč, kdyţ tohle všechno vím a kdyţ taky vím, ţe ze mě nacisté udělali to choré zvíře jako ze všech ostatních, proč pociťuji tak velikou vinu kvůli všemu, co jsem tam udělala. Toho pocitu viny se nemůţu zbavit a myslím, ţe se ho nikdy nezbavím.” Znovu se odmlčela a pak řekla: “Myslím, ţe to je proto…“ Ale zaváhala, protoţe se jí nepodařilo myšlenku formulovat, a kdyţ opět promluvila, slyšel jsem, jak se jí hlas roztřásl – moţná taky z vyčerpání: “Vím, ţe se toho pocitu nikdy nezbavím. Nikdy. A protoţe se ho nikdy nezbavím, bude to moţná to nejhorší, co mi zůstalo po Němcích.”

Nakonec povolila stisk, otočila se ke mně, zahleděla se mi zpříma do tváře a řekla: “Objala jsem Hössovy boty oběma rukama. Přitiskla jsem k těm studeným koţeným botám obličej, jako by byly koţešinové nebo z něčeho teplého, příjemného. A víš co? Myslím, ţe jsem mu je dokonce lízala jazykem, ano olizovala jsem nacistické boty. A víš, co ještě? Kdyby mi byl Höss dal v tu chvíli nůţ

nebo revolver a řekl mi, ţe musím někoho zabít, Ţida, Poláka, jedno koho, byla bych to bez rozmýšlení udělala, dokonce s radostí, jen kdyby to znamenalo, ţe svého chlapce na jednu jedinou minutu uvidím a sevřu v náručí.

Pak jsem slyšela, jak Höss říká: ‚Vstaňte! Tohle předvádění mě uráţí. Zvedněte se!" Ale kdyţ

jsem vstávala, jeho hlas jaksi změkl: ‚Jistě, svého synka můţeš vidět, Sophie." Uvědomila jsem si, ţe mi poprvé tyká a říká křestním jménem. A pak, paneboţe, Stingo, pak mě skutečně znovu objal a já slyšela, jak mi říká: ‚Sophie. Sophie, jistěţe, svého synka uvidíš." A dodal: ‚Copak si myslíš, ţe bych ti to mohl odepřít? Glaubst du, dass ich ein Ungeheuer bin? Copak si myslíš, ţe jsem nějaký netvor?"

11

“Synku, Sever je přesvědčen, ţe má pravý patent na ctnost,” prohlásil otec a opatrně si třel ukazovákem čerstvou modřinu pod okem. “Jenţe Sever se samozřejmě mýlí. Myslíš si, ţe barabizny v Harlemu představují pro černocha z podzemnicového políčka v Southampton County nějaký pokrok? Myslíš si, ţe černoch bude v té nesnesitelné špíně spokojen? Synku, Sever bude jednou hořce litovat těchhle pokryteckých pokusů o velkorysost, těchhle průhledných gest, která se tu pokládají pod výraz snášenlivost! Jednou – a dej na moje slova – se jasně ukáţe, ţe Sever stejně tak vězí po krk v předsudcích jako Jih, jestli ne hloub. Ale tady nahoře…“ Odmlčel se a opět si sáhl na bolavé oko. “Mě z toho skutečně popadá hrůza, kdyţ si pomyslím, jaké násilí a nenávist v těch barabiznách roste.” Tatínek byl téměř po celý svůj ţivot jiţní liberál, plně si uvědomoval jiţanské prohřešky proti spravedlnosti a nikdy neměl sklony k tomu, aby bezdůvodně přesunoval nejrůznější případy jiţanského rasového zla na bedra Severu; poslouchal jsem ho tudíţ poněkud překvapen, pozorně, neuvědomuje si – tehdy v létě roku 1947 –‚ jak přesvědčivě se ta slova jednou potvrdí.

Seděli jsme spolu uţ dlouho po půlnoci v tlumeně osvětleném, hovorem vesele šumícím baru hotelu McAlpin, kam jsem ho zavedl po katastrofální hádce, kterou měl s taxíkářem jménem Thomas McGuire, Hackova licence 8608, pouhou hodinu po svém příjezdu do New Yorku.

Starému pánovi (uţívám toho výrazu jen proto, ţe se tak u nás dole otcům říkalo; ale ve svých devětapadesáti letech byl jako pořez a vypadal velmi mladistvě) se mnoho nestalo, jenţe kolem události byl značný křik a tekla dokonce krev, coţ samozřejmě všechny vyděsilo, ale nebylo to nic nebezpečného, pouze povrchní škrábnutí na čele. Chtělo to jen malý obvaz. Kdyţ byl opět nastolen klid a kdyţ jsme spolu zas seděli, popíjeli (on bourbon a já toho věčného pohonného ducha nezletilosti – pivo Rheingold) a hovořili, většinou o vodních hlubinách, které v podobě Chesapeaské zátoky oddělují to ďáblovo podhoubí severní městské sněti od jiţních elysejských luk (v této říši však nemohla být otcova slova méně prorocká, protoţe nepředvídal Atlantu), a já jsem měl moţnost několikrát zauvaţovat, jak mi tatíčkova hádka s Thomasem McGuirem umoţnila,

abych mysl aspoň dočasně odvrátil od svého nového zoufalství.

Měl bych snad připomenout, ţe tohle všechno se muselo seběhnout pár hodin po rozchodu v Brooklynu, kdy jsem se domníval, ţe Sophie a Nathan zmizeli nadobro z mého ţivota. Byl jsem nezvratně přesvědčen – neměl jsem ani důvod myslet si něco jiného –‚ ţe uţ je nikdy nespatřím. A tak jsem se ocitl na nejlepší cestě, aby ona melancholie, která se mě zmocnila, kdyţ jsem odešel z domu Yetty Zimmermanové a cestoval za tatínkem na návštěvu na Manhattan, ve mně vyvolala mučivý chorobný fyzický stav, jaký jsem snad ještě nepoznal – rozhodně aspoň ne od smrti sve matky. Byla to jakási směs pocitu bolestné ztráty a úzkosti, neodbytně úděsná. A ty pocity střídavě nabývaly vrchu. Tupě jsem pozoroval světla v tunelu, která ubíhala do černého prázdna se stroboskopickým střídáním s tmou, a cítil jsem tu dvojí bolest jako obrovské tíţivé břemeno, které mi právě dopadlo na bedra s takovou silou, ţe mi to aţ stlačilo plíce a já byl schopen jen těţkého nepravidelného supění. Nerozplakal jsem se – vlastně jsem ani nemohl –‚ ale několikrát jsem cestou cítil, jako bych byl svědkem náhlé nesmyslné smrti, jako by Sophii zlikvidovalo (a týkalo se to i Nathana, protoţe všechen vztek, to nechutné pobouření a všechen zmatek, jaký jsem kvůli němu vytrpěl, patřil tak nerozlučně do naší přátelské triády, ţe jsem se ho pro lásku a kamarádství, jaké jsem k němu cítil, nemohl jen tak lehce vzdát) nějaké katastrofické dopravní neštěstí, k jakým dochází doslova v okamţiku a tak nečekaně, ţe ti přeţivší nejsou ohromením ani s to proklínat nebesa. Kdyţ vlak s lomozem uháněl vlhkými katakombami pod Osmou avenue, uvědomoval jsem si – stále tomu všemu nejsa s to uvěřit – jen jedno: ţe jsem byl odříznut od dvou lidí, na kterých mi v ţivotě nejvíc záleţelo, a ţe ten prazákladní pocit ztráty mi způsoboval muka podobná údělu, jaký bych proţíval, kdyby mě zaţiva pohřbili pod tunami popela.

“Hrozně obdivuju tvoji odvahu,” řekl mi otec, kdyţ jsme v pozdních hodinách večeřeli u Schraffa. “Těch dvaasedmdesát hodin, co chci v tomhle ctěném městě strávit, je asi tak maximum, jaké můţou snést lidi z civilizovaných končin. Nevím, jak to dokáţeš. Asi to dělá mládí, jeho fantastická pruţnost, ţe tě tahle chobotnice, tohle město těmi svody spíš jen láká, neţ aby tě shltlo.

Nikdy jsem tam nebyl, ale poslechni, je to skutečně moţné, ţe by některé části Brooklynu mohly připomínat Richmond?”

Přes tu předlouhou cestu vlakem z hlubin Tidewateru byl tatínek ve skvělé náladě, coţ mi pomáhalo, abych aspoň chvílemi zapomněl na svůj vnitřní chaos. Zmínil se, ţe v New Yorku nebyl od konce třicátých let, a pokud prý vůbec můţe něco o tom městě říct, připadá mu s tím svým prostopášným bohatstvím jako daleko větší babylon neţ kdysi. “Je to důsledek války, synku,” řekl ten inţenýr, který pomáhal konstruovat takové biblické námořní příšery, jako byly letadlové lodě Yorktown a Enterprise, “všechno v téhle zemi je bohatší a bohatší. Z krize nám pomohla válka a taky nám pomohla stát se nejmocnějším národem na světě. Jestliţe existuje něco, co nám po dlouhá léta zajišťuje prvenství před komunisty, pak je to je jediné: peníze, a těch máme hodně.” (Z té naráţky by se rozhodně nemělo dedukovat, ţe otec byl nějaký protikomunistický štváč. Naopak, na Jiţana měl výrazně levicové sklony: o šest sedm let později s vyvrcholením McCarthyho hysterie rozhořčeně rezignoval jakoţto zvolený nástupce prezidenta virginské kapituly Synů americké revoluce, protoţe tato omšelá organizace vydala manifest na podporu senátora z Wisconsinu; a udělal to, přestoţe k ní patřil – z důvodů hlavně genealogických – po čtvrtstoletí.) Ale ať uţ jsou návštěvníci z Jihu (nebo odkukoli z odlehlejších končin Ameriky) v ekonomických otázkách sebevzdělanější, málokdy se stane, ţe by je neomráčily newyorské sazby a ceny, a tatínek nebyl ţádná výjimka a zle huboval nad účtem za večeři pro dva: myslím, ţe to bylo něco kolem čtyř dolarů – představte si! –‚ coţ rozhodně nebyla podle metropolitních norem ani v tomto deflačním údobí ţádná závratná suma a i na Schraffa to byla sazba běţná. “Doma bys mohl za čtyři dolary hodovat celý víkend,” horlil. Brzy však se vpravil do své obvyklé nálady a jiţ jsme kráčeli vlahou nocí vzhůru po Broadwayi na sever přes Times Square – místo, které na otcově tváři vyvolalo zamyšlený výraz údivu a váţného uvaţování o bezboţnosti, i kdyţ sám nikdy nijak náboţensky zaloţený člověk nebyl, a jeho reakci nevyvolala nějaké vyhraněná osobní averze, ale spíš šok nebo políček, který mu uštědřila podivně vyšinutá atmosféra této části New Yorku.

Napadá mi, ţe ve srovnání se sodomským hadím hnízdem, jaké se později z Times Square stalo,

neskýtalo onoho léta to místo ve smyslu světské zkaţenosti o nic moc víc neţ nějaké dnešní nudné náměstí křesťanského města někde v Omaze nebo Salt Lake City; nicméně tu přec jen pod duhami a víry neonů pochodovaly nezbytné odpudivé ţenštiny, a dokonce mi to trochu pomohlo odpoutat se od té těţkomyslné nálady, kdyţ jsem slyšel otcovy tiché nadávky – byl dokonce s to vyrazit ze sebe “Jeruzalém!”, s venkovskou upřímností postav z Sherwooda Andersona – a kdyţ jsem pozoroval, jak sleduje pod průsvitným umělým hedvábím nápadně rozvlněnou postavu vyšňořené mulatky, bezpochyby prostitutky, a viděl, jak se mu ve zraku střídá skelné nevěřící překvapení s pomţikáváním, jeţ přec jen skrývalo stín nezvládnutelného zájmu. Jestlipak ještě teď někdy něco s někým má? uvaţoval jsem. Je devět let vdovec a ještě by si to zaslouţil, ale jako většina Jiţanů (a Američanů vůbec) a jedinců jeho společenského zázemí byl v otázkách sexu zdrţenlivý, dokonce tajnůstkář, a jeho ţivot v této oblasti mi byl záhadou. Po pravdě jsem doufal, ţe v době své zralosti snad nedovolí, aby byl obětován na oltář Onanův, jako jeho nešťastný potomek; anebo ţe bych si ten jeho pohled špatně vyloţil a on uţ se nakonec milosrdně octl mimo sféru té horečky?

Na Kolumbově náměstí jsme zastavili taxíka a jeli zpátky do hotelu McAlpin. Musela na mě opět asi dolehnout skleslá nálada, protoţe se mě zeptal: “Co je s tebou, synku?” Zablekotal jsem cosi o bolení ţaludku – o otravě u Schraffa – a nechal jsem to být. Přestoţe bych býval potřeboval někomu všechno vypovědět a ulehčit si, zjistil jsem, ţe rozhodně nejsem s to se se svým nedávným ţivotním zvratem svěřovat. Jak bych vůbec mohl věrně vylíčit rozsah své ztráty a vysvětlit tu sloţitou situaci, jeţ k ní vedla: lásku k Sophii, báječné kamarádství s Nathanem, Nathanův nedávný šílený útěk a pak nakonec to náhlé, rezignované osamění? Otec nikdy ruské romány nečetl (scénář mého příběhu je totiţ jistými vzrušeně citovými aspekty připomínal) a celá ta historie by byla za hranicemi jeho moţností ji pochopit. “Nemáš moc finančních starostí?” zeptal se mě a prý dobře ví, ţe výtěţek z prodeje mladého otroka Artista, který mi poslal před několika týdny, mi rozhodně nemůţe vydrţet věčně. A nato jemně a oklikou – aspoň tak mi to připadalo – kormidloval k moţnosti, abych se vrátil a začal zase ţít na Jihu. Dotkl se otázky jen vzdáleně a zkusmo, takţe jsem ani neměl moţnost odpovědět; ostatně taxík uţ zatím zastavil před McAlpinem. “Nezdá se mi to moc zdravé,” říkal, “ţít s takovými lidmi, jaké jsme tu viděli.”

A v tu chvíli jsem byl svědkem epizody, která ilustrovala smutné schizmatické rozdělení Severu a Jihu daleko názorněji neţ kterékoli umělecké nebo sociologické dílo. Týkala se dvou těţkých, vzájemně neodpustitelných chyb, zakořeněných ve dvou individuálních typech kulturního zázemí tak vzdálených, jako je Saskatoon od Patagonie. První chyby se dopustil bezpochyby můj otec. I kdyţ se Jiţané – aspoň do té doby – dávání spropitného vyhýbali nebo je vůbec nebrali na vědomí, měl otec vědět jedno: neţ dát Thomasu McGuireovi niklák, bylo by bývalo moudřejší nedat mu vůbec nic. McGuire se dopustil té chyby, ţe se na otce nevybíravě osopil, přesně řečeno pravil: “To si můţeš strčit, dědku vychcaná!” Nechci rozhodně tvrdit, ţe jiţního taxíkáře, nenavyklého na spropitné anebo aspoň zvyklého dostávat ho jen málo a zřídka, by otcova suma taky trochu nepopudila; ale ať uţ by se byl uvnitř naštětil sebevíc, byl by se drţel zpátky. Stejně tak to neznamená, ţe uši Newyorčana by se při McGuirově nadávce nezapálily, jenţe podobná slova jsou běţnou mincí ulice a zvlášť taxíkářů a většina Newyorčanů by tu ţluč prostě polkla drţela pusu.

Částečně uţ z taxíku venku, strčil otec nos zpátky do předního okénka a pravil nevěřícím hlasem:

“Slyšel jsem dobře, co jste to říkal?” s důrazem na tom “slyšel jsem dobře”, nikoli na “co jste to říkal”, či jak otázku formuloval, coţ vyznělo ve smyslu, ţe jeho sluchový orgán není vůbec zvyklý takové odpudivé nechutnosti vnímat, a to ani zvlášť, ani takto spojené v celou větu. McGuire mi v přítmí splýval v jednu masu mohutného zátylku a zrzavých vlasů. Do obličeje jsem mu neviděl, ale hlas měl mladý. Kdyby se byl rozjel a zmizel v noci, všechno mohlo být v pořádku, ale přestoţe jsem u taxikáře vycítil jistý zdráhavější postoj, pozoroval jsem na něm zároveň jakousi nasupenou irskou nesmiřitelnost vůči otcovu nikláku, coţ bylo v plném souladu s otcovým pobouřením tou nevázanou mluvou. Kdyţ McGuire odpověděl, formuloval svou myšlenku ještě daleko jasněji:

“Povídal jsem, ţe tohle si můţeš strčit do prdele, dědku vychcaná!”

Otcův hlas zněl jako potlačený výkřik – nebyl ani tak silný, jako spíš pulzoval rozhořčením a touhou po odplatě. “A já si zas myslím, ţe vy patříte do těch bezedných pomyjí tohohle hnusného

města, v kterých jste se vylíhl a celé to vaše nactiutrhačné sprosté plemeno!” deklamoval, přecházeje bleskem do věčně přetrvávajícího patosu svých předků. “Jste ta nejodpornější špína, nejste o nic víc civilizovanější neţ kanálová krysa! V kaţdém trochu slušném místě ve Spojených státech by takovou osobu, co zvrací podobné nechutnosti, vyvlekli na náměstí a před zraky všech dali zmrskat!” Trochu zesílil hlas; pod pestrobarevnou stříškou nad chodníkem před McAlpinovým hotelem se zastavovali chodci. “Jenţe tohle ţádné slušné a civilizované místo není a vy tu můţete svobodně plivat tenhle hnusný jazyk přímo do tváře svých spoluobčanů…“ Uprostřed vodopádu slov jej McGuire rázem přerušil náhlým únikem, a uţ s rachotem uháněl po vozovce. S otcem to smýklo, aţ se zapotácel k chodníku a pak s ním čistá setrvačnost hodila jako se slepcem do trčícího ocelového sloupku s nápisem Zákaz parkování; kdyţ hlavou dopadl na tvrdý kov, ozvalo se jako v grotesce zvonivé “bi-ms!”. Jenţe to vůbec nebyla ţádná legrace. Myslel jsem, ţe to bude mít dohru tragického rozsahu.

Jenţe teď byl zase tady, v pořádku, popíjel čistý bourbon a horlil proti “patentu Severu na ctnost”. Rána mu dost krvácela, ale kdyţ jsem svou postiţenou ovečku přivedl do haly, vyskytoval se tu čirou náhodou “hotelový pan doktor”. Pan doktor byl značně omšelý alkoholik, ale monokl ještě ošetřit dovedl. Studená voda nakonec otcovo krvácení zastavila, nikoli však jeho rozhořčení.

V litanii zoufalé beznaděje nepřestával v přítmí hotelového baru proklínat sprosťáctví Thomase McGuirea, věnuje přitom šetrnou péči svému poranění a oteklému oku, jeţ čím dál tím víc upomínalo na jeho vlastního otce, který přišel o půlku svého zraku asi před osmdesáti lety u Chancellorsville. Začínalo to být trochu únavné, přes všechnu jazykovou pikaresknost, a já jsem si uvědomil, ţe otcův hněv nepramení z nějakého snobství nebo pruderie – pracoval přece kdysi v docích a slouţil u obchodního námořnictva, takţe se musel jazyka ulice naposlouchat dost a dost –, ale ţe pramení z něčeho tak prostého, jako je stále přetrvávající víra v dobré chování a obecnou slušnost. “Spoluobčané!” Začal jsem chápat, ţe valná část jeho pocitu odcizení tkvěla svými kořeny v jakémsi frustrovaném egalitářství. Řečeno prostě, pokud lidé nejsou s to spolu hovořit lidsky, ruší tím svou rovnost. Pak se však přece jen utišil, pustil McGuirea z hlavy a rozlétl se duchem dál a jal se obecně pojednávat všechny přepestré hříchy a poklesky Severu: jeho aroganci, pokrytecké přisvojování morální nadřazenosti. Najednou jsem viděl, jak málo je Jiţanem prošlým údobím rekonstrukce, a nejvíc mě udivoval fakt, ţe si tahle okolnost nijak neodporovala s jeho zásadním liberalismem.

Nakonec ho ten jeho výpad – moţná spolu s šokem z poranění, i kdyţ poměrně malého –

vyčerpal; pobledl, a já ho pobízel, aby si šel lehnout. Coţ s jistým zdráháním učinil a natáhl se na jednu z manţelských postelí, jeţ tu objednal pro nás pro oba, čtyři patra nad ruchem hlučné třídy.

Měl jsem tam strávit dvě nepokojné a probděné demoralizující noci (mé zoufalství nad Sophií a Nathanem na mně pracovalo stále dál), zbrocen potem, pod bzučícím černým pavoukem elektrického ventilátoru, který sem dodával vzduch v nedomrlých závanech. Přes všechnu svou únavu tatínek nepřestával vykládat o Jihu. (Později jsem si uvědomil, ţe cílem jeho návštěvy bylo, aspoň částečně, zachránit mě ze spárů Severu; i kdyţ to ten starý lišák neřekl přímo, značnou část svého výletu se chystal věnovat snaze zabránit mi, abych přešel k Yankeeům.) Neţ první noc usnul, poslední svou myšlenkou vyjádřil naději, ţe z toho chaotického města snad přece jen odejdu a vrátím se dolů, do kraje, kam patřím. Kdyţ nezřetelně povídal cosi o ”lidských rozměrech”, zněl uţ jeho hlas z velké dálky.

Těch několik dnů jsem strávil přesně tak, jak si člověk můţe představit, ţe je tráví během newyorského léta dvaadvacetiletý mladík s obecně nespokojeným jiţanským tatínkem. Navštívili jsme několik turistických zajímavostí, které jsme podle svého doznání ani jeden ještě neviděli: sochu Svobody a vršek Empire State Building. Objeli jsme na vyhlídkové lodi celý Manhattan.

Navštívili jsme Radio City Music Hall a tam jsme proklínali nějakou komedii s Robertem Stackem a Evelyn Keysovou. (Vzpomínám si, jak jsem během toho utrpení cítil smutek nad Sophií a Nathanem jako těţký rubáš.) Zašli jsme se podívat do Muzea moderního umění, které podle mého blahosklonného názoru mělo tatínka spíš uráţet, ale jeţ ho místo toho dokonale nadchlo – čistí a jasní pravoúhlí Mondrianové jeho očím technika působili zvlášť velké potěšení. Jedli jsme pak v

obdivuhodném automatu Horna a Hardarta, u Nedicka a u Stouffera a v jakémsi okamţitém rozmaru jsme se vydali do středu města k Longchampsovi okusit to, co jsem já tou dobou pokládal za haute cuisine. Zašli jsme také do několika barů (shodou okolností do jednoho přihřátého na Dvaačtyřicáté ulici, kde otci při pohledu na zubící se zjevy zešedla tvář jako ovesná kaše a pak se celá zkřivila nevírou, ţe je to pravda), ale kaţdý večer jsme chodili spár brzo, kdyţ jsme si nejdřív vţdycky znovu popovídali o farmě stulené někde uprostřed podzemnicových polí. Otec chrápal.

Paneboţe, jak ten chrápal. První noc se mi přes to mohutné chrčení a polykání podařilo tu a tam trochu usnout. Ale dobře se pamatuji, jak se během poslední noci ono mohutné chrápání (jeho celoţivotní potíţ způsobená vyšinutou nosní přepáţkou, potíţ, jeţ v podobě úplné kanonády za letních večerů budila sousedy) stalo přímo součástí mé nespavosti a vytvářelo jitřivý kontrapunkt k hektickému toku mých myšlenek: k tomu sice prchavému, ale nicméně hořkému pocitu viny, ke křeči erotické mánie, která na mě sedla jako sexuální upír, a nakonec i k bolestně sladké, téměř nesnesitelné vzpomínce na Jih, coţ všechno mi nedávalo usnout aţ do časných hodin bělavého úsvitu.

Pocit viny. Leţel jsem a vzpomínal, ţe mě otec jako chlapce přísně potrestal jen jednou – a to ještě za zločin, za který jsem si zaslouţil skutečně vrchovatý trest. Ta záleţitost se týkala mé matky. Rok předtím, neţ zemřela – to mi bylo dvanáct –‚ jí začala postupující rakovina pronikat do kostí. Oslabená noha jednou povolila; maminka spadla a zlomila si tibii a zlomenina se jiţ víckrát nezahojila. Od té doby musela nosit podpůrný aparát a kulhala a musela chodit s holí. Nerada leţela v posteli, raději se vţdy posadila. Kdyţ seděla, měla nohu v aparátu nataţenou před sebou a opřenou o stoličku nebo o otoman. Bylo jí tehdy teprve padesát a já si uvědomoval, ţe ví, ţe musí umřít, a někdy jsem její strach dokonce viděl. Maminka nepřetrţitě četla a knihy jí byly narkotikem, aţ do chvíle, kdy ji zachvátily nesnesitelné bolesti a Pearl Buckovou nahradila narkotika skutečná – ve své nejsilnější vzpomínce z posledního údobí jejího ţivota vţdy vidím tu její šedivou hlavu a jemnou obrýlenou scházející tvář skloněnou nad románem Domů se vrátit nemůţeš (byla oddanou Wolfovou čtenářkou dlouho předtím, neţ jsem z něho přečetl jediné slovo, ale četla také bestsellery s tak atraktivními tituly jako Prach buď můj osud, slunce moje zkáza) a byl to obraz vyrovnané kontemplace a v jejím ţivotním stylu něco tak domácky prostého, jako by to byla studie od Vermeera, aţ na ten zrádný aparát opřený o stoličku. Také se pamatuju na jeden starý, uţ ošuntělý rodinný pléd, který si za chladného počasí dávala přes klín a přes postiţenou nohu. Tu část virginského Tidewateru nízké teploty téměř nikdy nepostihují, ale v nejhorších měsících tam dovedla být na krátký čas aţ palčivá zima, a jelikoţ přicházela tak zřídka, vţdycky všechny zaskočila. V našem nevelkém domku jsme měli v kuchyni kamna na uhlí a k nim v obývacím pokoji ještě miniaturní krb.

A maminka lehala za zimních odpolední s knihou na pohovce před krbem. Jako jedináček jsem byl klasickým, i kdyţ nijak excesivním způsobem zhýčkán; jednou z mála povinností, jeţ se na mně ţádaly v zimních měsících odpoledne po škole, bylo, ţe jsem si měl pospíšit hned domů a dohlédnout, jestli je v krbu naloţeno, protoţe i kdyţ maminka ještě nebyla úplně nemohoucí, neměla tolik síly, aby sama do krbu přihodila pár polen. Měli jsme doma telefon, ale ten byl v sousedním pokoji, a po schodech dolů se neodváţila. Jiţ asi bude snadné uhodnout, jaké nehoráznosti jsem se dopustil: jednoho odpoledne jsem ji prostě nechal být samu. Zlákal mě spoluţák, který mi slíbil, ţe mě s dospělým bratrem provezou v novém Packardu Clipper, coţ

tehdy byly nejmódnější automobily. Byl jsem do toho vozu úplně šílený a tou jeho vulgární elegancí jako opilý. Proháněli jsme se s idiotskou marnivostí po mrazivém venkově, a jak se naklánělo odpoledne a snášel se večer, klesal i sloupec rtuti; kolem páté clipper zastavil někde v borových lesích dost daleko od domova a já si náhle uvědomil, jak se snáší útočně mrazivá větrná zima. A tehdy jsem si poprvé vzpomněl na krb a na opuštěnou maminku a tak jsem se vyděsil, ţe se mi aţ udělalo nevolno, Jeţíši Kriste, ta vina…

Kdyţ jsem o deset let později leţel v posteli v pátém patře hotelu McAlpin a poslouchal otcovo chrápání, uvaţoval jsem s bolestivým bodnutím u srdce o své vině (kterou do té chvíle nic nesmazalo), ale do té bolesti se mísila podivná něţná vděčnost za jemný takt, s nímţ se k mému

zanedbání povinností tatínek postavil a jak se mnou naloţil. Nakonec (myslím, ţe jsem se o tom ještě nezmínil) byl křesťan a patřil k variantě účinlivé pomoci. Toho šedivého pozdního odpoledne

– pamatuju se, jak ve větru tančily jehličky sněhu, kdyţ packard uháněl k domovu – byl tatínek z práce doma o hodinu dřív neţ já. Kdyţ jsem dorazil, něco si pro sebe povídal a třel si ruce.

Štukovými stěnami prostého domku dovnitř vnikala zima jako násilný vetřelec. Oheň uţ před několika hodinami vyhasl, a kdyţ otec přišel, třásla se maminka bezmocně pod plédem zimou, s ústy scvrklými a zsinalými, s tváří bílou jako křída, zimou, ale taky strachem. V místnosti se vznášelo plno kouře z doutnajícího polena, které se marně pokoušela dostat holí do ohně. Bůh ví, jaké eskymácké vize ledových závalů ji napadaly, kdyţ klesla mezi své bestsellery, všechny ty halasně slavené knihy měsíce, kterými se snaţila zabarikádovat proti smrti, oběma rukama si obtíţným trhavým pohybem, na který se dobře pamatuju, opřela nohu o stoličku a cítila, jak kovová konstrukce jejího aparátu pomalu chladne a studí ten nešťastný zbytečný, rakovinou napadený úd jako ledový krápník. Kdyţ jsem vpadl dovnitř, pamatuju, ţe mě dokonale chytil za srdce jeden pohled, jenţ jako by naplňoval celou místnost: pohled jejích očí. Ty světle hnědé obrýlené oči, zničené a vyděšené, se setkaly s mým zrakem a rázem se odvrátily. A právě to kvapné odvrácení později určilo mou vinu; bylo tak rychlé, jako kdyţ někomu mačetou utnou ruku.

A já si s hrůzou uvědomil, jak tu její tíţivou chorobu nenávidím. Rozplakala se a já jsem taky plakal, ale sám, a oba jsme naslouchali pláči toho druhého jakoby přes hladinu velkého osamělého jezera.

Vím určitě, ţe tatínek – obyčejně tak vlídný a tolerantní – mi řekl cosi tvrdého, ostrého. Mně se však do paměti nevryla jeho slova, jako spíš ten chlad – ta krutě zalézavá zima a temno kůlny, kam mě odvedl a kde jsem musel zůstat, ještě kdyţ uţ se nad městečkem snesla úplná tma a štěrbinami mé cely pronikalo studené světlo měsíce. Jak dlouho jsem se tam třásl zimou a plakal, nevím. Jen jsem si uvědomoval, ţe trpím stejně jako moje matka a ţe jsem si nemohl vyslouţit vhodnější potrestání. Ţádný provinilec snad nenesl svůj trest váţněji. Myslím, ţe jsem v tom vězení nepobyl víc neţ dvě hodiny, ale byl bych tam ochotně zůstal aţ do svítání, aţ bych tam úplně zmrzl – jen kdybych si tím mohl odpykat svůj zločin. Je snad moţné, ţe otec se svým smyslem pro spravedlnost jaksi instinktivně uhodl, jak silně potřebuji právě tento vhodný prostředek odpykání trestu? Nicméně ať se jiţ otec svým klidným vyrovnaným způsobem snaţil sebevíc, můj čin se odpykat nedal, protoţe v mé mysli zůstal nesmazatelně a navţdy spjat s tvrdým ţivočišným faktem matčiny smrti.

Zemřela hroznou smrtí, v bolestných křečích. Bylo to uprostřed horkého července, o sedm měsíců později, a odešla omámená morfiem, zatímco já jsem celou předchozí noc znovu a znovu uvaţoval o těch skomíravě doutnajících oharcích ve vychladlé zakouřené místnosti a s hrůzou přemítal o myšlence, ţe právě v důsledku mé tehdejší nedbalosti to s ní začalo jít k horšímu a ţe se jiţ víckrát nevzpamatovala. Pocit viny. Ten nenáviděný pocit viny. Vina, rozkladná jako louh.

Toxin viny člověk v sobě můţe nosit po celý ţivot jako tyfus. Zmítal jsem sebou na vlhkých a slehlých hotelových matracích, a kdyţ jsem si vybavil strach v matčiných očích, projela mou hrudí bolest jako ledová čepel, a já musel znovu uvaţovat, jestli to tehdejší odpolední strádání přece jen neuspíšilo její smrt, a znovu přemítat, jestli mi odpustila. Z vedlejšího pokoje bylo slyšet nějaký rozruch, který mou mysl odvedl do sféry sexu.

Vichr fičící otcovou vyšinutou přepáţkou se proměnil v divokou rapsodii dţungle – skřeky opic, skřehotání papoušků, troubení tlustokoţců. Avšak skulinami v tomto pletivu zvuků jsem nicméně slyšel z vedlejšího pokoje zvuky dvou lidí, kteří tam “špásovali”, coţ byl tatínkův archaický termín pro kopulaci. Přidušené vzdechy, výkřiky utajené nahé slasti. Paneboţe, pomyslel jsem si, zmítaje sebou na loţi, copak budu věčně jenom poslouchat, jak se ostatní milují – a nikdy, nikdy nebudu sám účastníkem? Celý nešťastný jsem si vzpomněl, ţe se Sophií a Nathanem jsem se seznámil podobně: Stingo – chudák, co poslouchá za stěnou. Jako by se stal spoluviníkem na tom utrpení, jeţ mi připravoval párek ve vedlejší místnosti, otočil se otec na bok a s jedním zachroptěním náhle ztichl a umoţnil tak mému sluchu, aby vnímal kaţdý sebemenší odstín jejich slastí. Byly to zvuky velice zřetelné a neuvěřitelně blízké – áá, tymůjtymůjtymůj, vzdychala ona – a skoro hmatatelné

rytmické čvachtání a mlaskání (které si má fantazie zesilovala jako amplionem) se mnou přímo smýklo ke zdi a já na ni přitiskl ucho. Udivoval mě jejich váţný dialog: ptal se jí, jestli ho má pěkného a ”jestli uţ byla”. Odpověděla mu, ţe neví. To jsou mi starosti! Pak náhle nastalo ticho (změna formace) a zvědavým prizmatem vnitřního vidění jsem si představoval Evelyn Keyesovou a Roberta Stacka ve strhující pozici soixante-neuf, i kdyţ tuhle fantazii jsem brzy zapudil, protoţe logika situace mě nutila zalidnit mou mise en scene postavami, které by se podobaly spíš hotelovým hostům – dvěma nadrţeným učitelům tance, Mr. a Mrs. Universe, nenasytným novomanţelům z Chattanoogy, kteří sem přijeli trávit líbánky, a tak dále; z toho pornografického divadla před mým vnitřním zrakem se nakonec stal vroucí obětní kadlub. (Uţ vůbec jsem si však nedovedl představit – a byl bych tomu nevěřil, ani kdyby mi byl někdo předpověděl tisíc let ţivota

–‚ ţe sotva za dvě desítky let se budu moci v těch dusných výdělečných filmových bazarech přímo dole na ulici za pět dolarů svobodně a bez obav dívat na sex stejně tak, jako kdysi dobyvatelé prohlíţeli Nový svět: lesknoucí se korálově růţové vulvae, obrovité jako útroby carlsbadských jeskyň; ochlupení v stydkých krajinách bujné jako trsy nejhustšího mechu, ejakulující priapické údy velikosti sekvojí, olbřímí mladé indiánské princezny Pocahontas se širokými zasněnými tvářemi ve všech představitelných a detailně předváděných pozicích kopulace.) Vybavil jsem si svou Leslii Lapidusovou s tím vodopádem oplzlých slov. Poníţení, jakého se mi od ní během toho promarněného času dostalo, mě donutilo, ţe jsem ji zapudil z mysli. Ale teď jsem si ji vybavil v pozici “femina supra”, jakou doporučují dva rádci rodinného milování (dr. Van de Velde a dr. Marie Stopesová), které jsem před několika lety tajně doma studoval, a nechal jsem ji ve své fantazii posadit obkročmo na sebe a dal jsem se dusit jejími prsy, utopen v záplavě jejích černých vlasů. Slova, která mi šeptala do ucha – neodbytná, holá –‚ mě vzrušovala a svou obscenitou uspokojovala. Od dob puberty byly mé autoerotické sedánky sice docela vynalézavé, ale všeobecně jako by je vedla pevná ruka umírněného protestanta; tu noc však se má touha podobala spíš zběsilému úprku divokého stáda a já jsem se jím prakticky nechal ochotně rozdupat.

Paneboţe, jak mě z toho aţ rozbolela varlata, kdyţ jsem do svého divokého milování zapletl vedle Leslie ještě dvě další nymfy, které útočily na mou vášeň. Byla to samozřejmě Maria Huntová a Sophie. Kdyţ jsem pomyslel na všechny tři, uvědomil jsem si, ţe jedna byla typ jiţanského konzervatismu, dívka anglosaského původu a protestantka, druhá ţe je Ţidovka stylu Sarah Lawrenceové a poslední Polka – coţ bylo shromáţdění výjimečné nejen svou pestrostí, ale především okolností, ţe prakticky všechny byly mrtvé. Ne, ne úplně mrtvé (jen jedna z nich, jen nádherná Maria Huntová odešla k svému Stvořiteli), ale ve skutečnosti vyhaslé, odbyté a zničené, aspoň ve vztahu k mému ţivotu.

Ve své bláznivé fantazii jsem se ptal sám sebe, jestli ve mně tu nesnesitelně spalující touhu nerozplameňuje vědomí, ţe všechny ty tři ztracené porcelánové panenky mi proklouzly mezi prsty kvůli nějakému prohřešku či nedostatku na mé straně? Anebo zda skutečnou příčinou téhle divoké chlípnosti není jejich konečná nedosaţitelnost, vědomí, ţe jsou pryč jednou provţdy? Rozbolelo mě zápěstí. Ohromila mě moje promiskuita a bezhlavost. Představoval jsem si, jak partnerky rychle střídám. A tak se Leslie nějak proměnila v Marii Huntovou, s kterou jsem leţel vpleten do jejího těla za poledního času horkého léta na písčité pláţi Chesapeaské zátoky; divoce na mě koulela očima a ţvýkala mi ušní lalůček. Jen si to představ, říkal jsem si, představ si – ţe máš hrdinku svého vlastního románu! Tu chvíli extáze s Marií jsem byl schopen stále prodluţovat; rozdávali jsme si to pořád jako dva norci, kdyţ vtom otec v sobě s jakýmsi primitivním zachrčením potlačil chrápání, vymrštil se z postele a pochodoval do koupelny. Tupě jsem čekal, aţ zase ulehne a začne chrápat. A pak jsem se začal s láskou beznadějnou a bouřlivou jako vody u vlnolamů bolesti hladově milovat se Sophií. A samozřejmě ţe celou tu dobu jsem chtěl jenom ji. Bylo to ohromující.

Moje láska k Sophii byla tak chlapecky idealizovaná a zoufale romantická, ţe jsem si nikdy nedovolil nějakou přesnější mnohorozměrnou a ţivou sexuální fantazii, nic takového mi nesmělo na mysl, nic takového mě nemělo obtěţovat, natoţ abych se tím dal úplně ovládnout. Pocit zoufalství nad její ztrátou mě dusil, jako by mě někdo škrtil, a tehdy jsem si poprvé uvědomil, jak je moje láska beznadějná a také jak obrovská je moje fyzická touha. Zasténal jsem tak hlasitě, ţe to

muselo probudit i otce z jeho trýznivého spánku – a ten ston musel znít, jako by ho nemohlo nic na světě utišit –‚ objal jsem svou přízračnou Sophii a pak následovala nezadrţitelná potopa, při níţ

jsem vykřikl její drahé jméno. Otec sebou ve tmě zavrtěl. Natáhl ruku a šťouchl do mne. “Není ti něco, synku?” zeptal se starostlivě.

Předstíral jsem rozespalost a zahučel cosi úmyslně nesrozumitelného. Ale oba jsme uţ byli vzhůru.

Starost v jeho hlasu se proměnila ve veselí. “Víš, ţes vykřikl co si o nějakém ‚sofa"?” řekl.

“Člověku se ale nazdá bláznivostí. Asi se ti zdálo, ţes spadl z kanape.”

“Nevím, co jsem dělal,” lhal jsem.

Chvíli mlčel. Bzučení elektrického ventilátoru se mísilo s šumivým hukotem nočního velkoměsta. Nakonec řekl: “Něco tě trápí. To vidím. Nechceš mi říct, co to je? Třeba bych ti mohl pomoct. Děvče – ţenská, jo?”

“Ano,” řekl jsem po krátké chvilce, “ţenská.”

“Nechceš mi to říct? V tomhle jsem si uţil svoje.”

Trochu mi přece pomohlo, ţe jsem mu to mohl vypovědět, i kdyţ moje vyprávění bylo jen náznakové a útrţkovité: bezejmenná polská imigrantka, o něco starší, krásná tak, ţe to nedovedu vypovědět, oběť války. Zmínil jsem se v naráţce o Osvětimi, ale neřekl jsem nic o Nathanovi.

Krátce jsem ji miloval, líčil jsem, ale z nějakých důvodů se ten vztah nemohl realizovat. Vybral jsem některé detaily: z dětství v Polsku, jak přišla do Brooklynu, o jejím zaměstnání a jaké měla pořád zdravotní potíţe. A jednoho dne prostě zmizela a řekl jsem mu, ţe není naděje, aby se vrátila.

Chvíli jsem mlčel a pak jsem stoicky dodal: “Myslím, ţe se s tím za nějakou dobu vyrovnám.” A ještě jsem naznačil, ţe bych radši hovořil o něčem jiném. Kdyţ jsem totiţ o Sophii mluvil, začalo se ve mně všecko bolestivě stahovat a zachvacovaly mě úzkostné křeče.

Otec jen zahuhlal několik konvenčně soucitných slov a zmlkl. Po chvilce se zeptal: “A co tvoje práce?” Předtím jsem se totiţ tomu tématu vyhnul. “Jak pokračuje tvoje kníţka?”

U ţaludku se mi trochu ulevilo. “Ale docela slušně, doteď,” odpověděl jsem. “Tady v Brooklynu se mi pracovalo pěkně. Aspoň neţ přišla tahle záleţitost s tou ţenskou, myslím ten rozchod. Nějak se to všecko zarazilo, uvízlo na mrtvém bodě.” To jsem ovšem formuloval hodně mírně.

Zmocňovala se mě děsivá hrůza, kdyţ jsem si představil, ţe bych se měl vrátit k Yettě Zimmermanové a tam se pokoušel v té dusivé prázdnotě bez Sophie a bez Nathana pracovat a něco psát, kdyţ celý můj pokoj by zněl ozvěnou vzpomínek na společné šťastné časy, teď nenávratně ztracené. Cítil jsem, jak naše konverzace začíná váznout.

Otec zívl. “Hm, jestli skutečně chceš zase začít,” huhlal ospale, “ta stará farma dole v Southamptonu na tebe čeká. Vím jistě, ţe tam by se ti pracovalo skvěle. Doufám, ţe si to ještě rozmyslíš, synku.” Znovu začal chrápat, ale tentokrát se jeho chrápání nepodobalo změti zvuků ze zoologické zahrady, ale totálnímu bombardování, zvukovému záznamu filmového týdeníku o bitvě u Stalingradu. S rezignovaným zoufalstvím jsem zabořil hlavu do polštáře.

Tu a tam jsem přece jen zdříml, a dokonce se mi i podařilo jaksi trhaně usnout. Zdálo se mi o mém přízračném dobroditeli, otroku Artistovi, a ten sen mi splynul ještě s jedním snem o dalším otroku, kterého jsem znal ještě dřív neţ chlapce Artista – o Natu Turnerovi. Se zoufalým vzdechem jsem se probudil. Svítalo. Pozoroval jsem světélkování na stropě, poslouchal kvílení policejních sirén dole na ulici, které sílilo a znělo ohyzdněji a šíleněji. Vnímal jsem je s nejasnou úzkostí, jiţ

ten poplašený jekot vţdycky vyvolává: pak zvuk dozněl jako nějaký úděsný démonický zpěv a zmizel kdesi v nepřístupných prostorách Ďábelské kuchyně. Paneboţe, paneboţe, pomyslel jsem si, jak se moţné, ţe v tomto století vedle sebe existuje Jih a tenhle velkoměstský jekot? To jsem prostě nechápal.

Ráno se otec chystal na návrat do Virginie. Kdyţ jsem tam leţel v přílivu jitřního světla, myslím, ţe právě Nat Turner otevřel stavidla mých vzpomínek a zaţehl tu horečně nostalgickou touhu po Jihu, která se mě tak totálně zmocnila. Anebo to bylo jen tím, ţe se mi ta farma v Tidewateru, kde mi otec nabídl zdarma svobodný příbytek, zdála daleko atraktivnější nabídkou, kdyţ jsem teď v Brooklynu ztratil svoje drahé. Nicméně, kdyţ jsme polykali v hotelové kavárničce gumové placky

s javorovým sirupem, zůstal na mě otec hledět s otevřenou pusou, protoţe jsem mu řekl, aby koupil ještě jeden lístek a na Pennsylvania Station na mě počkal. S náhlým sdílným pocitem úlevy a štěstí jsem mu oznámil, ţe s ním jedu na Jih a ţe se odstěhuju na farmu. Jen musí mít to dopoledne strpení a počkat, neţ si zabalím a odhlásím se u Yetty Zimmermanové, navţdy.

Avšak jak jsem jiţ naznačil, takhle to nevyšlo – aspoň prozatím. Z Brooklynu jsem musel otci zavolat a říct mu, ţe jsem se nakonec rozhodl zůstat v New Yorku. To dopoledne jsem se totiţ

střetl v prvním patře Růţového paláce se Sophií, stála uprostřed rozházeného pokoje, který, jak jsem se domníval, opustila navţdy. Teď si uvědomuji, ţe jsem záhadně dorazil přímo v rozhodujícím okamţiku. Stačilo zpozdit se o deset minut a byla by posbírala všechno, co tu ještě měla, a odešla, a já uţ bych ji rozhodně víckrát nespatřil. Je pošetilé uvaţovat o minulosti v poloze

“kdyby”. Ale dodnes musím přemýšlet, zdali by to pro Sophii nebylo lepší, kdyby bývala byla mého náhodného zásahu ušetřena, kdoví, jestli by vše byla přec jen nepřekonala, jestli by to skutečně někde jinde nepřeţila – moţná ani ne v Brooklynu, a dokonce třeba ani ne v Americe.

* * *

Jednou z méně známých, ale o to odpudivějších operací obsaţených v nacistickém ústředním plánu, byla akce, která se jmenovala Lebensborn. Akce Lebensborn (doslova “pramen ţivota”) byla výstřednicí nacistického fylogenetického třeštění a jejím smyslem bylo rozmnoţovat řady Nového řádu, zpočátku podle systematického populačního programu, pak organizovanými únosy v okupovaných územích, a to únosy dětí rasově vhodných, které byly odesílány do vnitrozemí Vaterlandu, umístěny do domovů věrných stoupenců Hitlera, a tak vychovávány v aseptickém prostředí národního socialismu. Teoreticky měly být děti čistého německého původu. Ale skutečnost, ţe mnohé z těchto mladých obětí byli Poláci, je jen dalším měřítkem běţné cynické vynalézavosti nacistů v oblasti rasových záleţitostí, protoţe i kdyţ Poláky Němci pokládali za cosi méně neţ lidi a dívali se na ně, stejně jako na další slovanské národy, jako na vhodné následovníky Ţidů ve smyslu likvidační politiky, stávalo se, ţe děti v mnoha případech uspokojovaly jisté základní fyzické poţadavky – především připomínaly fyziognomií ony známé rysy jedinců nordické krve a často byly zářivě plavé, coţ nacistickému estetickému cítění vyhovovalo ze všeho nejvíce.

Akce Lebensborn nikdy nedosáhla obrovitého rozsahu, jak Němci zamýšleli, ale do jisté míry byla úspěšná. Děti uloupené rodičům ve Varšavě se daly počítat na desítky tisíc a převáţná většina

– chlapci a děvčata přejmenovaní jmény Karl nebo Liesel či Heinrich nebo Trudi a shltnutí útrobami Reichu – uţ víckrát své pravé rodiny nespatřila. Bezpočet dětí, které prošly prvními zkouškami a u pozdějších přísných rasových testů nevyhověly, bylo likvidováno – některé v Osvětimi. Akce měla být jako většina Hitlerových odporných záměrů tajná, ale taková špatnost se přece jen v úplné tajnosti neudrţela. Koncem roku 1942 unesli synka Sophiiny přítelkyně, hezkého pětiletého chlapce, který ţil s matkou v sousedním, napůl vybombardovaném varšavském domě, a víckrát ho nikdo nespatřil. Ačkoli si Němci přec jen dali tu práci a zločin se snaţili zastřít jakous takous kouřovou clonou, bylo všem včetně Sophie jasné, kdo jsou pachatelé. Ve Varšavě se Sophie akce Lebensborn obávala a děsila, a často, kdyţ zaslechla na schodišti zvuk těţkých bot, schovávala synka Jana do přístěnku, ale v Osvětimi se k jejímu údivu ta úděsná záleţitost proměnila v cosi, o čem dokonce snila a co si horečně přála. Myšlenku jí vnukla její přítelkyně a spoluvězeňkyně – o té později – a Sophie v akci viděla jedinou cestu, jak zachránit Janovi ţivot.

To odpoledne s Hössem měla prý Sophie rozhodně v úmyslu se o akci Lebensborn zmínit.

Umiňovala si, ţe to musí udělat chytře a oklikou, ale provést se to dá. Ještě neţ došlo k jejich střetnutí, logicky uvaţovala, ţe Lebensborn je jediný způsob, jak můţe Jana zachránit z dětského tábora. Hrála tu roli také jedna zvláštní okolnost, totiţ ţe Jan měl bilingvní výchovu, v polštině a v němčině. Pak mi řekla, co přede mnou dosud tajila. Aţ by získala velitelovu důvěru, chystala se mu navrhnout, kdyby mohl uţít své obrovské autority a dal toho krásného plavého a německy mluvícího polského chlapce s kavkazskými pihami, chrpově modrýma očima a výrazně řezaným profilem mladičkého pilota od Luftwafe bezbolestně přesunout do nějakého nejbliţšího úředního centra v Krakově, v Katovicích či ve Vratislavi nebo kdekoli jinde a tam odtud by ho mohli uţ

odvézt do nějakého bezpečného útulku v Německu. Ona sama by nemusela vědět, kam dítě umístí; dokonce by byla ochotna se zapřisáhnout, ţe by o místě jeho pobytu ani o jeho budoucnosti neţádala ţádné informace, jen kdyby si mohla být jista, ţe je v bezpečí někde v srdci říše, kde by s velkou pravděpodobností přeţil, neţ aby zůstal v Osvětimi a tam určitě zahynul. Ale toto odpoledne se samozřejmě všecko zvrtlo. V zmatku a panice poţádala Hösse přímo, aby dal Janovi svobodu, a jeho nepředvídaná reakce – rozzuřil se – ji dokonale vyvedla z míry a o akci Lebensborn nebyla vůbec s to hovořit, i kdyby si byla chystaná slova pamatovala. Ale všecko ještě nebylo ztraceno. Na příleţitost předloţit Hössovi ten choulostivý návrh na synovu záchranu musí počkat – a tak na ni čekala druhého dne další podivná a bolestná scéna.

Ale to všechno nebyla Sophie s to mi vypovědět naráz. Kdyţ mi ono odpoledne v Javorovém dvoře vylíčila, jak před Herr Kommandantem padla na kolena, najednou se odmlčela. Pak se náhle omluvila a zmizela na několik minut v umývárně. A zas najednou hrací skříň: znovu sestry Andrewsovy. Podíval jsem se na plastikové hodiny plné mušinců, hlásající chválu whisky značky Carstairs: bylo téměř půl šesté a s údivem jsem si uvědomil, ţe Sophie vyprávěla skoro celé odpoledne. Dosud jsem o Rudolfu Hössovi vůbec nic neslyšel, ale díky jejímu nepřehánějícímu projevu, prosté výmluvnosti, přede mnou vyvstal ţivě jako kaţdý jiný hrůzný zjev mých neurotických snů. Ale bylo mi jasné, ţe o takovém člověku a o takové minulosti nemůţe mluvit nekonečně, a proto si tak důrazně vyţádala ono přerušení. A přestoţe mě zanechala s pocitem nedořešené záhady, nehodlal jsem být tak necitlivý a nutit ji znovu do vyprávění. Chtěl jsem všechno nechat být, i kdyţ jsem dosud nestrávil to náhlé vědomí, ţe měla dítě. Co vypověděla, uţ ji stálo aţ dost, stačilo se jen podívat po těch přízračných očích, rozbolavělých a jako v transu nad tou nezměřitelnou hloubkou černých vzpomínek, které její mysl snad ani nemohla vydrţet. A tak jsem si řekl, ţe tenhle předmět je aspoň pro ten den uzavřen.

Objednal jsem si u špinavého irského číšníka pivo a čekal, aţ se Sophie vrátí. Dovnitř se začínali trousit stálí hosté Javorového dvora, policajti po sluţbě, obsluhující výtahů a políři i náhodní poutníci po hospodách a sálem začínala z jejich svršků, nasáklých několikahodinovým letním lijákem, stoupat vzhůru lehká pára. Někde na baštách Brooklynu doznívalo ještě burácení hromu, ale déšť uţ dopadal jen s lehkým pleskáním, jako kdyby nějaký stepař předváděl dlouhé sólo, takţe ta nejhorší potopa uţ zřejmě přestala. Jedním uchem jsem poslouchal rozhovor o Dodgerech, téma, jeţ se toho léta probíralo téměř aţ s šílenstvím. Lil jsem do sebe pivo, náhle posedlý zuřivou chutí se opít. Částečně to plynulo ze všech těch Sophiiných předvedených výjevů o Osvětimi, které jako by v mých nozdrách zanechaly pocit skutečného pachu, pachu shnilých rubášů a hromad vlhkých rozpadajících se kostí, které jsem kdysi spatřil v troskách jednoho newyorského hřbitova –

uzavřeného ostrova, s nímţ jsem se seznámil v nedávné minulosti jako s říší ne nepodobnou Osvětimi, říší spálených mrtvých těl, stejně tak jako s místem vyhrazeným pro vězně. Na ostrově jsem se totiţ nakrátko ubytoval po skončení své vojenské kariéry. Jako bych ten pach márnice znovu ucítil, a abych jej zapudil, napil jsem se piva. Paniku ve mně však vyvolávala sama Sophie a já upíral oči k umývárně, jat náhle úzkostí – co kdyţ mi utekla? co kdyţ zmizela? –‚ ale byl jsem bezradný a nedovedl jsem si poradit ani s tou novou krizí, kterou naočkovala mému ţivotu, ani s tou šílenou posedlostí jí samou, která mi připadala jako patologický hlad a která úplně ochromovala mou vůli. Takovéhle šílenství mé presbyteriánské vychování rozhodně nečekalo.

Teď, právě v okamţiku, kdy jsem ji znovu objevil a kdy se na mě zář její přítomnosti linula jako poţehnání, jsem měl pocit, jako by opět měla kaţdou chvíli z mého ţivota zmizet. Dopoledne, kdyţ

jsem ji náhodou zastihl v Růţovém paláci, mi hned na začátku řekla, ţe tak jako tak odchází.

Vrátila se jen zabalit pár věcí, které si tu nechala. Vţdy nápomocný dr. Blackstock, kterému její rozchod s Nathanem dělal starosti, jí našel skrovný, ale dostačující byt o hodně blíţ jeho ordinaci, v centru Brooklynu, a tam prý se odstěhuje. Srdce mi usedalo. Nade všechna slova bylo jasné, ţe i kdyţ ji Nathan navţdycky opustil, pořád ho šíleně milovala; moje sebemenší i vzdálená naráţka na něho ihned způsobovala, ţe jí oči potemněly ţalem. Ale i kdybych tohle ponechal stranou, postrádal jsem jakoukoli odvahu, abych jí řekl, jak po ní touţím; nemohl jsem se za ní přece stěhovat tolik mil do nového bytu – to jsem rozhodně nemohl, i kdybych na to měl prostředky. Měl

jsem pocit, jako by mě ta situace úplně zmrzačila, jako by mi někdo podřezal šlachy na nohou, ale Sophie se zřejmě chystala uniknout z oběţné dráhy mého ţivota naplněného absurdně neopětovanou láskou. Kdyţ jsem si blíţící se ztrátu uvědomil, pocítil jsem v ní cosi tak zlověstného, ţe se mě zmocnila tupá závrať. A také těţká bezdůvodná úzkost. Proto také, kdyţ se Sophie po nekonečně dlouhé době nevracela (aspoň mně se tak nekonečná zdála, i kdyţ to třeba mohlo být jen několik minut), zvedl jsem se, rozhodnut vrhnout do zakázaných míst a pokusit se ji najít – a –‚ kdyţ vtom se objevila. K mému radostnému překvapení se usmívala. Ještě dnes si ten pohled na Sophii uprostřed Javorového dvora často vybavuji. Nevím, zda to bylo náhodou, nebo tomu chtěla nebesa, ale posledními mraky odcházející bouře pronikl kuţel prašného slunečního světla, na okamţik zalil její vlasy neposkvrněnou svatozáří hodnou malířů Quattrocenta. Vzhledem k tomu, jak horoucně jsem do ní byl zamilovaný, nepotřeboval jsem, aby se přede mnou zjevovala jako anděl, ale v tu chvíli tak skutečně vypadala. Pak se svatozář rozplynula a ona kráčela ke mně a hedvábná sukně jí povívala v nevinně smyslné hře kolem zřetelně vystupujícího klínu, a já jsem slyšel, jak kdesi hluboko v solných dolech mého ducha nějaký otrok či mezek slabě a ţalostně zaúpěl: Jak dlouho, Stingo, jak dlouho ještě, ty ubohý bratříčku sebe sama?

“Promiň, ţe to tak dlouho trvalo, Stingo,” omlouvala se a posadila se vedle mě. Po té odpolední kronikářské výpovědi jsem skoro nemohl věřit, ţe se tak rozveselila. “V umývárně jsem potkala jednu starou ruskou bohémienne – víš, takovou tu diseuse de bonne aventure.“

“Coţe?” zeptal jsem se. “Á, ty myslíš veštkyni.” Tu bábu jsem tady viděl uţ kolikrát, byla to jedna z tisíců cikánských poběhlic v Brooklynu.

“No, a hádala mi z ruky,” oznamovala mi Sophie radostně. “Mluvila se mnou rusky. A víš, co mi řekla? Tohle. Prý: ‚Nedávno vás potkala velká smůla. Je v tom muţ. Nešťastná láska. Ale nemějte strach. Všechno dobře dopadne." Není to nádhera, Stingo? Není to něco úţasného?”

Míval jsem tehdy přesvědčení, stejně jako ho mám teď – a promiňte mi tu sexuální diskriminaci

–‚ ţe i zdánlivě nejracionálnější ţeny se dají takovými nevinně okultními frissons snadno obalamutit, ale nechal jsem to být a neříkal nic; ta věštba totiţ zřejmě Sophii způsobila velikou radost a já nemohl jinak neţ s ní slunečnou náladu sdílet. (Ale co to můţe znamenat? Dělalo mi to starosti. Nathan je přece jednou provţdy pryč.) Javorovým dvorem se začaly chvět nezdravé stíny a já zatouţil po slunci, a kdyţ jsem jí navrhl, ţe bychom se mohli teď v podvečer projít na čerstvém vzduchu, ihned souhlasila.

Bouře umyla Flatbush, ţe zářil čistotou. Někde nablízku uhodil blesk, na ulici to vonělo ozonem, který dokonce přemohl vůni kyselého zelí a opékaných loupáků. Víčka mě pálila. Bolestivě jsem mţoural do oslňující záře slunce; po Sophiiných trudných vzpomínkách a po kalném příšeří Javorového dvora působily měšťanské domy lemující Prospect Park úplně oslnivě, vzdušně, skoro jako vily někde u Středozemního moře, jako Athény rozloţené na rovině v parku. Šli jsme na konec Přehlídkové aleje a pozorovali, jak hrají kluci na hřištích baseball. Nad hlavou nám bzučelo letadlo vlekoucí za sebou transparent, který toho léta bylo moţné na pozadí ultramarínového nebe ţíhaného cáry mraků vidět téměř všude; zval ke vzrušující noční zábavě na hipodromu u Aquaductu. Dlouhou chvíli jsme tam zůstali v podřepu na plácku zaplevelené, promoklé a bujně vonící trávy a já jsem se pokoušel vysvětlovat Sophii pravidla baseballu; byla to váţná ţákyně, roztomile zaujatá, s pozornýma očima. Kouzlo mého náhlého učitelování mě natolik upoutalo, ţe mi nakonec všechny ty pochyby a udivená zvědavost, přetrvávající v mé hlavě po jejím dlouhém vyprávění, z mysli prchly, a dokonce zaplašily i nejstrašnější záhadnou nejistotu. Co se nakonec stalo s jejím chlapcem?

Otázka mi se vší naléhavostí vyvstala v hlavě, kdyţ jsme kráčeli ob jednu ulici k Yettinu domu.

Uvaţoval jsem, jestli vůbec bude s to mi Janův příběh vyjevit. Ale tenhle otazník brzy ustoupil do pozadí. Trápila mě jiná starost: začala se mnou zmítat lítost nad Sophií samou. Bolest se ještě zvýšila, kdyţ se zmínila, ţe ještě večer odjede do nového bytu. Ten večer! Bylo mi aţ příliš jasné, ţe to znamená teď hned.

“Budeš mi chybět, Sophie,” vyhrkl jsem, kdyţ jsme stoupali vzhůru po schodech před Růţovým palácem. Uvědomil jsem si, jak se mi školácky chvěje hlas a jak z něho čiší zoufalství. “Skutečně

tě budu postrádat!”

“Hm, vţdyť se občas uvidíme, neboj, Stingo. Určitě! Nakonec se nestěhuju tak daleko. Pořád budu bydlet v Brooklynu.” Z jejích slov zazněl sice jistý přesvědčivý tón, ale křehký, anemický; prozrazoval, ţe věrnost i jistý druh jakési lásky a touhy – dosti určité touhy – zůstanou mezi námi i nadále pojítkem. Ale onen cit, který vyvolává šepoty a výkřiky, to nebyl. Měla mě ráda – to jsem věděl jistě –‚ ale nemilovala mě, to ne. A v tom směru jsem choval sice naději, ale nedělal jsem si ţádné zvlášť vzrušující iluze.

“Budeme spolu hodně chodit na večeře,” řekla, kdyţ jsem ji doprovodil aţ nahoru do prvního patra. “Nezapomeň, Stingo, taky mi budeš chybět. Nakonec ty jsi vlastně můj nejlepší přítel, ty a dr. Blackstock.” Vešli jsme do jejího pokoje. Uţ to tam zelo skoro úplnou prázdnotou. Udivovalo mě, ţe tam pořád je gramorádio; nějak jsem si vybavil, jak se Morris Fink zmínil, ţe se Nathan ještě chce vrátit a odvézt si ho, ale zřejmě to neudělal. Sophie pustila rádio a ze stanice WQXR se ozvaly zvuky předehry k Ruslanovi a Ludmile. Byl to pro nás oba ten druh romanticky bombastické hudby, jakou jsme téměř nesnášeli, ale Sophie rádio nechala hrát; místností se rozlehl zvuk tatarských bubínků připomínající dusot koňských kopyt. “Napíšu ti adresu,” řekla a začala hledat v kabelce. Byla to luxusní kabelka – myslím, ţe marocká, z krásně zdobené kůţe, a všiml jsem si jí jen proto, ţe jsem si dobře pamatoval, jak ji Sophii sotva před několika týdny dal Nathan s okázalou hrdostí milence jako dárek. “Budeš za mnou chodit na návštěvu a zajdem spolu vţdycky na večeři. Je tam spousta restaurací a nejsou špatné, a ne drahé. To je zvláštní, kam jsem ten lístek s adresou dala. Sama si ještě číslo nepamatuju. Někde v Cumberlandské ulici, má to být blízko u Fort Greene Parku. Vţdyť spolu pořád budem moct chodit na procházky, Stingo.”

“Víš, ale mně bude hrozně smutno, Sophie,” řekl jsem.

Zvedla zrak od rádia, dala hlavu na stranu a skoro s jakýmsi čtveráckým šaškovstvím se na mě podívala pohledem, který zřejmě vůbec nedbal mé skryté sophiomanie, a pak jsem uslyšel slova, vyjadřující právě tu nejméně vhodnou myšlenku, jakou bych v tu chvíli chtěl slyšet. “Však ty si najdeš nějakou krasavici, Stingo, a brzo – to vím jistě. Nějakou hodně sexy. Bude vypadat stejně pěkně jako Leslie Lapidusová, jenom to nebude taková bláznivá koketa, bude víc complaisante…“

“Proboha tě prosím, Sophie,” zasténal jsem, “jenom mě ušetři všech Leslií na světě.”

A pak mě cosi na celé situaci – Sophiin hrozící odchod, ale taky kabelka, prázdný pokoj se všemi vzpomínkami na Nathana a nedávno minulé dny, na hudbu a na všechno veselí a nádherné časy, jaké jsme spolu proţívali – naplnilo zoufale rozkladným smutkem, aţ jsem znovu zhluboka vzdychl, natolik hlasitě, ţe jsem spatřil, jak v Sophiiných očích najednou zajiskřily drobounké perličky úleku. Byl jsem krajně rozrušen a najednou jsem ji pevně svíral za paţe.

“Nathan!” křičel jsem. “Nathan! Nathan! Co se proboha stalo? Co se stalo, Sophie? Řekni!” Stál jsem těsně u ní a téměř jsem se jí dotýkal nosem a uvědomil jsem si, ţe jí na tvář dokonce dopadlo několik kapiček mých slin. “Takový fantastický chlap, šíleně tě miluje, přímo princ s pohádky, a ten člověk tě zboţňuje – viděl jsem mu to na obličeji. Sophie, bylo to něco jako uctívání – a najednou z ničeho nic vypadneš z jeho ţivota. Co se s ním proboha stalo, Sophie? Copak tě můţe ze svého ţivota takhle vyškrtnout? Přece mi nechceš říkat, ţe to bylo kvůli nějakému slaboduchému podezření, ţes mu byla nevěrná, jak to tuhle říkal v Javorovém dvoře. To musí mít nějaký váţnější důvod, za tím musí být něco hlubšího. A co já? Já, já!” Začal jsem se bušit do prsou, abych naznačil, ţe jsem do té tragédie taky zataţen. “Jak se ten chlap zachoval ke mně?

Jeţíšikriste, snad ti, Sophie, nemusím vysvětlovat, ţe Nathan se mi stal něčím jako bratrem, sakra ano, bratrem. Za celý ţivot jsem nikoho takového nepoznal, nikoho tak inteligentního, velkorysého, legračního a zábavného – ne, jeţíšikriste, prostě nikoho tak báječného. Vţdyť já toho chlapa měl rád! Sám od sebe si přečetl, co jsem začal psát, a dal mi víru, ţe bych mohl být spisovatelem. Měl jsem pocit, ţe to udělal z lásky. A pak z ničeho nic – kruci, zčistajasna, Sophie – se do mě pustí jako vzteklý pes. Naveze se do mě, řekne mi, ţe moje psaní jsou kraviny, jedná se mnou, jako bych byl ten nejuboţejší oušlapek, co v ţivotě potkal. A pak mě vyškrtne ze svého ţivota, a taky navţdycky, jako to udělal tobě.” Přestal jsem ovládat hlas, takţe mi jako obvykle vyskočil skoro o oktávu výš a zněl kleštěneckým mezzosopránem. “Tohle já nesnesu, Sophie! Co budeme dělat?”

Sophii po tváři tryskaly drobné praménky slzí a já ihned viděl, ţe jsem si všechno měl nechat pro sebe. Měl jsem se víc ovládat. Viděl jsem, ţe bych jí byl nemohl způsobit větší bolest, kdyby měla nějakou zapálenou jizvu a já z ní vyrval stehy a nadělal jí čerstvé bolavé trţné rány. Ale nedovedl jsem si pomoct; ve skutečnosti jsem cítil, jako by její ţal v jakémsi obrovském vytrysknuvším proudu splynul s mým, takţe jsem horlil dál: “Přece nemůţe od lidí jen tak sebrat lásku a pak se na ně vykašlat. To není fér… to je…“ začal jsem koktat. “Paneboţe, to je přece nelidské!”

Vzdychajíc, odvrátila se ode mě. Kdyţ kráčela se strnule visícíma rukama přes pokoj k posteli, bylo v jejím zjevu aţ cosi somnambulního. Pak se najednou vrhla obličejem na meruňkově oranţovou přikrývku a zabořila tvář do dlaní. Nebylo slyšet ani hlásek, ale ramena se jí zvedala.

Přešel jsem k posteli a zůstal nad ní zamyšleně stát. Začal jsem opět ovládat hlas: “Sophie, prosím tě, odpusť mi to. Já prostě ničemu nerozumím. Nechápu vůbec nic, co se týká Nathana, a moţná ţe nechápu nic ani o tobě. I kdyţ myslím, ţe o tobě si toho dám dohromady daleko víc neţ kdy o něm.” Odmlčel jsem se. Věděl jsem, ţe jí způsobím novou ránu zmínkou o okolnosti, o které ona tak hrozně nerada hovořila – copak mě sama nevarovala? –‚ ale musel jsem to prostě říct. Natáhl jsem ruku a zlehka ji poloţil Sophii na holé rameno. Ucítil jsem sálavé teplo její pokoţky, která pod mými prsty pulzovala jako hrdlo vyděšeného ptáka. “Sophie, onehdy večer… v Javorovém dvoře, kdyţ nás… od sebe odehnal. To byla strašná noc. Přece musel vědět, ţes tam měla synka –

přece jsi mi před chvílí řekla, ţes mu to pověděla. Jak mohl být tak krutý a tak tě týrat a ptát se tě, jaks to mohla přeţít, kdyţ tolik jiných” – dalšími slovy jsem se téměř zajíkl, stáhlo se mi hrdlo, ale přece jsem je nakonec ze sebe dostal – “lidí muselo do plynu. Jak by ti vůbec někdo mohl něco takového udělat? Jak by tě někdo mohl milovat a zároveň se chovat tak neuvěřitelně krutě?”

Neříkala chvíli nic a jen tam leţela s obličejem zabořeným v rukách.

Seděl jsem na kraji postele a hladil to příjemně teplé, téměř horečně sálající rameno, opatrně se vyhýbaje jizvě po očkování. Zároveň jsem mohl jasně pozorovat to smutné modročerné tetování, řadu podivuhodně zřetelných cifer, jakýsi plůtek ostnatého drátu z úpravných čísel, v němţ byla jedna sedmička přeškrtnutá evropsky puntičkářskou čarou. Cítil jsem sladkou bylinnou vůni, jíţ

voněla často. Je to vůbec moţné, Stingo, ptal jsem se sám sebe, aby tě někdy milovala? Najednou mě napadlo, jestli bych si k ní mohl dovolit něco něţnějšího. Ne, rozhodně ne. Jak tam leţela, připadala mi strašlivě zranitelná, ale můj výbuch mě vyčerpal a já byl otřesen a po jakékoli ţádosti ve mně nezbylo ani stopy. Posunul jsem prsty trochu výš vzhůru a dotkl se volných pramenů jejích máslově zlatých vlasů. Pak jsem si uvědomil, ţe přestala plakat. Potom řekla: “Nikdy za to nemohl.

Byl vţdycky posedlý tím démonem, co se v něm ozval pokaţdé, kdyţ měl ty svoje temp'e'tes. Ano, Stingo, jako by ho ovládal démon.”

V tom okamţiku se mi v podvědomí téměř současně vybavily dva obrazy, a nevím, nad kterým mi vlastně celou páteří proběhlo mrazivé chvění: monstrózní černý Kalibán anebo úděsný Golem Morrise Finka. Cítil jsem, jak jsem se otřásl, ale uprostřed té hrůzy jsem se zeptal: “Co tím chceš říct, Sophie – démon?”

Hned mi neodpověděla. Pak po dlouhém tichu zvedla hlavu a další slova řekla natolik věcným hlasem, ţe mi to úplně vyrazilo dech, protoţe to bylo tolik nepodobné jejímu charakteru a jakoby součástí nějaké jiné Sophie, kterou jsem do toho dne neznal.

“Stingo,” řekla. “Já odtud nemůţu odejít tak rychle. Mám tady moc vzpomínek. Můţeš pro mě něco udělat? Prosím tě, dojdi mi na Church Avenue koupit láhev whisky. Hrozně bych se chtěla opít.”

Donesl jsem jí whisky – menší lahvičku reţné – a ta jí pomohla povědět mi o některých zlých chvílích během toho bouřlivého roku s Nathanem, neţ jsem se na scéně objevil já. Nebylo by zapotřebí to všechno vypravovat, kdyby nebylo skutečnosti, ţe se Nathan zase vrátil a opět ovládl naše ţivoty.

* * *

Bylo to v Connecticutu někde u silnice vinoucí se překrásnou alejí stromů a táhnoucí se od severu na jih podél břehu řeky mezi New Milfordem a Canaanem, stál tam starý venkovský hostinec s křivými dubovými podlahami, slunečnou bílou loţnicí, výšivkami na stěnách, dvěma

mokrými irskými setry s vyplazenými jazyky dole v přízemí a s vůní jabloňového dřeva hořícího v krbu – a právě tam, vyprávěla mi Sophie, jí chtěl Nathan sáhnout na ţivot a pak ukončit i svůj způsobem, kteří lidé obecně označují jako “slib společné sebevraţdy”. Stalo se to na podzim, kdyţ

listí ţhnulo barvami, několik měsíců po jejich setkání v knihovně Brooklyn College. Sophie říkala, ţe si tu příšernou epizodu bude pamatovat z mnoha důvodů (například proto, ţe tehdy poprvé na ni začal od té doby, co se seznámili, mluvit zvýšeným hlasem), ale ten hlavní důvod prý jí z mysli nevymizí nikdy: ta zuřivá úpornost, s jakou na ní (a opět poprvé, co byli spolu) vymáhal, aby ospravedlnila a vysvětlila, jak přeţila Osvětim, kdyţ “ostatní” (jak se vyjádřil) zahynuli.

Kdyţ mi Sophie vylíčila, jak na ni útočil, a vypověděla mi ţalostný sled dalších událostí, ihned jsem si samozřejmě vybavil Nathanovo rozběsněné chování nedávného večera v Javorovém dvoře, kdy nám oběma dal neoblomně konečné rozezlené sbohem. Uţ jsem chtěl Sophii upozornit na podobnost obou událostí a zeptat se jí na její mínění, ale Sophie v té malé italské restauraci, kam spolu na Coney Island Avenue s Nathanem chodívali, zrovna polykala obrovskou dávku kouřících špaget a tak byla zabrána do kroniky jejich společného ţivota, ţe jsem zaváhal, bezmocně jsem se vzdal a jenom tupě mlčel. Ta whisky mě u Sophie zaráţela – zaráţela a trochu mi brala dech. Za prvé měla výdrţ polského husara; přímo udivovalo pozorovat to vyrovnané, krásné a obvykle aţ

bolestně korektní stvoření, jak whisky pořádá; skoro čtvrt láhve Seagram"s, co jsem jí koupil, zmizelo, uţ kdyţ jsme odjíţděli taxíkem do restaurace. (Museli jsme s sebou vzít i tu láhev, na kterou jsem si já nečinil vůbec ţádné nároky, protoţe jsem se jako vţdycky drţel svého piva.) Tuhle novou zálibu jsem přičítal ţalu nad Nathanovým odchodem.

Avšak víc neţ mnoţství vypitého alkoholu mě udivoval způsob, jakým jej pila.

Šestaosmdesátiprocentní alkohol smíchaný jen s nepatrnou trochou vody totiţ neměl na Sophiinu řeč ani na myšlení ţádný rušivý účinek. Tohle aspoň byla pravda, kdyţ jsem její nově nalezené rozptýlení pozoroval prvně. Dokonale se ovládajíc, kaţdou zlatou kadeř přesně na svém místě, byla s to skleničky do sebe obracet s rozkošnickým úsměvem výčepní z Hogarthových obrazů.

Uvaţoval jsem, jestli ji nechrání nějaká genetická či kulturní navyklost na alkohol, kterou zřejmě Slované sdílejí s Kelty. Kromě toho něţného zrůţovění dovedla whisky Seagram"s 7 její výraz nebo její způsoby proměnit jen v dvojím smyslu: Sophie mluvila bez přestání. A vyklopila všecko.

Ne ţe by mi bývala něco dříve, kdyţ mluvila o Nathanovi, o Polsku a o své minulosti, zatajovala.

Ale whisky proměnila její řeč ve splav výrazných a neuspěchaných kadencí. Mluvila hladce plynoucí dikcí, v níţ některé nezvykleji polsky vyslovované souhlásky jako by zázrakem zjemněly.

Druhá proměna pod vlivem whisky byla aţ dojemná. Dojemná v jakémsi zoufale frustrujícím smyslu: prakticky jí padly všechny zábrany v otázkách sexu. Kdyţ mi vyprávěla o svém minulém milostném ţivotě s Nathanem, aţ jsem se ošíval, jak mi to bylo nepříjemné, ale zároveň jsem poslouchal rád. Slova jí plynula z úst s roztomilou otevřeností a vyslovovala je s neskrývaným potěšením jako dítě, které objevilo “latinu ulice”. “Říkal mi, jaký jsem kus a jaký mám zadek,”

sdělovala mi nostalgicky a hned vzápětí dodávala: “Hrozně rádi jsme píchali před zrcadlem.”

Paneboţe, kdyby jen věděla, jaké sladké představy se mi roztančily před očima, kdyţ takto nahlas líčila ty rozkošnické výjevy.

Ale kdyţ mluvila o Nathanovi a vzpomínala na něho v úporně uţívaném minulém čase, zaznívala z jejího hlasu většinou pohřební nálada; působilo to, jako by mluvila o někom dávno mrtvém a pohřbeném. A kdyţ vyprávěla příběh o jejich “slibu společné sebevraţdy” tehdy o víkendu na ledovém connecticutském venkově, naplňovalo mě to smutkem a údivem. Myslím, ţe moje ohromení nad touto smutnou příhodou uţ nemohlo překonat ţádné jiné překvapení, ale krátce předtím, neţ mi pověděla o té nezdařené schůzce se smrtí, zjevila mi ještě jednu smutnou zvěst.

“Víš, Stingo,” řekla poněkud zdráhavě. “Nathan věčně bral nějaké drogy. Nevěděla jsem, jestli sis toho všiml nebo ne. Nevím, ale z nějakého důvodu jsem k tobě nebyla upřímná. Nebyla jsem s to ti to říct.”

Drogy, pomyslel jsem si, milosrdný Boţe. To se mi skutečně nechtělo věřit. Poučený čtenář dneška by jistě uţ něco takového o Nathanovi tušil, ale já tehdy vůbec ne. Roku 1947 jsem toho věděl stejně tak málo o drogách jako o sexu. (Ta léta čtyřicátá a padesátá byla jako stáda nevinných

beránků!) Naše dnešní drogová kultura toho roku ještě neviděla ani zákmit svého úsvitu a moje představa toxických návyků (pokud jsem vůbec o něčem podobném uvaţoval) byla spojena s představou “posedlých drogomanů” – šílenců s vytřeštěnýma očima vězících ve svěracích kazajkách, izolovaných v zapadlých blázincích, a slintajících násilníků dětí, vyšinutých podivínů toulajících se v obskurních ulicích Chicaga, komatosních Číňanů v zakouřených brlozích a tak dále. S drogami bylo tehdy spojeno cosi nenapravitelně zhýralého, stejně strašného jako jisté představy sexuálního styku – který jsem měl aspoň do třinácti let zafixován jako brutální akt, jehoţ

se dopouštěli na odbarvených blondýnách zavalití opilí a neholení vězňové propuštění z kriminálu, aniţ si při tom zuli boty. Pokud šlo o drogy, samozřejmě ţe jsem o jejich různých typech a jemném odstupňování účinnosti neměl ponětí. Mimo opium jsem snad nebyl s to jmenovat jedinou další drogu, a kdyţ mi to Sophie o Nathanovi pověděla, moje bezprostřední reakce byla, jako bych se dověděl o nějaké kriminální činnosti. (A ţe jsem ji viděl jako kriminální, šlo ruku v ruce s mým morálním šokem.) Řekl jsem jí, ţe tomu nevěřím, ale ujistila mě, ţe je to pravda, a kdyţ se do mého prvního šoku přimísila zvědavost a já se jí zeptal, co bral, uslyšel jsem poprvé slovo amphetamin. Ale obrovské dávky. Dost, aby se z toho někdy zbláznil. U Pfizera k tomu přišel snadno, v té laboratoři, co dělal. I kdyţ to samozřejmě nebylo legální cestou. Tak to je tedy ono, uvaţoval jsem v údivu, tohle se skrývalo za těmi záchvaty zuřivosti, neovladatelného násilí, za těmi jeho paranoickými stavy. Jak jsem mohl být tak slepý!

Prý si však uvědomuje, pokračovala Sophie, ţe většinou svůj návyk ovládal. Nathan byl vţdycky velmi nervní, ţivý, aktivní a rád hovořil; jelikoţ Sophie za těch prvních pět měsíců, co byli spolu (a byli spolu stále) jen málokdy přímo viděla, ţe by “ty věci” bral, zjišťovala spojitost mezi drogami a Nathanovými poněkud bouřlivými, ale jinak zdánlivě normálními náladami teprve velice opoţděně. A pořád mi opakovala, ţe během těch měsíců minulého roku jí připravovalo jeho chování – ať jiţ je drogy ovlivňovaly nebo ne –‚ jeho přítomnost v jejím ţivotě a celá jeho existence ty nejšťastnější dny, jaké v ţivotě poznala. Uvědomovala si, jak byla tou dobou, kdy se přistěhovala do Brooklynu a do Yettina domu, bezradná a opuštěná; snaţila se drţet zásad zdravého rozumu, zapudit minulost daleko za okruh své paměti, a domnívala se, ţe se plně ovládá (coţpak jí tehdy dr. Blackstock neřekl, ţe je nejlepší sekretářka, jakou kdy měl?), ale ve skutečnosti byla v takovém stavu, ţe se mohla citově kaţdou chvíli sesypat a přestat ovládat svůj osud jako malé štěně hozené doprostřed rozbouřeného vodního víru. “Přesně to mi totiţ ukázal ten člověk, který mě tehdy v podzemní dráze napadl,” vysvětlovala mi. I kdyţ se z toho traumatu uţ

vzpamatovala, věděla, ţe to s ní jde spíš z kopce – ţe se nezadrţitelně a čím dál tím rychleji řítí dolů –‚ a nechtěla ani domyslit, co by se s ní bylo stalo, kdyby se býval ze vzduchoprázdna neobjevil Nathan (který toho památného dne náhodou do knihovny zavítal, protoţe hledal vyprodanou sbírku povídek Ambrose Bierce; věčná sláva a čest Ambrosu Bierceovi!) jako rytíř vykupitel a nenavrátil ji ţivotu.

Ţivot. Ano, o to šlo. On jí vlastně dal ţivot. On jí pomohl (za vydatného přispění bratra Larryho), aby zase nabyla ztraceného zdraví, jeho zásluhou jí v Kolumbijské nemocnici vyléčili zákeřnou anémii a tam u ní zjistil talentovaný dr. Hatfield další nedostatky, které potřebovaly zkorigovat.

Především objevil, ţe i po všech těch měsících u ní stále ještě přetrvávají následky kurdějí.

Předepsal jí obrovské dávky pilulek. A brzy nato jí všechny ty ošklivé koţní podlitiny, které ji trápily po celém těle, zmizely, ale ještě daleko pozoruhodnější byla změna, která se stala s jejími vlasy. Její největší dívčí marnivostí byly ty zlaté vlasy, které jí dodávaly sebevědomí, ale kdyţ

prošly jako celé její tělo peklem Hádu, prořídly, zmatněly a jejich svěţest byla tatam. Péčí dr.

Hatfielda se všechno změnilo, a ještě nedávno – sotva před šesti týdny – předl nad tou nádherou Nathan jako hladový kocour a náruţivě jí je hladil a tvrdil, ţe se s nimi musí uplatnit v reklamách na šampon.

Skvělý aparát americké medicíny vlastně přivedl Sophii pod Nathanovým dohledem téměř do dokonalého stavu rozzářeného zdraví, aspoň v rámci maximálních moţností člověka, který utrpěl tak strašlivou úhonu – a to se týkalo i jejích nádherných zubů. Provizorní protézu, kterou dostala od Červeného kříţe ve Švédsku, nahradily překrásné “poţeráky” (jak se o nich vyjadřoval Nathan), jeţ

byly dílem jiného Larryho přítele a kolegy, nejvyhlášenějšího protetika v New Yorku. Na ty zuby se dalo těţko zapomenout. Byly vlastně dentální obdobou Benvenuta Celliniho. Byly to báječné zuby, s jakýmsi ledově perleťovým leskem, a vţdycky, kdyţ víc otevřela ústa, vzpomněl jsem si na detailní záběry milostných scén s Jean Harlowovou, a při několika příleţitostech, kdy byly zvlášť krásné slunečné dny a Sophie se naráz rozesmála, působilo to, jako kdyţ pokojem blýskne světlo fotografické fleše.

A takto zachráněná pro zem ţivých, nemohla neţ nadšeně proţívat během onoho léta a počátku podzimu všechny báječné chvíle s Nathanem. Jeho velkorysost byla nevyčerpatelná, a i kdyţ její povaze nebyla vůbec vlastní nějaká nezřízená touha po přepychu, ten pěkný ţivot se jí líbil a přijímala jeho dary s radostí – ta radost plynula jak z vědomí, ţe Nathanovi působí velké potěšení dávat, tak z darů samých. A dával jí a sdílel s ní všecko, co si snad mohla přát: alba gramofonových desek s překrásnou hudbou, lístky na koncerty, polské, francouzské a americké kníţky, fantastická jídla v restauracích nejrůznějšího etnického charakteru po celém Brooklynu a Manhattanu. Stejně jako měl nos na víno, měl Nathan jazyk na jídlo (tvrdil, ţe to je v důsledku reakce na mazlavý kreplach a gefilte fiš z dětství) a působilo mu zřejmou radost, kdyţ ji mohl seznamovat s neuvěřitelně pestrou nabídkou newyorských lahůdek.

Peníze jako by nikdy nebyly ţádný problém; zaměstnání u Pfizera zřejmě dobře vynášelo.

Kupoval jí krásné šaty (včetně těch legračních výstředních “kostýmů”, v kterých jsem je viděl oblečené prvně), prsteny, náušnice, náramky, přívěsky a korále. A pak tu byla kina. Za války jí chyběla a Sophie po nich touţila stejně tak jako po hudbě. V předválečném Krakově proţila údobí, kdy byla v amerických filmech přímo potopená – byly to hluboké nevinné milostné románky třicátých let s hvězdami, jako byli Errol Flynn a Merle Oberonová a Gable a Lombardová.

Zboţňovala Disneyho, zvlášť Myšáka Mickeyho a Sněhurku. A – paneboţe! – Freda Astaira a Ginger Rogersovou v Cylindru! A tak spolu s Nathanem v tom newyorském ráji biografů vyráţeli na víkendové filmové flámy – aţ měli oba od koukání oči rudé, protoţe od pátečního večera do posledního nočního nedělního představení zhlédli i pět šest sedm filmů. Téměř všechno, co měla, pocházelo z Nathanovy štědré ruky, dokonce i ten pesar (řekla mi s uchichtnutím). Ţe jí dal od jednoho dalšího Larryho přítele zavést pesar, to byl od Nathana v rámci Sophiiny regenerační léčby závěrečný a moţná záměrně symbolický čin; nikdy předtím pesar neuţívala a přijala jej s osvobozujícím uspokojením a s pocitem, ţe tohle je poslední známka jejího rozchodu s církví. Ale osvobodil ji ještě i v jiných směrech. “Stingo,” říkala mi, “nikdy jsem si nedovedla představit, ţe by spolu dva lidi mohli ty věci dělat tolikrát. Anebo ţe by se jim to mohlo tak hrozně líbit.”

Jediným trnem v její růţové zahradě, vyprávěla mi, bylo zaměstnání. Totiţ skutečnost, ţe i nadále pracovala u dr. Hymana Blackstocka, který byl přece chiropraktik. Ale pro Nathana, jenţ

byl bratr vyhlášeného doktora a sám se pokládal za oddaného vědce (a pro něhoţ byl kánon lékařské etiky tak svatý, jako by byl sám sloţil Hippokratovu přísahu), byla myšlenka, ţe Sophie pracuje u nějakého šarlatána, nesnesitelná. Řekl jí úplně otevřeně, ţe podle jeho názoru je to totéţ

co prostituce, a naléhal na ni, aby od něho odešla. Nakonec se celá záleţitost stala trvalým předmětem jeho ironie a vymýšlel si nejrůznější vtipy a historky o chiroprakticích a jejich ubohém povolání, jimţ se Sophie musela chtě nechtě smát; ţertovný tón jeho námitek ji pak nakonec vedl k názoru, ţe je nelze brát váţně. Ale i kdyţ Nathan začínal uplatňovat své výhrady naléhavěji a domlouval jí stále váţněji, vytrvale odmítala vůbec pomyslet, ţe by se zaměstnání vzdala, přestoţe si uvědomovala, jak se k celé věci Nathan staví stále podráţděněji. To byl jeden z mála sporných bodů v jejich vztahu, kde nebyla s to se mu ve svém názoru podřídit. A její rozhodnutí bylo pevné.

Vţdyť nakonec za Nathana nebyla provdána. Musí si přece zachovat jistou nezávislost. Musí zůstat zaměstnaná, vţdyť zrovna ten rok bylo tak těţké o nějaké místo vůbec zavadit, a to platilo zvlášť o ţenách, které (jak stále Nathanovi zdůrazňovala) nemají “ţádné nadání”. Navíc měla v tomhle místě pocit bezpečí, protoţe mohla se svým šéfem mluvit mateřštinou, a Blackstocka si zřejmě oblíbila. Byl pro ni něco jako kmotr nebo milovaný strýček a Sophie se s tím nijak neskrývala. Ale pak si bohuţel uvědomila, ţe právě tuhle neškodnou náklonnost bez jakýchkoli romantických podtónů si Nathan špatně vykládá a ona ţe tak vlastně jen rozdmychává jeho hárající podráţděnost.

Bylo by to působilo spíš jen komicky, kdyby se ovšem v té jeho bezdůvodné ţárlivosti neobjevovala zrníčka čehosi prudce násilného, horšího…

* * *

O něco dříve se v Sophiině ţivotě přihodila taková bizarní, okrajová tragická záleţitost, která by se tu měla vyprávět proto, ţe osvětlí mnohé z věcí předcházejících. Týkala se Blackstockovy ţeny Sylvie a skutečnosti, ţe Sylvie měla problémy s alkoholismem. Ta úděsná událost se přihodila hned počátkem podzimu, asi čtyři měsíce poté, co se Sophie s Nathanem začali stýkat…

“Já věděl aţ moc dobře, ţe je alkoholička,” svěřoval se Blackstock později Sophii v zoufalém smutku, “ale neměl jsem ponětí, ţe je to tak váţný problém.” S pocitem bolestné viny se přiznal k jisté úmyslné slepotě: kdyţ se večer co večer vracel z ordinace domů do St. Albans, snaţil se nebrat na vědomí, jak nejasně začala znít její řeč po jediném koktailu, většinou to byl manhattan, který jim oběma udělal, a ten spletený jazyk a nejistou chůzi prostě připisoval okolnosti, ţe Sylvie alkohol těţko snáší. Ale i tak věděl, ţe z lásky klame sám sebe a nechce vidět pravdu, která nakonec vyšla docela konkrétně najevo několik dní po její smrti. V přístěnku jejího budoáru – svatyně, kam se Blackstock nikdy nesnaţil proniknout – objevil sedmdesát prázdných litrových lahví Útěchy Jihu, které se ta nebohá ţena zřejmě bála vyhodit, aby se na ně nepřišlo, i kdyţ na druhé straně pro ni nebyl vůbec ţádný problém, aby si ten mocný sladký elixír opatřila a po kartonech si jej tu skladovala. Ţe se tohle děje uţ měsíce, ne-li roky, si Blackstock uvědomil – nebo si to dovolil uvědomit –‚ kdyţ uţ bylo příliš pozdě. “Kdybych jen ji byl tak nerozmazloval,” stěţoval si Sophii.

“Ţe jsem si to nedovedl přiznat otevřeně, ţe je –“ zaváhal, zda má slova uţít – “takový pijan. Mohl jsem jí poskytnout nějakou psychoanalytickou terapii, to by ji bývalo vyléčilo.” Jeho výčitky byly strašné. “Je to moje chyba, jenom moje!” vzlykal. Ale hlavní z mnoha důvodů jeho ţalu byl následující: ţe jí totiţ dovolil, aby řídila auto přesto, ţe si v zásadě uvědomoval, jakému návyku propadla.

Sylvie byla jeho miláček, a tak jí taky říkal. Miláčku. Neměl nikoho jiného, s kým by mohl utratit svoje peníze, a tak místo aby spustil obvyklé manţelské nářky, vlastně ji sám pobízel, aby si vyjíţděla na Manhattan na “nákupní flámy”. A tam Sylvie s nějakou svou přítelkyní, stejně tak rozdováděnou kyprou krasavicí, prošly všemi obchody od Altmana přes Bergdorfa aţ k Bonwitovi a ještě řadou dalších luxusních prodejen a vracely se do Queensu s horou krabic na zadním sedadle, z nichţ ovšem většina zůstala leţet nedotčená v zásuvkách prádelníku anebo zastrčená v koutě nějakého přístěnku, kde později Blackstock objevil spousty nikdy nepouţitých rób a šatů lehce pokrytých plísní. Ale Blackstock nevěděl – a zjistil tu skutečnost, aţ uţ se nedalo dělat vůbec nic –‚

ţe po oněch nakupovacích orgiích se obvykle se svou společnicí opila; oblíbila si halu hotelu Westbury za Madison Avenue, kde byl velice přátelský barman, shovívavý a diskrétní. Ale její schopnost stačit na ty dávky Útěchy Jihu – kterou si jako svůj oblíbený drink dávala i ve Westbury

– se brzy začínala rozpadat a pak přišla náhle katastrofa, úděsná, a jak uţ jsem říkal, aţ nevhodně bizarní.

Kdyţ se jednoho dne vracela přes Triborough Bridge, jela tak šílenou rychlostí (policie tvrdila, ţe ručička tachometru se zastavila na osmdesáti pěti mílích za hodinu), ţe nezvládla řízení, narazila zezadu do obrovského nákladního auta, coţ jejím vozem smýklo na mostní zábradlí, o které se chrysler okamţitě roztříštil a proměnil se v hromadu rozbité oceli a střepů umělé hmoty. Sylviina přítelkyně, nějaká paní Braunsteinová, zemřela tři hodiny nato v nemocnici. Sylvii to utrhlo hlavu, coţ uţ samo o sobě bylo úděsné; a Blackstockův nesnesitelný ţal zvyšovalo ještě vědomí, ţe hlava se nenašla, protoţe ji ten obrovitý náraz zřejmě vymrštil do East River. (V ţivotě kaţdého z nás jsou podivné okamţiky, kdy se setkáme s člověkem, který byl dříve v nějakém vztahu k události, na kterou my sami jsme pouze hleděli jako na abstraktní veřejnou záleţitost; toho jara jsem s pozachvěním četl v Daily Mirror titulek Pátrání po hlavě ženy v řece pokračuje a jistě mě tenkrát nemohlo napadnout, ţe brzy se v mém ţivotě objeví jakési vzdálené spojení s manţelem oběti.) Blackstock vypadal na sebevraţdu. Jeho ţal se podobal rozvodněné Amazonce. Na neurčito odvolal své ordinační hodiny a přenechal pacienty péči svého asistenta Seymoura Katze. S lítostí oznámil, ţe se k své lékařské praxi uţ nejspíš vůbec nevrátí, ale uchýlí se na odpočinek na Miami

Beach. Neměl ţádné bliţší příbuzné a Sophie se nad ním v jeho neovladatelném ţalu, tak hlubokém a tak bolestně proţívaném, skutečně musela ustrnout a snaţila se nahradit mu někoho blízkého a stala se mu pro ten čas čímsi jako mladší sestrou nebo dcerou. Po těch několik dní, kdy se pátralo po Sylviině hlavě, byla Sophie v domě v St. Albans téměř stále u něho, nosila mu sedativa, vařila mu čaj a trpělivě poslouchala jeho ţalozpěvy za manţelku. Desítky lidí přicházely a odcházely, ale ona s ním stále zůstávala. Byl tu především ten pohřeb – Blackstock odmítl dát ji pohřbít bez hlavy; Sophie se musela obrnit, aby zvládla tolik pochmurného teoretizování kolem tohoto problému. (Co kdyţ se nic nenajde?) Ale naštěstí přec jen hlavu objevili, vyplavila ji voda na břeh Riker"s Islandu. Telefon z márnice brala Sophie a ona také na důraznou radu příslušného odborného činitele přesvědčila Blackstocka (i kdyţ jí to dalo hodně práce), aby se na pozůstatky nešel podívat. Kdyţ nakonec takto Sylviino tělo posbírali dohromady, uloţili je k poslednímu odpočinku na ţidovský hřbitov na Long Islandu. Sophii udivilo, jaký obrovský počet doktorových přátel a pacientů se zúčastnil pohřbu. Mezi smutečními hosty byl osobní zástupce starosty města New Yorku, jeden vysoce postavený policejní inspektor a Eddie Cantor, slavný rozhlasový komik, kterému kdysi Blackstock léčil páteř.

Kdyţ jeli ve smuteční limuzíně pohřebního ústavu zpátky do Brooklynu, zhroutil se Blackstock Sophii na rameno, beznadějně se rozplakal a polsky jí vykládal, co pro něho znamená a ţe mu připadá jako dcera, kterou se Sylvií nikdy neměl. Nepřicházelo v úvahu, ţe by se po ţidovském způsobu na památku mrtvé bdělo přes noc. Blackstock chtěl být sám. Sophie s ním zajela do domu v St. Albans a pomohla mu zařídit několik záleţitostí. Byl uţ podvečer, kdyţ ji přes její protesty, ţe by mohla jet podzemní drahou, odvezl ve svém fleetwoodu, ne nepodobném nádherné bárce, do Brooklynu a vysadil u dveří Růţového paláce právě ve chvíli, kdy se snášel na Prospect Park mlhavý opar soumraku. Vypadal, ţe uţ se dost vzpamatoval, prostě tu a tam jiţ udělal i nějaký vtip.

Vypil téţ asi dvě slabší skotské, přestoţe nijak zvlášť alkoholu nedal. Ale kdyţ s ní stál před domem, opět se sesypal a v podvečerním šeru ji křečovitě objal, přitiskl se jí tváří ke krku a rozrušeně vyráţel nějaká slova v jidiš a vzlykal tak ţalostně, ţe něco podobného Sophie ještě neslyšela. Objímal ji upřímně a náruţivě, takříkajíc z celé duše, ţe Sophie začala skoro uvaţovat, jestli v té své opuštěnosti nehledá něco víc neţ útěchu a pocit bezpečí otce u své dcery, cítila, jak se tiskne na její bránici tak naléhavě, ţe to působilo skoro aţ eroticky. A jestli si za tu dlouhou dobu, co je u něho zaměstnaná, vůči ní nikdy nic nedovolil, nevypadalo pravděpodobně, ţe by to zkoušel právě teď v takovém hlubokém ţalu. Později se ukázalo, ţe to byl správný předpoklad, i kdyţ tak dlouhého, slzami zvlhlého, a dokonce i dost nepohodlného objetí měla litovat. Seshora je totiţ

čirou náhodou pozoroval Nathan.

* * *

Byla k smrti unavená z toho, jak poslouţila doktorovi v jeho smutku, a těšila se, ţe si půjde lehnout. Dalším důvodem, aby šla brzy na kutě, uvaţovala s rostoucím vzrušením, byla skutečnost, ţe druhý den, v sobotu, měli s Nathanem hned ráno vyrazit na výlet do Connecticutu. Sophie se na tu cestu dlouho těšila. Přestoţe uţ jako dítě slyšela v Polsku o tom rozhořelém zázraku říjnového podzimního listí v Nové Anglii, Nathan její očekávání ještě víc rozpaloval a vylíčil krajinu, kterou měla spatřit, těmi nejkouzelnějšími a nejneobvyklejšími barvami a řekl jí, ţe tahle výhradně americká podívaná, tahle pochodeň listoví, ojedinělá ve veškeré přírodě, je prostě estetický záţitek, který si nesmí nechat ujít. Podařilo se mu zas si na víkend vypůjčit od Larryho auto a v jednom známém venkovském hotelu rezervovat pokoj. To všechno uţ samo o sobě by stačilo naladit Sophii, aby se nedočkavě na to dobrodruţství těšila, ale navíc mimo ten pohřeb a jedno jediné letní odpoledne s Nathanem v Montauku se ještě nikdy mimo oblast New Yorku nedostala. A tak ji ten nový americký záţitek s příslibem bukolického kouzla radostně vzrušoval a naplňoval napjatým očekáváním, jaké nepamatovala od dob svého dětství, kdy v letní pohodě vyjíţděl se supěním vlak z krakovského nádraţí směrem na Vídeň, Alto Adige a k mlţným mrakům vířícím nad Dolomity.

Stoupala do prvního patra a začala uvaţovat, co si vezme na sebe; počasí začínalo být jiţ

chladnější a Sophie přemýšlela, který z jejich nádherných “převleků” by se mohl hodit do říjnových lesů; aţ pak si náhle vzpomněla na lehký tvídový oblek, který jí sotva před čtrnácti dny

koupil Nathan u Abrahama & Strause. Kdyţ vystoupila do patra, zaslechla z gramofonu Brahmsovu Altovou rapsodii a bohatý tmavý hlas Marian Andersonové, který se nesl jásavou vítězoslávou vydobytou z přestálých nekonečných období zoufalství. Moţná ţe to bylo únavou anebo na ni tak účinkoval ten pohřeb, ale hudba jí sladce stáhla hrdlo a oči se jí zamţily slzami.

Zrychlila krok a srdce se jí rozbušilo, protoţe podle hudby soudila, ţe je uvnitř Nathan. Ale kdyţ

otevřela dveře a zavolala “Uţ jsem doma, Nathane!”, s překvapením zjistila, ţe v pokoji nikdo není. Čekala ho. Říkal, ţe tu bude od šesti hodin, ale byl pryč.

Lehla si, jen aby si na chvilku zdřímla, ale z vyčerpání spala dlouho, i kdyţ to byl neklidný spánek. Probudila se ve tmě a z matně svítícího zeleného ciferníku na budíku zjistila, ţe uţ je deset pryč, coţ ji váţně vyděsilo. Nathan! To se mu nepodobalo, ţe by nepřišel v smluvenou dobu anebo ani nenechal vzkaz. Zmocnil se jí šílený pocit, jako by zůstala opuštěná. Vyskočila z postele, rozsvítila a začala bezradně přecházet po pokoji. Napadla ji jediná myšlenka, totiţ ţe přišel z práce domů, pro něco si odskočil a na ulici se mu přihodilo nějaké strašlivé neštěstí. Útrţky ječivého zvuku sirény, které si ještě v tu chvíli vybavovala ze sna, navozovaly představy katastrofy. Něco jí sice v duchu říkalo, ţe je taková panika pošetilá, ale potlačit ji nedovedla. Láska k Nathanovi ovládala celou její bytost, ale projevovala se zároveň na sto způsobů takovou dětinskou závislostí na Nathanovi, ţe hrůza, jaká na ni padala z jeho nevysvětlené nepřítomnosti, ji dokonale demoralizovala; velice se to podobalo onomu dusivému děsu, ţe ji opustí rodiče, strachu, který proţívala často jako malé děvčátko. A věděla, ţe to je iracionální záleţitost a ţe se s tím nedá nic dělat. Pustila rádio a tupě naslouchala zprávám, doufajíc, ţe se rozptýlí. Znovu začala přecházet po pokoji a představovala si ty nejděsivější nehody a uţuţ by se byla rozplakala, kdyţ v tu chvíli Nathan hlučně vpadl dovnitř. Ihned pocítila úlevu, jako by se před ní rozsvítilo – bylo to jako zmrtvýchvstání. Vzpomněla si, ţe si tenkrát pomyslela: v takovou lásku nemohu ani věřit.

A uţ ji drtil v náručí. “Pojď do postele,” šeptal jí do ucha. Pak ale řekl: “Ne, počkej. Mám pro tebe překvapení.” Třásla se v jeho pevném medvědím objetí s úlevou a poddajná jako stonek květu.

“Večeře…“ začala ne právě nejvhodněji.

“Prosím tě, nemluv o večeři,” řekl nahlas a pustil ji. “Máme něco jiného na práci.” Kdyţ ji s výrazem štěstí obtančil několika tanečními kroky, podívala se mu do očí, výrazně mu v nich jiskřilo, coţ jí spolu s nespoutanou halasností jeho hlasu – bylo v něm aţ cosi šíleného, posedlého –

řeklo, ţe si zase musel vzít nějaké ty svoje “prevíty” a udělat si náladu. Ale i kdyţ ho ještě nikdy neviděla takhle výjimečně vzrušeného, nevyděsilo ji to. Spíš ji to pobavilo, pocítila velkou úlevu a skutečně ji to nijak nevystrašilo. Měla moţnost vidět ho v náladě uţ dřív. “Jdeme na jam session k Mortymu Haberovi,” oznámil jí a třel jí špičku nosu o tvář jako zamilovaný los. “Hoď na sebe plášť. Jdeme na mejdan a bude se oslavovat.”

“Oslavovat, Nathane, co?” zeptala se. V tu chvíli k němu pociťovala šílenou lásku a zaléval ji takový pocit spasení, ţe kdyby jí poručil, byla by se s ním pokusila přeplavat Atlantik. Nicméně ji to zmátlo, a téměř nakaţená elektrizující horečkou (hlásilo se jiţ také pobodávání hladu), vztáhla ruku v jakémsi roztřeseném marném gestu, aby ho uklidnila. “Co máme oslavovat?” zeptala se znovu. Musela se přitom aţ hlasitě zasmát jeho halasnému bláznivému nadšení. A vtiskla mu na ten jeho šnós lehký polibek.

“Pamatuješ se, jak jsem ti vykládal o tom pokusu?” řekl. “O té záleţitosti s krevní klasifikací, co nám celý minulý týden dávala tak do těla? O problému se sérovými enzymy, přece jsem ti to vykládal, ne?”

Sophie přikývla. Nikdy z toho povídání o laboratorních výzkumech nerozuměla ani slovu, ale poslouchala poslušně a všem jeho sloţitým výkladům o fyziologii a chemických záhadách lidského těla dělala pozorné jednočlenné dámské publikum. Kdyby byl básník, předčítal by jí své fantastické verše. Byl ale biolog, a proto se ji snaţil upoutat všemi makrocyty a hemoglobinovou elektroforézou a výměnou iontů. Nerozuměla ničemu. Ale všecka ta slova milovala, protoţe milovala Nathana a teď tu z valné části rétorickou otázku zodpověděla: “Ano, vyprávěl.”

“Dnes odpoledne jsme to rozsvítili. Celý problém jsme rozlouskli. Rozlouskli, Sophie! To byla aţ do téhle chvíle naše největší překáţka. Teď uţ musíme pokus jen ještě jednou zopakovat pro

Standardizační a kontrolní oddělení – to je obyčejná formalita – a máme to v kapse, jako banda zlodějů. A pak uţ máme zelenou na cestě k největšímu objevu v dějinách medicíny!”

“Hurá!” radovala se Sophie.

“Dej mi pusu.” S šepotavým brebentěním jí jezdil rty po okraji jejích a vsunul jí špičku jazyka do úst a začal ji dráţdit těmi nejvynalézavějšími výpady a úhybnými manévry a něţně rytmickými pohyby. Pak se od ní odtáhl. “Takţe jdeme oslavovat k Mortymu. Šup, jde se!”

“Já mám hlad!” vyhrkla. Nebyla to námitka nijak naléhavá, ale musela ji vyslovit, protoţe ji skutečně ţaludek začal pobolívat hlady.

“Najíme se u Mortyho,” odpověděl jí vesele, “neměj starost. Tam budou všeho hory a zadarmo!”

“Zvláštní zpráva.” Naráz je upoutal školený a pečlivě rytmizovaný hlas rádiového hlasatele.

Sophie si všimla, ţe Nathanův obličej na zlomek vteřiny úplně strnul jako zmrazený, a pak zahlédla v zrcadle svou vlastní tvář s bradou podivně vysunutou do strany, jakoby vyhozenou v křeči, v očích náhlý výraz bolesti, jako kdyby si zlomila zub. Hlasatel oznamoval, ţe v Norimberku našli v cele mrtvého bývalého polního maršála Hermanna Göringa; spáchal sebevraţdu. Smrt způsobila zřejmě otrava kyanidem, který musel mít schovaný u sebe a poţil jej perorálně buď jako kapsli, nebo jako pilulku. Do poslední chvíle se choval odsouzený nacistický pohlavár pohrdlivě (pokračoval hlas) a vyhnul se tak trestu z rukou nepřátel, podobně jako kolegové, kteří ho v smrti předešli. Josef Goebbels, Heinrich Himmler a vrchní osnovatel plánů Adolf Hitler… Sophie cítila, jak ji zamrazilo, a pak viděla, ţe Nathanova tvář znovu roztála a oţila, a uslyšela, jak tichým zajíkavým hlasem říká: “Paneboţe! Ten ho převezl. Ten ho teda převezl, kata s provazem. Hajzl jeden bachratá, mazaná!”

Skočil k rádiu, sklonil se nad ním a hrál si chvíli s knoflíkem. Sophie se nepokojně ošívala. S

cílevědomou rozhodností se pokoušela zapudit z mysli prakticky všechno, co mělo co dělat s minulou válkou, a naprosto ignorovala norimberské procesy, které po celý rok ovládaly novinové titulky. Její nechuť číst o Norimberku byla vlastně zdůvodněním, proč se nevěnovala víc americké ţurnalistice a proč si tak nemohla zlepšit – nebo aspoň rozšířit – jednu důleţitou oblast své angličtiny. Zapudila to všechno z hlavy, stejně jako téměř všecko ostatní z nedávné minulosti. Ve skutečnosti si natolik vůbec neuvědomovala závěrečné scény Götterdämmerung odehrávající se v posledních týdnech na norimberském jevišti, ţe ani nevěděla, ţe byl Göring odsouzen na šibenici, a podivným způsobem na ni nezapůsobila ani zpráva, ţe katovi překazil plány jen několik hodin před chystanou popravou.

Někdo jménem H. V. Kaltenborn přednášel nekonečný a smrtelně váţný nekrolog – hlas zmínil mezi jiným také skutečnost, ţe Göring byl narkoman – a Sophie se začala pochechtávat. Chechtala se Nathanovi, který jako kontrapunkt k tomu deprimujícímu ţivotopisu pronášel jakýsi šaškovský monolog. “Kam himlhergot schoval kapsli kyanidu? Do zadku? Určitě se mu přece do zadku museli podívat. Desetkrát! Ale moţná ji v těch macatých sádelných půlkách jako hory přehlédli.

Kam jinam? Do pupku? Do zubu? Copak se mu ti armádní debilové nekoukli do pupku? Moţná ji měl v některém záhybu masa. Pod bradou! Vsadím se, ţe tu kapsli měl ten sádelnáč u sebe schovanou od začátku. I při tom, kdyţ se tlemil na Shawcrosse, na Telforda Taylora, kdyţ se chechtal tomu šílenství kolem celé soudní procedury, a měl kapsli schovanou pod tou tlustou bradou…“ V rádiu to zaskřípělo. Sophie slyšela, jak komentátor říká: “Mnozí zasvěcení pozorovatelé jsou názoru, ţe právě Göring, víc neţ kterýkoli jiný německý pohlavár, nese odpovědnost za zavedení instituce koncentračních táborů. I kdyţ svou trochu sraţenou postavou a ţoviálním chováním mnoha lidem připomínal spíš směšnou figuru z komické opery, byl Göring podle obecného názoru s jeho geniálními sklony ke zlu skutečným zploditelem takových neblaze proslulých míst jako Dachau, Buchenwald, Osvětim…“

Sophie najednou zašla za zástěnu a zabývala se něčím u umyvadla. Cítila, ţe se jí z náhlého přešumění těch záleţitostí, které ze všeho nejvíc chtěla zapomenout, zmocňuje zlověstný a nepříjemný nepokoj. Proč rádio nenechala zavřené? Poslouchala Nathanův monolog za zástěnou.

Teď jí uţ vůbec nepřipadal legrační, protoţe dobře věděla, jak dovede být Nathan předráţděný, vzteklý a hádavý, kdyţ se v jistých náladových polohách pokoušel vyrovnat s řadou mlčením

přecházených skutečností nedávno minulých let. Dovedl se téměř před očima proměnit z toho bujného veselého a upřímného člověka v zoufalou, mukami těţce stiţenou duši, a někdy se z toho vyklubala aţ jakási zuřivá posedlost, která ji děsila. “Nathane,” volala na něho, “Nathane, prosím tě, zatáhni to rádio a půjdem k Mortymu. Mám opravdu hlad. Prosím tě!”

Ale bylo jasné, ţe ji neslyší nebo nechce slyšet, a uvaţovala – byla to jen taková moţnost –‚ zda ho ta utkvělá myšlenka o nacistických praktikách, o té celé nesnesitelné historii, kterou ona touţila zapomenout stejně silně, jako on ji zřejmě touţil poznat, neposedla právě před několika týdny, kdyţ spolu zhlédli jednou odpoledne nějaký filmový týdeník. Totiţ v biografu RKO Albee, kam šli na film s Dannym Kayem (pořád jejím nejoblíbenějším komiksem na světě), se veškerá nádherně legrační nálada najednou zvrtla, kdyţ v týdeníku promítli několik krátkých záběrů z varšavského ghetta. Všechno se jí vrátilo a zalilo ji to jako záplava. I v těch troskách, které vypadaly jako kráter sopky po výbuchu, rozbořené ghetto dobře poznávala (vţdyť ţila těsně za jeho obvodem), ale jak to měla ve zvyku při všech filmových záběrech válkou poničené Evropy, přimhouřila oči v úzké štěrbiny, jako by chtěla ty pusté trosky vyretušovat a získat ještě neurčitější a rozmazanější pohled… Ale uvědomovala si, ţe se na plátně odehrává nějaký náboţenský ceremoniál, skupina Ţidů odhalovala památník svého zmasakrování a utrpení, a k tomu se nad pustou šedivou scénou nesl tenorový hlas vyzpěvující hebrejské rekviem, jako by je zpíval sám anděl se srdcem proklátým dýkou. Sophie slyšela, jak si v temném biografu Nathan šeptá neznámé slovo kadiš, a kdyţ opět vyšli do slunečního svitu, přejel si rozrušeně prsty přes oči a Sophie viděla, ţe mu po tváři stékají slzy. Ohromilo ji to, protoţe to bylo vůbec poprvé, kdy viděla u Nathana – svého Dannyho Kaye, svého zboţňovaného komika – projev takového dojetí.

Vyšla před paraván. “Pojď, Nathane,” naléhala lehce prosebným hlasem, ale viděla, ţe se Nathan od rádia nemíní pohnout. Pochechtával se v sardonickém rozjaření: “Pitomci – nechají toho sádelnáče ufrnknout před trestem, jako všechny ostatní!” Kdyţ se líčila na cestu, přemýšlela s údivem, jak silně během posledních několika měsíců Norimberk s těmi svými objevy Nathana zaujal. Nebylo tomu tak vţdycky. Během prvních společných dnů si zřejmě tvrdou realitu zkušenosti, kterou prošla, téměř ani neuvědomoval, i kdyţ se vedlejší důsledky té zkušenosti – její podvyţivenost, anémii, vypadané zuby – snaţil s neúnavnou péčí napravit. Samozřejmě ţe nebyl úplně nevědomý, pokud šlo o koncentrační tábory; moţná jen, uvaţovala Sophie, ţe obrovitost jejich existence byla pro Nathana, stejně jako pro tolik dalších Američanů, součástí dramatu příliš vzdáleného, příliš cizího (a tudíţ i těţko pochopitelného), takţe ji ani plně na vědomí vzít nemohl.

Ale pak se s ním téměř přes noc udála ta změna, ten náhlý obrat; nejdřív jím hluboce otřásl onen výjev z varšavského ghetta, a pak téměř vzápětí ho v Herald Tribune upoutala série článků:

“hloubková” soudní analýza jednoho z nejsatanštějších exposés, které vyprodukoval norimberský tribunál, série, jeţ odhalila v plném rozsahu vyhlazování Ţidů v Treblince metodou aţ

nepředstavitelně jednoduchou: prostým nakupením holého statistického svědectví.

Plné odhalení skutečnosti přicházelo pomalu, ale nezvratně. Zprávy o zvěrstvech páchaných v táboře byly samozřejmě zveřejněny jiţ na jaře roku 1945, těsně po ukončení války v Evropě; teď to bylo o rok a půl později, ale příval nepředstavitelně příšerných podrobností, záplava faktů, jeţ se kupila v Norimberku i při procesech na jiných místech jako hory odporného neřádu, začala vypovídat daleko víc, neţ svědomí mnoha lidí bylo s to snést, dokonce daleko víc, neţ naznačovaly ty první ochromující zprávy z novin s fotografiemi vybuldozerovaných mrtvol vyrovnaných jako sáhové dříví. Kdyţ Sophie pozorovala Nathana, měla pocit, jako by se dívala na člověka, který si teprve opoţděně cosi uvědomuje, na člověka v pozdějších fázích šoku. Doposud si prostě nedovolil tomu všemu věřit. Ale teď uţ věřil. Snaţil se dohonit ztracený čas a absorboval všechnu dosaţitelnou literaturu o koncentračních táborech, o Norimberku, o válce, antisemitismu a vyhlazování evropských Ţidů (mnoho večerů, které spolu Sophie a Nathan strávili v biografu nebo na koncertech, se nyní kvůli Nathanovi muselo obětovat, protoţe chodil do hlavní brooklynské knihovny, kde pátral v čítárně periodik, dělal si poznámky o desítkách norimberských odhalení, která mu unikla, a půjčoval si knihy s tituly jako Ţidé a lidská oběť, Nové Polsko a Ţidé a Slib, který Hitler dodrţel), a jak uţ to dokázal v tolika dalších oblastech vědění, stal se se svou

obdivuhodnou pamětí odborníkem na nacistickou ságu a situaci Ţidů. Není moţné, zeptal se jednou Sophie – a dodal, ţe to říká jako biolog a odborník na problematiku buněk –‚ ţe v rovině lidského chování je jev nacismu analogický s obrovskou a významnou kolonií buněk, která se morálně zvrtla a zhoubným bujením vytvořila na těle lidstva stejně nebezpečné loţisko, jako se vytvoří tumor v těle chorého lidského jedince? Podobné otázky jí občas kladl po celé to pozdní léto a celý podzim a choval se jako člověk s posedlou a trýzněnou duší.

“Podobně jako spousta jeho kolegů nacistických pohlavárů projevoval Hermann Göring lásku k umění,” pokračoval H. V. Kaltenborn poněkud stařecky vyšeptalým hlasem, “ale byla to láska, která zdivočela typickým nacistickým způsobem. Především Göring byl odpovědný, a to víc neţ

kdokoli jiný z nacistického vrchního velení, za vandalské loupeţe v muzeích umění a v soukromých sbírkách zemí jako Nizozemsko, Belgie, Francie, Rakousko, Polsko…“ Sophie si uţ

uţ chtěla zacpat uši. Copak se celá ta válka a všechna ta léta nedají zavřít do nějakého temného přístěnku mysli a zapomenout? Aby Nathana přivedla na jiné myšlenky, zavolala na něho: “To je nádhera, s tím vaším pokusem, Nathane. Nevyrazíme uţ na tu oslavu?”

Neodpovídal. Vyšeptalý hlas stále ještě odříkával suchý pochmurný nekrolog. Pokud ale jde o ni, uvaţovala Sophie, ji aspoň Nathan do té nepříjemné sítě vtáhnout chtít nebude. Jako tomu bylo i v případě jiných otázek, které se dotýkaly jejích citů, choval se velice slušně a uváţlivě. V jednom ohledu byla nesmlouvavě rozhodnutá: naznačila mu naprosto jasně, ţe o svých záţitcích z koncentračního tábora nehodlá a ani nemůţe hovořit. Téměř všechno, co mu řekla, mu v drobných skoupých podrobnostech vyjevila ten první, s takovou láskou pamatovaný večer, kdyţ se seznámili.

A těch pár slov určovalo celý rozsah jeho vědomostí. Potom uţ mu nikdy nemusela opakovat, jak nerada by musela hovořit právě o tom údobí svého ţivota; byl úţasně citlivý a věděla jistě, ţe pochopil její rozhodnutí nevynášet všechno znovu na denní světlo. A tak kromě těch několika okamţiků, kdy ji vezl na testy a prohlídky do Kolumbijské nemocnice a kdy bylo nutno z diagnostických důvodů upřesnit nějaké specifické formy celkové ţivotní újmy a deprivace, nikdy spolu o Osvětimi nehovořili. Avšak i tehdy mluvila jen v náznacích, ale on jí jasně rozuměl. A za to pochopení mu byla vděčná.

Slyšela, jak rádio rázně vypnul, a vzápětí byl u ní za paravánem a sevřel ji do náruče. Byla uţ

takovým náhlým kovbojským výpadům přivyklá. Oči mu jasně zářily a přímo cítila, jak ho drogy rozjařily, protoţe pulz mu v těle prudce tepal, jako by ho napájel nějaký nově spoutaný zdroj energie. Znovu a znovu ji líbal a jazykem hledal hluboko v ústech. Vţdycky, kdyţ se pustil na tenhle drogový flám, stal se z něho chovný býček, horečně a bez zábran povolující své sexualitě, celou jako by ji prudce spaloval horkostí svého těla a tak na ni působil, ţe i v ní se brzy krev vzpěnila a ihned byla připravená jej přijmout. I teď cítila, jak ji oblévá teplo a jak vlhne. Vzal ji za ruku a stáhl dolů na poklopec. Sophie ho po něm začala hladit a cítila, jak pod vlahou vlněnou látkou tuhne a tvrdne. Ucítila v nohách slabost a se slastným vzdycháním vzala za ouško zipu. V

takových okamţicích jako by se vytvořil mezi její oţivlou rukou a jeho očekávajícím pohlavím nesmírně blízký symbiotický vztah, který byl kouzelně přirozený; vţdycky jí připadalo, jako kdyţ

se malé dítě chce chytnout nataţeného prstu.

Ale náhle od ní odstoupil. “Takţe jdem,” řekl. Pak: “Hupnem na to později. Fantasticky!” Sophie dobře věděla, co myslí. Sex nebyl pro Nathana v jeho amphetaminovém vzrušení jen tak obyčejným potěšením – bylo to cosi nespoutaného, širého jako oceán, cosi z jiného světa. A tak to trvalo věčně…

“Nemyslela jsem si, ţe by se mohlo stát něco strašného, to mě napadlo teprve aţ později na večírku,” řekla mi Sophie. “Na tom mejdanu u Mortyho Habera. Zmocnil se mě strach, jaký jsem s Nathanem ještě nezaţila. Morty Haber měl kousek od Brooklyn College obrovitou haluznu, něco jako půdu s bytem, a tam se ten mejdan odehrával. Morty – s tím ses přece seznámil tenkrát na pláţi – učil na Brooklyn College biologii a byl Nathanův dobrý přítel. Mortyho jsem měla ráda, ale abych řekla pravdu, Stingo, většinu Nathanových přátel, ať uţ to byli chlapi nebo ţenské, jsem nijak zvlášť nemilovala. Byla to částečně taky moje chyba, vím. Především jsem byla dost plachá a tehdy jsem ještě skutečně moc dobře anglicky neuměla. Víš, opravdu jsem tenkrát líp hovořila, neţ

jsem rozuměla, a vţdycky jsem byla hned ztracená, kdyţ na mě všichni spustili tak rychle. A věčně mluvili o věcech, o kterých jsem buď nic nevěděla, nebo mě nezajímaly – o Freudovi a psychoanalýze a ţárlivosti na penis a vůbec o záleţitostech, o které bych se moţná i byla začala trochu víc zajímat, kdyby se přitom pořád netvářili tak příšerně slavnostně a váţně. Vycházela jsem s nimi docela dobře, chápej. Kdyţ začali hovořit o teorii orgasmu a orgánech a tak, prostě jsem vypnula a přemýšlela si o něčem jiném: Quel ennui! A myslím, ţe i oni mě měli docela rádi, přestoţe se na mě vţdycky dívali trochu podezíravě a zvědavě, protoţe jsem nikdy neřekla nic o svém minulém ţivotě a vţdycky se drţela jaksi zpátky. Navíc jsem mezi nimi byla jediná šikse a ještě k tomu Polka. Takţe jsem pro ně myslím byla trochu takovou tajemnou záhadou.

Na party jsme přišli dost pozdě. Víš, snaţila jsem se ho přesvědčit, aby to nedělal, ale neţ jsme odjeli od Yetty, vzal si ještě jeden benzedrin – říkal té pilulce Benny –‚ a kdyţ jsme nasedali do auta, co si půjčil od bratra, měl fantastickou náladu, vznášel se vysoko jako pták, jako orel. Z rádia hráli Dona Giovanniho – Nathan znal libreto zpaměti a zpíval velmi pěknou operní italštinou – a začal zpívat spolu s rádiem naplno, a tak se do té opery zaposlouchal, ţe zapomněl odbočit k Brooklyn College a jel celou tu dálku po Flatbush Avenue, prakticky aţ k moři. Taky jel hrozně rychle, aţ jsem začínala mít starosti. Takţe se vším tím vyzpěvováním a jeţděním jsme přijeli k Mortymu pozdě, muselo uţ být po jedenácté. Byla to obrovská party, mohlo tam být nejmíň sto lidí. Hrála tam jedna hrozně slavná dţezová kapela – uţ jsem zapomněla, jak se jmenoval ten klarinetista – slyšela jsem hudbu hned ve dveřích. Byla šíleně hlasitá, aspoň mně tak připadala. Já dţez moc zvlášť ráda nemám, i kdyţ se mi přece jenom něco z dţezu začínalo líbit, ale to bylo, neţ… neţ Nathan odešel.

Většinou to byli všechno lidi z Brooklyn College, studenti z vyšších ročníků, učitelé a tak dále, ale taky hodně lidí odjinud, hrozně míchaná společnost. Některé dívky byly velice krásné, z Manhattanu, pracovaly jako modelky; a bylo tam hodně muzikantů, i pár černochů. Ještě jsem zblízka tolik černochů neviděla, připadali mi hrozně exotičtí a moc ráda jsem poslouchala, jak se smějí. Všichni hosté pili a bavili se. A taky jsem tam cítila takový divně páchnoucí kouř, něco takového jsem cítila poprvé, a Nathan mi řekl, ţe je to marihuana; říkal tomu čajíček. Většinou ti lidé vypadali velice šťastní a ze začátku party nebyla špatná, byla docela pěkná, a já ještě pořád neměla tušení, jaká hrůza mě čeká. Kdyţ jsme přišli, hned u dveří jsme se setkali s Mortym. První mu Nathan řekl o tom pokusu a prakticky na něho tu novinu křičel. Říkal: ‚Morty, Morty, tak jsme to rozsvítili. Ten problém se sérovým enzymem jsme rozlouskli!" Morty celou historii znal – jak jsem říkala, on vyučil biologii –‚ a tak začal poplácávat Nathana po zádech a hned si spolu připíjeli pivem a pak s nějakou skupinkou dalších lidí, co se kolem Nathana nahrnuli a gratulovali mu.

Pamatuju se, jak jsem byla šíleně šťastná, ţe jsem přímo u toho, totiţ ţe mě tak hrozně miluje právě ten báječný člověk, který bude v dějinách vědy a medicíny ţít navěky. A pak, Stingo, pak jsem mohla na místě omdlít a vypustit duši, protoţe v tom okamţiku mě vzal kolem krku, přitiskl mě k sobě a všem ohlásil: ‚A za to všechno vděčím lásce a přátelství této krásné dámy, nejvzácnější ţeny, jakou zplodilo Polsko od dob Marie Sklodowské Curie, dámy, která mi prokáţe tu čest, ţe se navţdy stane mou nevěstou!"

Stingo, kdybych ti jen dovedla vylíčit, jak mi bylo. Představ si! Vdát se! Byla jsem jako omámená. Vůbec jsem tomu nemohla věřit, a přesto se to odehrávalo. Nathan mě políbil a pak k nám všichni ti lidé chodili a usmívali se na nás a gratulovali nám. Myslela jsem, ţe se mi to jen zdá. Protoţe to přišlo tak naráz, víš. Sice o tom, ţe bychom se vzali, uţ mluvil i dřív, ale jen tak nezávazně, spíš v ţertu, a i kdyţ mě ta myšlenka vţdycky vzrušovala, nikdy jsem ji nebrala váţně.

A tak tam teď stojím jako omámená, jako ve snu, kterému nemůţu uvěřit.”

Sophie se odmlčela. Kdyţ rozebírala svou minulost nebo svůj vztah k Nathanovi a vůbec celou tu záhadu kolem Nathana, často se stávalo, ţe zabořila tváře do dlaní, jako by v hlubinách temnoty hledala klíč. Přesně to teď učinila a zvedla hlavu teprve po dlouhých vteřinách a začala opět hovořit: “Teď uţ je snadné vidět, ţe jeho… oznámení bylo jen důsledkem pilulek, těch drog, uměle navozené nálady, která ho však zatím unášela dál a dál, někam do prostoru jako orla. Ale tehdy jsem si to takhle nedovedla dát dohromady. Myslela jsem, ţe to myslí váţně, ţe se někdy teď

vezmeme, a byla jsem šťastná jako nikdy. Začala jsem taky trochu pít, víno, a celá ta party mi začínala připadat jako nějaký báječný mumraj. Nathan pak nakonec někam odešel a já mluvila s jeho přáteli. Pořád mi ještě blahopřáli. Byl tam jeden Nathanův přítel, černoch, toho jsem vţdycky měla ráda, jmenoval se Ronnie, dál nevím. Vyšli jsme si s Ronniem a nějakou velmi sexy vypadající dívkou z Orientu na střechu, jméno té dívky uţ jsem zapomněla, a Ronnie se mě zeptal, jestli nechci čaj. Nejdřív jsem si neuvědomila, co myslí. Samozřejmě jsem si v tom okamţiku myslela, ţe míní, víš, prostě pití, co se do něho dává cukr a citron, ale na celé kolo se na mě zazubil a já hned věděla, ţe mluví o marihuaně. Trochu jsem se bála – vţdycky jsem měla strach, abych nad sebou neztratila vládu –‚ ale víš, v té hrozně šťastné náladě jsem měla pocit, ţe můţu beze strachu cokoli. A tak mi Ronnie dal takovou malou cigaretu a já ji celou vykouřila a poctivě jsem přitom vdechovala a brzy jsem pochopila, proč to lidé tak rádi dělají – bylo to báječné!

Po té marihuaně jako by se ve mně všecko hrozně příjemně rozhořelo. Na střeše bylo chladno, ale mě najednou zalévalo teplo a celá země a noc a budoucnost, všechno se zdálo daleko krásnější neţ kdy jindy, pokud to vůbec bylo moţné. Une merveille, la nuit! A dole Brooklyn s miliony světel. Zůstala jsem na střeše dlouho, hovořila jsem s Ronniem a jeho čínskou dívkou a poslouchala jsem dţez, dívala se na hvězdy a bylo mi tak dobře jako uţ dlouho ne. Ani jsem si myslím neuvědomila, co času uplynulo, aţ kdyţ jsem se vrátila dovnitř a viděla, jak je pozdě: byly skoro čtyři hodiny. Party pořád ještě běţela, víš, všude ţivá zábava, pořád se vyhrávalo, ale někteří hosté uţ odešli a já jsem chvíli hledala Nathana, ale nemohla jsem ho najít. Zeptala jsem se po něm několika hostí a ti mi ukázali do nějaké místnosti na jednom konci té obrovité haluzny. Tak jsem šla dovnitř a našla tam Nathana a ještě asi šest sedm lidí. Tam uţ nebylo vůbec veselo. Jen takové hrozné ticho. Působilo to, jako by se někomu zrovna přihodilo strašné neštěstí a teď se dohadovali, co se bude dělat. Bylo tam taky příšerně pusto, a kdyţ jsem vešla dovnitř, myslím, ţe právě tehdy jsem se začala strachovat a byla hrozně nesvá. Jako bych si začínala uvědomovat, ţe se s Nathanem stane něco hrozně váţného, nedobrého. Byl to strašný pocit: jako by do mě narazila mrazivá mořská vlna. Cítila jsem cosi zlého, strašně zlého.

Víš, všichni poslouchali z rádia ty zprávy o popravách v Norimberku. Byl to mimořádný pořad na krátkých vlnách, ale ten opravdový – víš, přímo vysílaný z místa – a já slyšela z praskotu rádia, jak kdesi daleko reportér CBS detailně všecko v Norimberku líčí, všechny ty věci kolem věšení.

Říkal, ţe von Ribbentropa uţ popravili, a taky myslím Jodla, a pak myslím říkal, ţe je na řadě Streicher. Streicher! Nemohla jsem to vydrţet! Celá jako bych byla lepkavá, udělalo se mi špatně, strašlivě. Těţko to můţu vylíčit, ten pocit nevolnosti, protoţe vlastně by člověk měl úplně šílet radostí, ţe všechny ty chlapy věšejí – jenţe mně se nedělalo špatně z toho – ale protoţe mi to připomínalo tolik věcí, na které jsem chtěla zapomenout. Stejný pocit jsem měla, jak jsem ti uţ

řekla, Stingo, minulé jaro, kdyţ jsem v tom časopise viděla fotografii Rudolfa Hösse s provazem kolem krku. A tak jsem ti v té místnosti a uprostřed tolika lidí, co poslouchali o popravách v Norimberku, najednou netouţila po ničem jiném, neţ abych mohla uniknout, víš, a v jednom kuse jsem si opakovala: Copak se té minulosti nikdy nezbavím? Dívala jsem se na Nathana. Pořád byl ještě v tom neuvěřitelně povzneseném drogovém opojení, viděla jsem to podle očí, ale poslouchal zprávy o popravách jako všichni ostatní a tvář měl nasupenou a plnou bolesti. Z té tváře na mě šlo cosi děsivého, nedobrého. I ze všeho ostatního. Všechno, co bylo na tom večírku zábavného, co bylo skutečně veselé, zmizelo, aspoň v tom pokoji. Působilo to, jako kdyţ je člověk na nějaké zádušní mši. Konečně zprávy skončily nebo někdo rádio zatáhl, či co se stalo, a lidé začali mluvit, hrozně váţně a s jakousi zjitřelou citlivostí.

Všechny jsem je trochu znala, byli to Nathanovi přátelé. Jednoho jeho přítele si pamatuji zvlášť dobře. Uţ jsem s ním mluvila dřív. Jmenoval se Harold Schoenthal, byl tak v Nathanově věku, řekla bych, a myslím, ţe učil na Brooklyn College filozofii. Všechno velice intenzivně a váţně proţíval, ale toho jsem měla o trochu raději neţ ostatní. Zdálo se mi, ţe je to skutečně velice citlivý člověk. Vţdycky vypadal, jako by ho něco trápilo, jako by byl nešťastný, silně si uvědomoval, ţe je Ţid, a dost mluvil, a pamatuju se, ţe ten večer byla jeho nálada ještě výraznější a ţe byl ještě vzrušenější, i kdyţ ten stav určitě nevyvolalo nic takového jako u Nathana, dokonce ani ne pivo

nebo víno. Vzezřením působil, abych tak řekla, docela zajímavě, měl lysou lebku a nosil takový povislý knír – nevím, jak se to zvíře řekne anglicky – jako morse na ledovci, a měl veliké břicho.

Ano, mroţ. Přecházel s dýmkou po pokoji – kdyţ mluvil, všichni ho poslouchali – a začal říkat věci, jako ţe ‚Norimberk je fraška, ty popravy ţe jsou fraška. Je to taková pomsta naoko, komedie!" Říkal: ‚Norimberk je jen obscénní rozptýlení, aby se vyvolalo zdání spravedlnosti, ale německý národ otravuje vraţedná nenávist vůči Ţidům pořád dál. Němci sami by měli být vyhlazeni – všichni ti, kteří se nechali od těchhle pohlavárů ovládnout a dovolili jim Ţidy zabíjet.

A ne jen tahle" – a řekl to přesně těmito slovy – ‚tahle hrstka zločinců, co vypadají jako maškary."

A pak pokračoval: ‚A co Německo budoucnosti? Dovolíme tomu národu, aby zbohatl a vyvraţďoval Ţidy znovu?" Kdyţ mluvil, bylo to, jako kdyţ posloucháš nějakého hrozně působivého řečníka. Vykládali o něm, ţe své studenty přímo hypnotizuje, a sama se pamatuju, jak mě fascinoval, kdyţ jsem se na něho dívala a poslouchala ho. Kdyţ mluvil o Ţidech, měl v hlase úţasnou angoisse. Ptal se, prý proboha, kde jsou dneska Ţidé bezpeční? A pak sám odpověděl, nikde. Alors, zeptal se, a kde na světě vůbec byli Ţidé v bezpečí? A zase odpověděl, ţe nikde.

Pak jsem si najednou uvědomila, ţe mluví o Polsku. Vyprávěl, jak prý při jednom procesu v Norimberku nebo kde někdo vypovídal, ţe během války uteklo z jednoho polského koncentračního tábora několik Ţidů a pokoušeli se najít útočiště u místních obyvatel, ale Poláci se k nim postavili nepřátelsky a nepomohli jim. A dokonce udělali něco daleko strašlivějšího. Všechny je povraţdili.

Ti Poláci prostě pobili všechny ty Ţidy. To je příšerná skutečnost, a jak řekl Schoenthal, dokazuje to, ţe Ţidé nemohou být bezpeční nikde. To slovo nikde téměř vykřikl. Dokonce ani ne v Americe!

Mon dieu, pamatuju se, jak běsnil. Kdyţ mluvil o Polsku, bylo mi ještě hůř a srdce se mi šíleně rozbušilo, i kdyţ jsem přesvědčená, ţe mě speciálně na mysli neměl. Polsko prý je ještě horší neţ

Německo, anebo stejně špatné, protoţe přece po smrti Pilsudského, který Ţidy ochraňoval, se na ně lidé hned vrhli a začali je pronásledovat, jen se jim poskytla příleţitost! Copak prý to nebylo právě v Polsku, kde mladé ţidovské studenty segregovali, copak právě tam ve školách nemuseli sedět v oddělených lavicích a copak se s nimi nezacházelo hůř neţ s černochy v Mississippi? Proč si lidi myslí, ţe by se tohle nemohlo stát v Americe, tahle ‚ghetta lavic" pro studenty? A kdyţ Schoenthal takhle povídal, musela jsem si samozřejmě vyvzpomenout na tatínka. Na tatínka, vţdyť on sám stál při zrodu té myšlenky. Najednou jako by byl přímo tam, jako by se l"esprit mého otce objevil v té místnosti a postavil se vedle mě, a já touţila, kdybych se mohla propadnout. Uţ jsem to dál nemohla vydrţet. Tak dlouho jsem od sebe tyhle věci odháněla, pohřbívala je, zastrkovala bůhvíkam – myslím, ţe jsem byla zbabělá, ale tak jsem to prostě cítila – a teď se to na mě všechno z Schoenthala valilo a já to nemohla vydrţet. Merde, nemohla jsem to vydrţet!

Schoenthal pořád ještě hovořil, ale já se sebrala a po špičkách jsem obešla pokoj k Nathanovi a řekla mu, ţe musíme domů, aby nezapomněl na ten zítřejší výlet do Connecticutu. Ale Nathan se ani nepohnul. Byl – byl jako v transu, jako ti Schoenthalovi studenti, o kterých jsem slyšela vyprávět, jen na něho zíral a hltal kaţdé slovo. Nakonec mi pošeptal, ţe tam zůstane, ať jedu domů sama. V očích měl takový divoký výraz, aţ mi to nahánělo strach. Řekl mi: ‚Do rána nebudu s to usnout." A s tím vyšinutým pohledem mi povídá: ‚Běţ domů, lehni si a já pro tebe brzy ráno přijdu!" A tak jsem hrozně rychle odešla, a dokonce jsem si musela zacpat uši, protoţe kaţdé Schoenthalovo slovo mě zabíjelo. Bylo mi strašně, vzala jsem si taxíka. Úplně jsem zapomněla, jak Nathan říkal, ţe se vezmeme, bylo mi děsně. Měla jsem pocit, jako bych musela kaţdou minutu začít křičet.”

* * *

Connecticut.

Kapsle obsahující kyanid sodný (drobounké granulované krystalky stejně nenápadné jako bromo-seltzer, říkal Nathan, a podobně rozpustné ve vodě, rozpustné téměř ihned, i kdyţ ne právě efervescentní) byla skutečně docela malá, o něco menší neţ kterákoli jiná kapsle, jakou v ţivotě viděla, a byla kovově zrcadlivá, takţe kdyţ ji drţel kousek nad její tváří a nad polštářem, na němţ

leţela – a lehce s ní pohyboval mezi palcem a ukazovákem, takţe ten narůţovělý oválek prováděl ve vzduchu drobné piruety –‚ pozorovala na jeho povrchu tetelivý miniaturní poţár, který však byl

jen odrazem podzimního listí venku, jeţ jako by vzplálo od západu slunce. Sophie ospale vdechovala pach připravovaného jídla z kuchyně o dvě patra níţ – směs vůně chleba a zelí, pomyslela si – a pozorovala, jak Nathanovi kapsle pomalu tančí v ruce. Spánek jí stoupal do hlavy jako příliv; uvědomovala si vytrvalé ukolébávající vlnění zvuku a světla, které otupovalo vnímání –

snová hypnóza nembutalu. Nesmíš to cumlat. Musíš to prudce rozkousnout, říkal jí, ale nemusíš mít strach; ucítíš jen rychle pomíjivou hořkosladkou chuť mandlí, vůni trochu podobnou vůni broskví, a pak uţ nic. Hluboké černé nic – rienada, absolutně nic! – a všecko se to odehraje s tak dokonalou okamţitostí, ţe bolest ani nemůţe začít působit. Moţná, říkal, jen moţná, na zlomek vteřiny jakýsi divný pocit – spíš ţe něco není v pořádku –‚ ale je to tak krátké a nepodstatné, jako kdyţ má člověk škytavku. Rien nada niente, absolutně nic!

“A pak, Irmo, lásko, pak –“ Škytnutí.

Aniţ se na něho podívala, hledíc kamsi za něho na zaţloutlou vybledlou fotografii nějaké babičky v šátku, strnulé v stínech na stěně, řekla tiše: “Slíbils, ţe uţ toho necháš. Uţs to přece sliboval, ţe nebudeš…“

“Co nebudu?”

“Nebudeš mi tak říkat. Ţe mi nebudeš říkat Irmo.”

“Sophie,” řekl nevzrušeným hlasem. “Sophie, lásko. Ne Irmo. Jistě. Sophie. Lásko. Sophie, lásko.”

Zdálo se, ţe je o hodně klidnější, to ranní šílenství, to zuřivé odpolední třeštění se utišilo, anebo aspoň dočasně jej ztišil týţ nembutal, který dal jí – blahodárný barbiturát, který v tom jejich děsném stavu nemohl najít, ale jejţ nakonec přece před dvěma hodinami objevil. Byl klidnější, ale pořád ještě vyšinutý z obvyklé rovnováhy; je to zvláštní, uvaţovala, ţe v tomhle zklidněném stavu vyšinutosti uţ jí nepřipadal tak děsivý a hrozivý, přes tu otevřenou hrozbu kapsle s kyanidem pár centimetrů před očima. Na ţelatině bylo jasně vidět miniaturní značku Pfizer; kapsle sama byla maličká. Vysvětlil jí, ţe to je zvláštní veterinářská kapsle a ţe v ní měla být původně antibiotika pro koťata a štěňata a ţe tu schránečku dostal právě na dávku kyanidu; a vzhledem k technickým záleţitostem na pracovišti prý bylo předešlého dne daleko těţší sehnat ty kapsle neţ deset gránů kyanidu sodného – pět pro ni a pět pro něho. Věděla, ţe neţertuje, jindy a na jiném místě by celou záleţitost pokládala za nějaký jeho morbidní vtip: aţ by se ta lesklá růţová šešulka rozlouskla, objevila by se mu mezi prsty titěrná květinka, granátek nebo čokoládové zrnko. Ale po tomhle dni a po tom nekonečném třeštění to rozhodně tak není. Neměla pochyb, ţe ta maličká schránka obsahuje smrt. Ale bylo to zvláštní. Necítila nic, neţ jako by se jí tělem rozlévala jakási malátnost, pozorovala jej, jak kapsli zvedl ke rtům a vsunul si ji mezi zuby a skousl natolik, aby ji jen lehce ohnul, ale nerozmáčkl. Vůbec ji to neděsilo a uvaţovala, zda to způsobil nembutal anebo nějaká intuice, která jí říkala, ţe Nathan pořád jenom hraje? Uţ jí něco podobného udělal i dřív. Vyndal kapsli z úst a usmál se. “Rienada, absolutně nic.” Vzpomněla si na jiný okamţik, kdy si zahrával podobně, bylo to sotva před dvěma hodinami a přímo v tomhle pokoji, i kdyţ jí to připadalo, jako by to bylo před týdnem, před měsícem. A napadlo ji, jaká ţe asi zázračná alchymie způsobila (byl to snad ten nembutal?), ţe přestalo to jeho předchozí nekonečné celodenní řečnění. Mluvil a mluvil, tatatatatata… Od rána, kdy se asi kolem deváté hodiny vyřítil po schodech Růţového paláce a vpadl k ní do pokoje a probudil ji, přestal řečnit skutečně jen párkrát…

* * *

Oči měla ještě zavřené, celá rozespalá, a slyší Nathana, jak se chechtá. “Tak se zvedej a jdem na to!”

Slyší jeho slova. “Schoenthal má pravdu. Kdyţ se to můţe stát tam, nemůţe se to stát taky tady?

Kozáci jedou! A tady uţ čeká Ţidáček a vyráţí na venkov do přírody!”

Probouzí se. Předvídala, ţe ji ihned obejme, a uvaţuje, jestli nezapomněla na pesar, neţ šla spát, a uvědomila si, ţe ne, takţe teď se jen lenivě přitulila a ospale se na něho na pozdrav usmála.

Vzpommíná si, jak bývá po těch drogách hladově vášnivý. Vzpomíná si na to aţ s jakýmsi rozkošnickým potěšením – na všecko –‚ nejen na tu počáteční nenasytnou něhu, na prsty sahající nejdřív po bradavkách, a pak něţně, ale neodbytně hledající v jejím klíně, a vůbec na všechno

ostatní dohromady, a zvlášť na jedno, co očekává s hladovou, konečně osvobozenou (Adieu, Krakove), nespoutanou spalující touhou: musí totiţ myslet na jeho zvlášť podivuhodnou schopnost vyvolat v ní orgasmus, ne jednou nebo dvakrát, ale znovu a znovu, dokud se nakonec záhadně neztratí sama v sobě, vypadá to, jako by ji do sebe vtáhla smrt, jako sestup do podzemních jeskyní, během něhoţ vlastně nedovede říct, zda se ztratila sama v sobě nebo v něm, jako by ji strhával temný spodní vír do hlubin nerozdělitelnosti těl. (Je to vlastně uţ jediná chvíle, kdy myslí a mluví ještě polsky a šeptá mu do ucha “Wez mnie, wez mnie”‚ coţ zní tak záhadně a bezprostředně a znamená “Vezmi si mě, vezmi si mě”, i kdyţ jednou v ţertu na Nathanův dotaz odpověděla, ţe to znamená “Píchej, píchej”. Je to prostě, jak někdy nakonec Nathan vyčerpán poznamenává,

“Superpich 20. století – jen si pomysli, jak nijaké bylo to lidské souloţení po celá staletí, neţ

vynalezli benzedrin”. Svíjí se a protahuje se jako kočka, natahuje po něm ruku a zve ho do postele.

Nathan neříká nic. “Tak dělej. Zvedni se, jdem na to! Tenhle Ţidáček tě vezme na výlet do přírody!” Začíná: “Ale Nathane…“ Jeho hlas, podráţděný i plný vzrušení, ji naráz přeruší. “Dělej, dělej, musíme vyrazit!” Projede jí zklamání, ale zároveň ji jakási vzpomínka na dávno minulé patřičné mores (Bonjour, Krakove!) bodne hanbou nad tou úpornou a nezřízenou ţádostí. “Dělej!”

poroučí. Nahá vstane z postele, zvedne oči a vidí Nathana, jak mţourá do grošované záře ranního slunce a z dolarové bankovny šňupe – ihned to poznala – kokain…

* * *

…V novoanglickém soumraku, kdesi mimo dosah jeho ruky s jedem, spatřila onen ţhnoucí kadlub listí, v němţ planoucí rumělka jednoho stromu splývala s ohnivým zlatem druhého. Daleko krajem se táhnou lesy a chlumy, stojí v nepohnutém klidu jako ostrůvky barev na pestré mapě, ani lístek se na nich v záři zapadajícího slunce nepohne. Po silnici ujíţdějí do dáli auta. Je ospalá, ale po spánku netouţí. Ví, ţe má Nathan mezi prsty dvě kapsle, dvě růţová identická dvojčata. Všecko dvakrát, jeho a její, to je teď na jejich vztahu to nejchytřejší, říká jí: “Pro něho a pro ni, všecko v koupelně, po celém domě, takţe proč ne taky pro něho a pro ni kyanid, to absolutní nic pro něho a pro ni? Proč ne, Sophie, lásko?”

Někdo zaklepal a Nathan lehce trhl rukou, kdyţ odpovídal tichým bezbarvým tónem: “Ano?”

“To je Rylanderová, já vás, pane Landau, i vaši paní hrozně nerada ruším!” Její hlas zněl sladkou zdeúřední horlivostí. “Kdyţ totiţ není sezona, zavírá se v kuchyni v sedm. Jenom jsem vám to chtěla říct, hrozně nerada vás budím a ruším. Jste tady jediní hosté, takţe není naspěch, jenom jsem vám to chtěla říct. Manţel dneska dělá svoji specialitu, hovězí se zelím!” Ticho.

“Děkuju mockrát,” říká Nathan, “za chvíli jsme dole.”

Je slyšet dupot kroků po starých schodech vykrytých kobercem, dřevo sténá jako ublíţené zvíře.

A on mluví a mluví a mluví a mluví. Skoro aţ chraptí. “Jen si to uvaţ, Sophie, lásko,” říká jí a zálibně si pohrává s oběma kapslemi, “uvaţ, jak hrozně těsně se spolu v přírodě prolíná ţivot a smrt, a ta příroda obsahuje semena naší blaţenosti i našeho zániku. Například tohle HCN

roztrousila matka Příroda všude aţ v zhoubném mnoţství ve formě glykosidů, to znamená v kombinaci s cukry. S tím sladkým, tak sladkým cukrem. Je to v hořkých mandlích, broskvových jádrech, v některých druzích tohohle podzimního listí, v obyčejných hruškách, v planice. Představ si, ţe kdyţ se ty tvoje dokonalé porcelánové zuby zakousnou do takového chutného makaronu, tak ta chuť, co cítíš na jazyku, je jen o jednu organickou molekulu vzdálená od tohohle…"

Vypnula jeho hlas a zahleděla se na to úchvatné ohňové jezero listí. Zezdola cítila vůni zelí, bohatou a šťavnatou. A vybavila si jiný hlas, hlas Mortyho Habera, plný nervózní starostlivosti:

“Netvařte se tak provinile. S tím jste přece nemohla nic dělat, ten uţ se v tom vezl dávno předtím, neţ jste ho vůbec spatřila. Jestli se to dá nějak zvládnout? Ano. I ne. Je to moţné. Nevím, Sophie.

Sám bych to hrozně rád věděl! O amphetaminech se toho moc neví. Po určitou mez nejsou škodlivé. Ale samozřejmě ţe škodlivé mohou být, kdyţ jde o návyk, a zvlášť kdyţ se míchají ještě s něčím jiným, například s kokainem. Nathan hrozně rád šňupe po benzedrinu kokain, a to je myslím hrozně nebezpečné. Pak taky nemusí zvládnout sám sebe a můţe se dostat do bůhvíjaké psychózy, a tam jiţ na něj nebude mít nikdo ţádný vliv. Všechny údaje jsem si ověřoval, a je to nebezpečné, ano hrozně nebezpečné – hm, ale čert to vem, Sophie, uţ o tom nechci mluvit, ale

jestli mu rupne v hlavě, tak mi ihned dejte vědět, mně nebo Larrymu…“ Hleděla za Nathana na listí a cítila, jak jí trnou rty. Nembutal? Poprvé za dlouhé minuty sebou na matraci lehce pohnula. Hned však ucítila prudkou bolest v ţebrech, kam ji kopl…

* * *

“…Věrnost by ti slušela líp,” říká jí uprostřed záchvatu řečnění. Slyší jeho hlas svištěním a hukotem větru, který fičí po předním ochranném skle sportovního vozu. Přestoţe je chladno, stáhl Nathan střechu. Sophie sedí vedle něho, přikrytá dekou. Nerozumí, co jí říká, a téměř na něho křičí:

“Cos to říkal, Nathane?” Otočí se na ni a ona zachytí pohled jeho očí, chvějí se jako šílené, panenky téměř zmizely, pohlceny výraznými hnědými elipsami. “Říkal jsem, ţe by ti věrnost slušela líp, abych uţil té elegantnější varianty.” Zmocňuje se jí nepokoj a neurčitý lepkavý strach.

Dívá se na druhou stranu a srdce jí buší. Za ty měsíce, co jsou spolu, se na ni ještě nikdy zlostně neosopil. Zalévá ji studená úzkost, jako kdyby se jí na nahé tělo spustil déšť. Co tím myslí? Upře pohled do krajiny, která ubíhá dozadu, na pečlivě ošetřované keře podél vzorně udrţované silnice i s jejím parkovým okolím, na lesy vzadu s explozí barevného listí, na modré nebe, zářivé slunce, telefonní sloupy. VÍTÁME VÁS V CONNECTICUTU / JEĎTE OPATRNĚ. Uvědomuje si, ţe Nathan jede velice rychle. Předjízdějí jedno auto za druhým, jen to zasviští a zavíří vzduch. Slyší ho, jak pokračuje: “Nebo abych tedy nepouţil té elegantnější varianty, udělala bys líp, kdybys s kdekým tak nevypichovala, zvlášť mně přímo před očima!” Sophie hlasitě zalapá po dechu, nemůţe věřit, ţe to vůbec říká. Trhne hlavou do strany, jako by dostala od Nathana políček, ale pak se k němu znovu otočí. “Nathane, co si…“ Ale zařve na ni: “Mlč!” a uţ se opět řinou slova jako po splavu, bez zábran, blábolivý tok zmatených slov, která chtějí být koherentní a kterými na ni začal útočit uţ hodinu předtím, neţ vyjeli z Růţového paláce. “Zdá se, ţe ten tvůj fantastický šarlatán z Forest Hills je do toho tvýho macatýho polskýho zadku udělanej, a musím říct, ţe je to úplně v pořádku, úplně v pořádku, chápej, je to báječná věcička do výbavy, dej na mě, vţdyť nejen ţe jsem si ho sám takhle vykrmil, ale sám jsem si ho taky báječně uţil, takţe úplně chápu, ţe se do něho nějakej pan doktor Fanfrňák zfanfrní a vrazí do toho celý svoje srdce a celýho svýho utahováka…“

Slyší, jak se Nathan tupě směje, he-he-he. “Ale kdyţ ty v tomhle podniku jedeš ochotně s ním a dokonce mu podrţíš a necháš se od toho odpornýho podvodníka vobtahovat, a pak se ještě předvádíš přímo před mýma očima jako včera, necháš ho tam stát a necháš se ještě před rozloučením ocumlávat a dovoluješ tomu chiropraktikovi, aby ti strkal ten svůj odporný jazyk aţ

do krku – podívej, ty moje polská kurvičko, to je víc, neţ hodlám snášet.” Není schopna říct ani slova a upíná zrak na tachometr: 70, 75, 80… To ještě není tak zlé, uvaţuje, jenomţe myslí v kilometrech a pak si rychle uvědomí svůj omyl. To jsou míle! Tohle určitě nezvládneme! Myslí si: To uţ je víc neţ šílenství, takhle ţárlit na Blackstocka, ţe s ním spím! Kdesi daleko za nimi je slyšet tlumený zvuk sirény, pak si uvědomuje blikání červeného světla, jehoţ odraz na ni z předního skla mrká jako titěrná malina. Otevře ústa, nastaví jazyk, jen promluvit (chce říct

“Nathane!”), ale není schopna slovo ze sebe dostat. A on mluví a mluví a mluví… Je to jako zvukový záznam z filmového pásu, který poslepoval šimpanz, chvilkami koherentní, ale nevede k ničemu, neobjeví se v něm nakonec ţádný smysl; vzbuzuje to paranoický pocit a jí je z toho slabo a špatně. “Schoenthal má stoprocentní pravdu, ty představy tak hluboko zakořeněné v ţidovsko-křesťanské etice, která prohlašuje sebevraţdu za morálně pochybenou, jsou čistě sentimentální nesmysly, po třetí říši by se měla stát sebevraţda naprosto legitimní volbou kaţdého zdravě uvaţujícího jednotlivce na zemi, není to pravda, Irmo?” (Proč jí zase najednou říká Irmo?) “Ale rozhodně by mě vůbec nemělo překvapit, kdybys s gustem roztáhla nohy před kaţdým pěkným lomcovákem, co ti přijde do cesty, abych byl upřímný, a i kdyţ jsem tohle doteďka nikdy neřekl, od té chvíle, co jsme se seznámili, byla jsi pro mě dost velká záhada, ale mohl jsem tušit, ţe jsi obyčejná goj kurve posedlá pichem, ale co ještě – co ještě? – ojojoj, třeba jsem v sobě měl nějaký sebetrýznivý sklon k Schadenfreude a to mě přitahovalo k tak dokonalé napodobenině Irmy Griesové! A ta nějak vypadala, aspoň co říkali lidi, kteří byli na procesu v Lunenbergu, dokonce i státní návladní před tím zjevem smekali; do prdele, a moje milovaná matička vţdycky říkala, ţe je to prostě uţ můj osud a ţe mě vţdycky přitahujou blonďaté šikse, prosím tě, Nathane, proč

nemůţeš být jako slušný ţidovský chlapec a oţenit se s nějakým pěkným děvčetem, jako je Shirley Mirmelsteinová, ta je přece tak hezká a má tatínka, který vydělal v letovisku v Lake Placid na korzetech úplný majland.” (Sirénu je stále slyšet, teď uţ slabě ječí. “Nathane,” říká mu,

“policajti.”) “Bráhmani uctívají sebevraţdu, vůbec spousta lidí v Orientě, ale co je vlastně na smrti tak velikého, doprdele, rienada, absolutně nic, takţe jsem si to nedávno všecko znovu nechal projít hlavou, povídám si, fajn, krásná Irma Grieseová dostala provaz za to, ţe osobně zabila v Osvětimi x tisíc Ţidů, ale nediktovala snad sama logika, ţe spousty malých Irem Grieseových unikly jen tak bez potrestání? Totiţ říkám si, co ta moje komická malá polská nafke, s kterou ţiju na hromádce, je to skutečně stoprocentní rozená Polka? vypadá sice jako Polka, po mnoha stránkách, ale taky echt nordicky, jako nějaká němčourská filmová hvězda, přestrojená za zabijáckou krakovskou hraběnku, a taky k tomu ještě můţu zmínit tu naprosto bezvadnou němčinu, kterou jsem slyšel v tak neuvěřitelně dokonalé podobě z těch tvých nádherných rtů Dcery Rýna. Polka! No ne! Das machst du andern weismachen! Proč to nepřiznáš, Irmo! Ţe sis zadávala s esesáčkama, co? Tak ses dostala z Osvětimi, viď, Irmičko? Přiznej to!” (Zacpe si oběma rukama uši a vzlyká “Ne! Ne!” Cítí, jak auto prudce zpomaluje. Jekot sirény se proměňuje v dračí řev, diminuendo. Vedle nich zastavuje policejní auto.) “Přiznej to, ty kundo fašistická!”…

* * *

Leţela v šeru soumraku a pozorovala, jak zář listí matní a pohasíná, Nathan byl vedle na záchodě a Sophie slyšela, jak s hlasitým hrkotem naráţí moč do vody v toaletní míse. Vzpomněla si. Před hodinami, cestou do hotelu, listí taky tak fantasticky ţhnulo, byli spolu hluboko v lesích, stál nad ní a pokoušel se močit jí do úst, nedokázal to; tehdy to s ním začalo jít z kopce. V nozdrách cítila páru stoupající ze zelí, protáhla se na lůţku a její oči ospale spočinuly na dvou kapslích, které opatrně vloţil do popelníku. Na porcelánovém okraji stálo starodávnými anglickými písmeny Hospoda U

kance, americká historická památka. Zívla a pomyslela si, jaké je to podivné. Jaké je to podivné, ţe se nebojí smrti, pokud jí on smrt chce skutečně vnutit, ale ţe by se smrti bála, kdyby si smrt vzala jenom jeho, jeho jediného, a ji tady zanechala samotnou. Kdyby se někde něco nepředvídaně

“zmrvilo”, jak on se vyjadřoval, a smrtelná dávka zapůsobila jenom na něho a z ní by zase byla zoufalá trosečnice. Bez něho nemůţu ţít, šeptala si nahlas polsky, uvědomujíc si, jaká je to banální věta, ale zároveň jak absolutně pravdivá. Jeho smrt by byla jejími posledními předsmrtnými mukami. Z dálky se rozlehlo údolím s tím podivným jménem Housatonic plačtivé zakvílení vlakové píšťaly, bylo to jako dlouhý hlasitý výkřik, melodičtější neţ pronikavé evropské houkání, i kdyţ jí ten naříkavý kvil sáhl do srdce stejně silně.

Vzpomínala na Polsko. Na matčiny ruce. Tak zřídka si myslela na maminku, na tu kouzelnou posmutnělou duši plnou sebezapření, a teď na chvíli nebyla s to myslet vůbec na nic jiného neţ na matčiny graciézní ruce klavíristky, se silnými, ale tak jemnými a ušlechtilými prsty, které u ní vţdycky vyvolávaly představu Chopinových nokturn, jeţ matka hrávala těmi prsty se slonově bledou pokoţkou, připomínající pastelovou běl šeříkových květů. A byly to prsty tak nápadně bílé, ţe si Sophie zpětně tu nádherně bělostnou bezkrevnost spojila v myšlenkách s matčinou tuberkulózou, která ji uţ tehdy stravovala, aţ nakonec ty ruce umlčela. Maminka, maminka, běţelo jí hlavou. Ty ruce ji tak často hladívaly po čele, kdyţ před spaním odříkávala svou modlitbičku, kterou zná kaţdé polské dítě zpaměti a která se v dětskou duši vryje hloub neţ nejběţnější říkanky.

Andělíčku, můj stráţníčku, opatruj mi mou dušičku, opatruj ji ve dne v noci od škody a od zlé moci; duši, tělo opatruj, andělíčku, stráţce můj. Na jednom prstu měla maminka úzký zlatý prstýnek v podobě propletené kobry, jejíţ oko tvořil drobounký rubín. Ten prstýnek koupil pan profesor Biegaski v Adenu, kdyţ se vracel z Madagaskaru, kam jel na topografickou rekognoskaci v rámci svého někdejšího snu: přesídlení polských Ţidů. Projev jeho vulgární povahy. Trvalo mu dlouho, neţ takovou obludnost vybral? Sophie věděla, ţe maminka prstýnek nesnáší, ale nosila jej z navyklé úcty k otci. Nathan přestal močit. Myslela na tatínka a představovala si jeho bohaté plavé vlasy, na nichţ se někde na arabských bazarech perlí krůpěje potu…

* * *

…“Na závody je Daytona Beach,” říká policista, “tohle je Merritt Parkway a je pro ty, co se jim

říká motoristi. Takţe nač ten spěch?” Je to blonďák, mladší pihovatý, docela příjemný. Má na hlavě texaský šerifský klobouk. Nathan mu neodpovídá, hledí upřeně před sebe, ale Sophie cítí, jak si velice rychle a neslyšně povídá cosi sám pro sebe. Pořád ještě mluví a mluví a mluví, ale sotto voce. “Chcete se mermomocí dostat s touhle krásnou dívkou do statistik?” Policista má na blůze jmenovku: S. Grzemkowski. Sophie spustí: “Przepraszam…“ Grzemkowski se rozzáří a ptá se:

“Czy jeste Polakiem?”

“Ano, jsem Polka,” odpovídá Sophie povzbuzena a snaţí se hrát hru na rodáky, ale policista ji přeruší: “Já rozumím jen pár slov. Moje rodina jsou Poláci, ţijí nahoře v New Britain. Poslyšte, co se to tady vlastně děje?”

Sophie odpovídá: “To je můj manţel. Je hrozně rozčilený. Umírá mu matka, v…“ Zoufale se snaţí vzpomenout si na nějaké místo v Connecticutu, ale vyhrkne jen “v Bostonu. Proto jsme jeli tak rychle”. Sophie zírá policajtovi do tváře, hledí do těch jeho nevinných panenských očí v ploském, trochu buvolsky působícím obličeji a myslí si, ţe to je tvář sedláka. Uvaţuje: Mohl by někde pod Karpaty chovat krávy. “Prosím vás,” ţadoní, naklání se k němu přes Nathana a špulí pusu, jak nejpěkněji dovede, “prosím vás, snaţte se to pochopit, s tou jeho matkou. Slibujeme vám, ţe teď uţ pojedeme pomalu.” Grzemkowski se rázem navrátí do zdeúřední přítomnosti a jeho hlas zní policejně stroze. “Dávám vám výstrahu, pro tentokrát. Takţe teď pomalu.” Nathan říká: “Merci beaucoup, mon chef.” Hledí přímo před sebe do nekonečna. Jeho rty se neslyšně pohybují, nepřetrţitě, jako kdyby mluvily k nějakému nebohému posluchači uzavřenému v jeho vlastní hrudi.

Potí se glycerínovými čúrky potu. A policista je náhle pryč. Kdyţ se auto rozjede, slyší Sophie, jak si Nathan pro sebe cosi šeptá. Je skoro poledne. Jedou na sever (umírněněji), pod korunami stromů rozhořelých šílenou bouří odstínů a pod vzdušnými oblaky listí – kolem vybuchují barvy jako ţhavá láva, jako zlaté hvězdy – nic takového ještě v ţivotě Sophie neviděla ani si nedovedla představit –‚ to němé Nathanovo povídání najednou začíná být hlasité, začíná se nespoutaně rozbíhat v nové paranoické křeči. A v té totální zuřivosti ji děsí tak, jako kdyby do vozu vypustil klec plnou zdivočelých krys. Polsko. Antisemitismus. A co jsi, děvenko, dělala ty, kdyţ vypalovali ghetta? Slyšelas, co prý řekl jeden polský biskup druhému polskému biskupovi? “Kdybych věděl, ţe přijdete, tak jsem vám upek Ţidáčka!” Hahaháá! Nathane, co to děláš, uvaţuje, mě to přece tak bolí! Nechtěj, abych musela vzpomínat! Popadne ho za rukáv a slzy jako hrachy se jí přitom kutálejí po tváři. “Nikdy jsem ti to neřekla! Nikdy jsem ti to neřekla!” vykřikuje. “V devětatřicátém roce tatínek riskoval ţivot, aby zachránil Ţidy! Kdyţ přišlo gestapo, uschoval Ţidy na univerzitě u sebe v pracovně, byl to dobrý člověk a zemřel, protoţe zachránil tyhle…“ Ta leţ, která se jí vzpříčila v hrdle jako obrovská lepkavá pilulka jejích muk, ji můţe téměř udusit, pak ale cítí, jak jí hlas chraplavě vypovídá. “Nathane! Nathane! Věř mi přece, Nathane, věř mi!” Hranice města Danbuty. “Upek Ţidáčka!” Hahaháá! “Podívej, schoval, nemůţeš říct ‚uschoval", lásko, schoval…“

A mluví a mluví a mluví. Teď uţ ho poslouchá jen na půl ucha a myslí si: Kdybych ho tak dokázala přemluvit, aby zastavil, ţe bychom někde něco pojedli, mohla bych se snad na chvíli ztratit a zavolat Mortymu nebo Larrymu, aby ihned přijeli… A pak najednou nahlas říká:

“Nathane, já mám hrozný hlad, nemohli bychom zastavit…“ Ale uprostřed toho vodopádu slov jen zaslechne: “Irmo, kočičko, Irmo, Liebchen, kdybys mi dala tisíc dolarů, nepozřel bych ani sušenku, doprdele, Irmo, já se úplně vznáším, kristepane, já jsem aţ někde v oblacích, takovouhle náladu jsem ještě neměl a mám zrovna fantastickou chuť na tebe, na tebe, ty jsi přece moje malá fašistická nafke, hele, sáhni si…“ Popadne ji za ruku, poloţí ji na kalhoty a přitiskne jí prsty na vzedmutý poklopec. Sophie cítí, jak to pod ním mohutně pulzuje. “Potřebuju vykouřit, ano, potřebuju vykouřit po polsku za pět set zlotých, hej, Irmo, kolika esesákům jsi vyhulila vercajky, aby ses tamodtuď dostala, kolik hektolitrů té vyvolené rasy jsi musela polknout pro tu svou Freiheit?

Poslyš, Irmo, bez legrace, potřebuju vykouřit, paneboţe, tak něco fantastického to se mnou ještě nikdy neudělalo, takţe si nachystej tu svou roztomilou hltavou pusinku a dej se hned do práce, myslím pod širým modrým nebem a pod tím rozhořelým javorovým listím, v tom podzimu, v tom nádherném podzimu, a ulehčíš mi od semene, od toho semene tak hustého, jako je podzimní listí, které zasypává potoky Vallombrosy, to je John Milton…“

* * *

…Vrátil se nahý do postele a zlehka a opatrně si lehl vedle ní. V popelníku se stále leskly ty dvě kapsle a Sophie rozespale uvaţovala, jestli na ně zapomněl, a přemýšlela, jestli si s nimi zase bude před ní pohrávat a mučit ji tou jejich růţovou hrozbou. Nembutal ji vtáhl kamsi do hloubek spánku a ona jako by v nohách cítila tah teplého spodního proudu v klidném moři. “Sophie, lásko,” řekl jí, stejně tak ospale, “Sophie, lásko, já lituju jenom dvou věcí.”

Zeptala se: “Čeho, Nathane?” Kdyţ neodpovídal, opakovala: “Čeho?”

“Jednoho,” řekl konečně, “totiţ ţe nikdy neuvidím, k čemu všemu byla dobrá ta dřina v laboratořích, ten výzkum.” To je divné, pomyslela si, kdyţ hovořil, téměř poprvé za celý den zmizel z jeho hlasu hystericky hrozivý tón, ta posedlost, ta krutost, a naopak jako by se z něho opět ozývala známá konejšivá něha, která byla tak přirozenou součástí jeho osobnosti a kterou v něm dnes uţ vůbec nedoufala znovu objevit. Nebyl i on v posledním okamţiku zachráněn, neunáší ho klidný spánek do spásné náruče barbiturátního přístavu? Ţe by na smrt prostě zapomněl a nechal se ukolébat spánkem?

Venku zavrzaly schody a opět se ozval úlisný ţenský hlas: “Promiňte mi, prosím, pane Landau a paní Landauová. Ale manţel by rád věděl, jestli si před večeří budete přát nějaké pití. Máme všecko. Manţel dělá báječný horký punč.” Nathan se po chvilce ozve: “Ano, díky, horký punč.

Dvakrát.” A Sophie si pomyslí: To zní zase jako od toho druhého Nathana, ale pak slyší, jak Nathan polohlasně šeptá: “Ta druhá věc, ta druhá věc je, ţe ty ani já jsme neměli ţádné děti.”

Sophie se zahledí do světélkujícího soumraku a její nehty se pod pokrývkou zaryjí do dlaní jako noţe. Proč musí právě teď tohle říkat? Já vím – uţ jí to dnes říkal – já jsem obyčejná masochistická děvka a on mi jenom dává, co chci. Ale proč mě aspoň těchhle muk nemůţe ušetřit? “Včera v noci jsem to myslel váţně, ţe se vezmeme,” říká jí. Neodpovídá. V polosnu si vybavuje Krakov z těch dávných dob a slyší klapot koňských kopyt po ošlapaných kočičích hlavách; pak se jí z ničeho nic vybaví pestrý obrázek Kačera Donalda v pastelových barvách, někde v nějakém potemnělém biografu, a Kačer natřásá peří, námořnický klobouk má na stranu, cosi ţvatlá šílenou rychlostí polsky a do toho se ozve matčin jemný smích. Pomyslí si: Kdybych jen trochu mohla tu minulost poodemknout, moţná ţe bych mu to dovedla říct. Jenomţe právě ta minulost nebo pocit viny nebo co mi zavírají ústa. Proč nejsem s to mu říct, co i já jsem vytrpěla? A ztratila…

* * *

…Je to sice hrozné, kdyţ jí znovu a znovu šeptá jako blázen ten stupidní rým “co mě tak dráţdíš, holka rozpustilá, Irmičko Grieseová”, zatímco jí nemilosrdně kroutí rukou vlasy, jako by jí je chtěl vytrhnout i s kořínky, a druhou rukou ji drţí jako v kleštích za rameno a silně ji tlačí dolů, aţ ji to bolí, ale ona přes všechen ten svíravý pocit horečné hrůzy, ţe leţí vedle člověka, který se dostal kamsi za hranice sebe sama a bloudí někde v podsvětí své vlastní bytosti – nemůţe neproţívat ten starý dobře známý slastný pocit, kdyţ jej má ve svých ústech. A vtahuje jej do sebe, znovu a znovu. S nekonečnou láskou. Prsty se zarývá do jílovité země lesnaté stráně, na níţ Nathan leţí, a cítí, jak se jí za nehty pěchuje bláto. Zem je vlhká a studená, cítí kouř páleného dřeva a zavřenými víčky jako by jí na sítnici pronikla neskutečná záře toho rozhořelého listí. A stále má Nathana ve svých ústech. Do kolen ji bolestivě tlačí úlomky břidlice, ale bolest jí nevadí, ani se nepohne.

“Jeţíšikriste, úúú, jen mi to dělej, Irmo, jen kuř Ţidáčka!” Uchopí ho pevně za varlata a něţně se probírá jemným pavoučím ochlupením. Vţdycky mívá představu, jako by v ústech cítila kluzký povrch mramorové palmy, hebkou houbovitou hlavici, z které se bujně zvedají vějířovité listy a sahají aţ kamsi hluboko do temnot jejího mozku. “Ten vztah, ten jedinečný poměr, jaký máme my dva mezi sebou, ta extatická symbióza,” vzpomíná Sophie na jeho slova, “ten mohl být jen a jen výsledkem setkání pěkného tvrdého a osamělého ţidovského šlonga, kterému se úspěšně vyhnula celá armáda ţidovských princezen a nádherných slovanských mandibulí hladovějících po fellatio.”

I teď v tu chvíli starostí a strachu ji napadá myšlenka: ano, ano, dokonce mi dal i to, se smíchem ze mne sejmul ten pocit viny, kdyţ mi řekl, jak je to absurdní, abych cítila nějakou hanbu, kdyţ tak šíleně touţím mít jej v ústech, ne, to přece nebyla moje vina, ţe můj manţel byl frigidní a nechtěl to na mně, a můj milenec ve Varšavě to ani nenaznačil, takţe sama jsem s tím začít nemohla –

prostě jsem byla, jak to vyjádřil, obětí dvou tisíců let ţidovsko-křesťanské výchovy, zaměřené anti fellationem. To je nesmyslný mýtus, ţe to mají rádi jenom teplí. Jen mi ho kuř, říkal vţdycky, jen si uţij, jen si dej! A tak i v tu chvíli, obestřená oblakem strachu a naslouchajíc všem jeho špičkám a uráţkám – nepociťuje jen pouhé mírné potěšení, ale je to jakási věčně obnovovaná radost, při níţ jí zády projíţdí mrazení, a její ústa se nemohou a nemohou nabaţit. Dokonce ji ani nepřekvapuje, ţe čím mučivěji jí kroutí prameny vlasů a čím víc ji irituje tím nenáviděným jménem “Irma”, tím silněji v ní stoupá touha mít jej v ústech, a kdyţ za malou chvíli ustane a zadýchaná zvedne hlavu a vyjekne: “Paneboţe, jak já ti to takhle ráda dělám,” vysloví ta slova s nejprostším spontánním zápalem jako dřív. Otevře oči, zahlédne jeho zmučenou tvář, a znovu se oddá svému konání, uvědomujíc si, ţe on uţ nemluví, ale křičí na celý skalnatý svah, po jehoţ úbočích se jeho slova rozléhají ozvěnou. “Kuř mě, ty fašistická děvko, ty Irmo Grieseová, ty mrcho, cos pomáhala pálit Ţidy!” Ta nádherná mramorová palma, ten její kluzký duřící a zvětšující se peň jí prozrazují, ţe se Nathan blíţí k vrcholu, a náhle cítí, ţe můţe zvolnit a přijmout tu pulzující záplavu, ten gejzír palmového mléka, a právě v okamţiku napjatého očekávání si uvědomuje, jak se jí oči plní, jako pokaţdé, palčivými, nevysvětlitelnými slzami…

* * *

…“Takţe dolů na zem se dostávám bez potíţí,” říká jí polohlasně po dlouhém mlčení v loţnici.

“Myslel jsem, ţe to se mnou tentokrát skutečně praští. A pořádně. Ale šlo to zpátky hladce. Zaplať pámbu, ţe jsem našel ty barbituráty.” Odmlčel se. “Měli jsme co dělat, neţ jsme na ně přišli, ţe?”

“Ano,” přitakala. Byla velice ospalá. Venku uţ byla skoro tma a to ohnivé listí ztratilo svou zář a pohaslo na kouřovém pozadí olověného podzimního nebe. I světlo v loţnici skomíralo. Sophie se vedle Nathana pohnula a zahleděla se na stěnu, odkud se na ni dívala ta babička z Nové Anglie minulého století, uvězněná na kole jantarové ektoplazmické svatozáře a zírající na Sophii zpod šátku s neškodně udiveným výrazem. Sophie ospale uvaţovala: fotograf zřejmě právě řekl nehýbat se, celou minutu. Zívla, dřímla a zase zívla.

“Kde jsme je nakonec našli?” zeptal se Nathan.

“Ve voze; jak se dávají rukavice,” odpověděla. “Strčils je tam ráno a paks na ně zapomněl. Je to ta malá lahvička nembutalů.”

“Kristepane, to je hrůza. Ale já byl skutečně mimo. Vznášel jsem se v prostoru. Aţ někde ve vesmíru. Byl jsem úplně pryč!” Zašustěly povlaky, Nathan se obrátil a natáhl po ní ruku. “Sophie –

jeţíšikriste, jak já tě mám rád!” Ovinul kolem ní paţi a přitiskl ji k sobě tak prudce, ţe z ní téměř vyrazil dech. Vykřikla, nijak hlasitě, ale zabolelo ji to tak silně, ţe to byl skutečně výkřik bolesti:

“Nathane!”…

* * *

…(Ale nevykřikla, kdyţ ji mezi ţebra tvrdě nakopl špičkou vyleštěného koţeného střevíce, stáhl nohu zpátky a kopl do téhoţ místa, ţe z ní vyrazí dech, a jí se v prsou začal rozvíjet bílý květ bolesti.) “Nathane!” Není to výkřik, ale zoufalé zasténání provázené chraplavým zalapáním po dechu, které se mísí s jeho hlasem, jenţ heká s brutální ochraptělou úporností: “Und die SS

Mädchen… spracht… aby sis to zapamatovala… ty špinavý Jüdinschwein!” Vlastně bolesti ani neuhýbá, spíš se snaţí vstřebat a ukrýt někde hluboko v sklepích a popelnicích své bytosti, kam schovávala všechny jeho hrubosti: jeho výhrůţky, jízlivosti a obvinění. Ani nepláče, jen leţí zase někde v hlubokých lesích, na nějakém ostrohu plném trnitého křoví a houští, někde vysoko na úbočí kopce, kam ji téměř násilím dovlekl a odkud vidí hluboko dole mezi stromy jejich auto s odklopenou střechou, stojí tam malé jako hračka, na opuštěném parkovišti, na němţ víří ve větru oblaka listí a prachu. Podmračené odpoledne se nachyluje. Zdá se jí, jako by uţ v těch lesích byli dlouhé hodiny. Třikrát ji kopne. Stáhne nohu zpátky, a ona čeká, a zachvěje se, teď uţ ani ne tak strachem nebo bolestí, jako zalézavým vlhkým podzimním chladem, který cítí v rukou, v paţích a aţ v dřeni kostí. Noha uţ však nedopadne, poklesne, jako by si chtěla odpočinou v listí. “Pochcat tě!” slyší jej, a po chvilce: “Wunderbar, to je pienkny nápad!” Vyleštěným okovaným střevícem jí nadzvedává odvrácenou tvář od země a obrací k sobě; kluzká kůţe ji studí do tváře. Pak jen hledí, jak zatahuje za zip u poklopce, a na jeho rozkaz otevírá ústa a přitom si v jakémsi okamţitém

transu vybavuje jeho slova: Děvenko, já si myslím, že ty absolutně nemáš vlastní ego. To jí kdysi řekl s nesmírnou něhou po jedné drobné epizodě: bylo to v létě a večer jí volal z laboratoře a nějak mimochodem se zmínil, ţe by měl chuť na Nusshörncheny, cukroví, které spolu jedli v Yorkvillu, načeţ ona bez jeho vědomí ihned cestovala míle a míle podzemní drahou z Flatbushe na 86. ulici a po šíleném hledání nakonec ty dobroty sehnala, přivezla je po mnoha hodinách domů a celá rozzářená je poloţila před něho: “Voil'a, monsieur, die Nusshörnchen!” Ale to nesmíš dělat, řekl jí s láskou, to je šílenství, takhle mě rozmazlovat kvůli nějakému chvilkovému rozmaru, Sophie, holčičko moje rozmilá, já si myslím, ţe ty nemáš vůbec ţádné vlastní ego! (A ona si tenkrát pomyslela stejně jako v tuto chvíli: Udělala bych pro tebe všecko, všecko, všecko!) Ale tenhle jeho pokus jako by opět rozpoutával celé to dnešní počáteční chaotické jednání. “Otevři pusu, dokořán!”

nařizuje jí. Poslušně čeká a hledí na něho, rty se jí chvějí. Ale jemu se to nepodaří. Na čelo jí dopadne pár hebkých vlahých kapek, a to je všechno. Zavře oči a čeká. Uvědomuje si pouze jeho přítomnost nad sebou, vlhko a zimu pod tělem a vzdálené běsnění zvířeného listí a větví. Pak slyší, ţe Nathan sténá, jako by se chvěl hrůzou. “Paneboţe, mě to snad dneska veme!” Sophie otevře oči a vytřeštěně na něho hledí. Nathan má najednou nazelenale bílou tvář, která jí připomíná rybí břicho. Nikdy v ţivotě neviděla, aby se někdo v obličeji (a v takové zimě) tak silně potil; pot se mu lepí k tváři jako olej. “Mě to dneska veme!” Zhroutí se náhle do podřepu vedle ní, zaboří hlavu do dlaní, zakryje si oči a sténá a celý se chvěje. “Jeţíšikriste, mě to veme, Irmo, musíš mi pomoct!” A pak se jiţ oba řítí jako ve zlém snu stezkou po svahu dolů, ona vpředu, vede ho po tvrdém kamenitém úbočí jako sestra prchající s raněným, občas se ohlédne a sleduje, jak klopýtavě zvládá cestu pod větvemi stromů, oslepen vlastní rukou, kterou si drţí přes oči jako sinavě bílý obvaz.

Sestupují níţ a níţ podél prudké bystřiny, přes plaňkový můstek a zase lesem rozhořelým růţovými, oranţovými a rumělkovými barvami a protínaným vznosnými bělostnými sloupy bříz.

Celou tu dobu šeptá: “Dnes mě to veme!” Konečně jsou na rovině, na mýtině, kde bývalo parkoviště státní rezervace a kde na ně čeká jejich sportovní auto, vedle převrácené popelnice, na pozadí vířícího uragánu špinavých kartonů od mléka, papírových talířů a obalů od čokolády.

Konečně! Jedním skokem je Nathan u zadního sedadla se zavazadlem, popadne kufr, hodí jej na zem a začne v něm hrabat jako šílený ţebrák, který v popelnici hledá nepředstavitelný poklad.

Sophie stojí vedle, bezradná, neříká nic a jen hledí, jak obsah kufru prší vzduchem a kupí se po celém autě: ponoţky, košile, spodky, trička, kravaty, jako by bláznivý potulný kramář rozhazoval do povětří svůj krám: “Zatracenej nembutal!” křičí. “Kam jsem ho dal! Kristepane! Jeţíšikriste, musím ho…“ Ale nedořekne, místo toho se napřímí, otočí se na podpatku, vrhne se na přední sedalo k volantu a zoufale zápasí s kličkou u oddělení na rukavice. Našel! “Vodu!” vyjekne.

“Vodu!” I v těch mukách a zmatku Sophie uţ tenhle okamţik předvídala a z piknikového koše na zadním sedadle, kterého se dosud ani nedotkl, popadla karton sladkých minerálek, a zápasíc se zlomyslným otvírákem, konečně zvládne víčko a vráţí mu láhev s gejzírem pěny do ruky. Nathan polyká pilulky a Sophie na něho hledí a napadá ji podivná myšlenka. Chudák, myslí si, a je to přesně totéţ slovo, které on sám – ano, on sám – zašeptal sotva před několika týdny, kdyţ se dívali na film Ztracený víkend a pozorovali pološíleného Raye Millanda, který hledal spásu u lahve whisky. “Chudák,” zašeptal tenkrát Nathan. Teď pozoruje ona jeho před sebou, s lahví nazelenalé sodovky nahnutou k ústům a svaly na krku křečovitě pracujícími, a vybavuje si tu scénu z filmu a myslí si: Chudák. To by samo o sobě nebylo nic podivného, nebýt skutečnosti, ţe poprvé v souvislosti s Nathanem zaţila pocit, který připomíná něco tak poniţujícího jako soucit. Nemůţe snést, ţe ho lituje. Kdyţ si to s ohromením uvědomuje, tvář jí uplně strne. Pomalu se posadí na zem a opře se o auto. Smetí z parkoviště kolem ní víří v prašných oblacích. V hrudi ji bodá bolest a vystřeluje a pálí jako náhle se navrátivší zlá vzpomínka. Zamne si konečky prstů ţebra, lehce po čáře bolesti. Přemítá, jestli jí něco nezlomil. Je jako omámená a uvědomuje si, ţe v tom bolestném, nekonečně dlouhém omámení ztratila pojem času. Téměř ho neslyší, cosi jí říká z předního sedadla, na kterém leţí rozvalen, a v jedné noze mu cuká (Sophie vidí jasně jen záškuby zablácené záloţky u kalhot) a jeho slova znějí podivně přidušeným tónem a Sophie z nich zaslechne jen něco o

”nevyhnutelnosti smrti”. Pak se ozve smích, nijak hlasitý: Hahahaha… Dlouhou dobu ticho, ani

zvuk se neozve. Pak: “Nathane,” říká mu klidně, “prosím tě, nesmíš mi říkat Irmo.”

* * *

“Tu Irmu jsem prostě nesnášela,” vyprávěla mi Sophie. “Snesla jsem od něho všecko, ale aby…

aby ze mě dělal Irmu Griesovou, to ne. Několikrát jsem ji v táboře viděla – byla to zrůda.

Wilhelmine by vedle ní musela vypadat jako anděl. Kdyţ mi říkal Irmo Griesová, bolelo mě to víc neţ kopanec. Ale neţ jsme se vrátili večer do hostince, pokusila jsem se mu vymluvit, aby mi tak neříkal, a kdyţ na mě začal zase ‚Sophie, lásko," věděla jsem, ţe drogy uţ na něho tolik nepůsobí a ţe uţ tak netřeští. Přestoţe si pořád ještě zahrával s těmi kapslemi jedu. To mi nahánělo strach.

Nedovedla jsem odhadnout, jak daleko zajde. Já byla úplně poblázněná představou, ţe budeme ţít spolu, a ţe bychom měli umřít, to jsem nechtěla – ať uţ kaţdý zvlášť nebo dohromady. Ne.

Nembutal na něj ale zabral, to jsem viděla, pomalu to hrozné třeštění povolovalo a on se zase snášel na zem, a kdyţ mě stiskl, zabolelo mě to tak, ţe jsem mohla omdlít, a vykřikla jsem, a v tu chvíli si uvědomil, co mi udělal. Cítil se pak hrozně provinilý a v posteli mi pořád šeptal: ‚Sophie, Sophie, co jsem ti to udělal, jak jsem ti mohl tak ublíţit?" a podobně. Ale začaly na něho účinkovat ty druhé pilulky, ty barbituráty – oči se mu zavíraly a brzy usnul.

Pamatuji se, jak potom přišla majitelka toho hostince zase nahoru a ţe prý uţ je dost pozdě, a za dveřmi se mě ptala, kdy přijdeme na ten punč a na večeři. A kdyţ jsem jí řekla, ţe jsme unaveni a ţe si uţ jdu lehnout, hrozně ji to rozčililo a byla celá vzteklá a prý to je od nás lehkomyslnost a bůhvíco ještě, ale mně to bylo jedno. Sama jsem byla hrozně unavená a ospalá. Jenţe pak jsem si, paneboţe, vzpomněla na ty kapsle s jedem, pořád byly v tom popelníku. Zmocnila se mě panika.

Rozděsila jsem se, protoţe jsem nevěděla, co s nimi mám udělat. Byly hrozně nebezpečné, víš.

Nemohla jsem je jen tak vyhodit oknem nebo do koše, bála jsem se, ţe by se mohly nárazem otevřít a výpary z nich by mohly někoho zabít. A pak jsem si myslela, ţe bych je mohla hodit do záchodu, ale to mi taky dělalo hlavu, kvůli těm výparům nebo ţe by se mohla otrávit voda nebo dokonce zem, a tak jsem si nevěděla rady. Bylo mi ale jasné, ţe musí Nathanovi z dosahu. Nakonec jsem se přece jen rozhodla, ţe je hodím do záchodu. V koupelně. Bylo tam světlo. Opatrně jsem kapsle vzala z popelníku, šla do koupelny a hodila je do mísy. Představovala jsem si, ţe budou plavat, ale ne, klesly jako dva oblázky a já rychle spláchla a byly pryč.

Vrátila jsem se do postele a usnula. Tak hlubokým bezesným spánkem jsem v ţivotě nespala.

Ani nevím, jak dlouho to bylo. Ale někdy v noci začal Nathan křičet a probudil se. Musela to být reakce na drogy, nevím, ale bylo to úděsné, slyšet ho tam ječet uprostřed noci, jako by byl šílený démon. Dodnes mi není jasné, jak se stalo, ţe neprobudil všechny lidi kolik mílí kolem. Leknutím jsem vyskočila a on křičel všechny ty věci o smrti a záhubě a o popravách a o plynu a o pálení Ţidů v pecích a ani uţ nevím co. Celý den jsem proţila v hrůze, ale tohle bylo nejděsivější. Tolik hodin uţ se u něho střídaly ty záchvaty šílenství, ale tohle vypadalo, jako by se zbláznil nadobro.

‚Musíme zemřít!" vykřikoval do tmy. A pak řekl, tišeji, spíš jako by dlouze zasténal: ‚Smrt je nutnost," a natahoval přese mě ruku na stole, jako by hledal ten jed. Ale bylo to zvláštní, víš, tohle všechno trvalo jen několik okamţiků. Byl hrozně zesláblý, aspoň se mi zdálo, a klidně jsem ho popadla a stačila zadrţet a tiskla jsem ho zpátky na postel a pořád ho tišila: ‚Nathane, Nathane, spi, všecko bude v pořádku, to se ti jen něco zlého zdá!" Takové hlouposti. Ale všecko to na něho přece jen mělo nějaký účinek, protoţe za chvíli uţ zase spal. V pokoji byla hrozná tma. Políbila jsem ho na tvář. Pokoţku uţ měl chladnou.

Spali jsme hodiny a hodiny. Kdyţ jsme se konečně probudili, podle toho, jak slunce zasvítalo, promiň, svítilo do okna, jsem hádala, ţe bude časně odpolede. Za oknem zase zářilo to listí, jako by celé lesy hořely plamenem. Nathan pořád ještě spal a já vedle něho zůstala leţet a přemýšlela jsem.

Bylo mi najednou jasné, ţe uţ nemůţu skrývat to, na co jsem ze všeho na světě chtěla vzpomínat nejméně. Ne, uţ to nesmím skrývat ani sama před sebou, ani před Nathanem. Pokud mu to nepovím, nemůţeme spolu ţít. Věděla jsem sice, ţe jsou věci, které mu nikdy neřeknu – nikdy! –‚

ale aspoň jedno se dovědět musí, jinak bychom takhle dál spolu být nemohli a nikdy bychom se nemohli vzít, nikdy. A bez Nathana – bez Nathana bych nebyla nic. A tak jsem se rozhodla říct mu to, co vlastně nebylo ţádné tajemství, ale co jsem mu neříkala jen proto, ţe mi to způsobovalo

bolest, jakou bych těţko mohla snést. Nathan pořád spal. Obličej měl stále tak bledý, ale to šílenství z něho zmizelo a vypadal klidně. Měla jsem pocit, ţe snad z něho všechny ty drogy vyprchaly, ten démon ţe zmizel a s ním i všechny zlověstné vichry oné temp'e'te a ţe se z něho zase stal ten Nathan, kterého jsem milovala.

Vstala jsem, stoupla si k oknu a dívala se na lesy – zářily, jako by hořely, taková krása. Úplně jsem skoro zapomněla na tu bolest pod ţebry a na všechno, co se stalo, a na jed a na ty šílené věci, co mi Nathan udělal. V Krakově jsem byla jako malá holčička hrozně poboţná a hrála jsem si vţdycky sama pro sebe takovou hru ‚Jak vypadá Pánbůh". A kdyţ jsem viděla něco krásného –

oblak, plamen nebo zelenou stráň anebo rozzářené nebe –‚ vţdycky jsem se v tom nějak snaţila najít podobu Pánaboha, jako by se Pánbůh skutečně převtělil do těch věcí, na které jsem hleděla, a byl v nich ţivý a já ho tam mohla uvidět. A kdyţ jsem se tehdy dívala oknem na ty neuvěřitelně krásné lesy, které se stahovaly, promiň, táhly aţ dolů k řece, a nad nimi se modralo čisté nebe, víš, na chvíli jsem se zapomněla a znovu jsem byla zase malá holčička a začala jsem v tom všem hledat podobu Pánaboha. Vzduch tak nádherně voněl kouřem a odněkud z lesů stoupal dým a já v tom viděla Boţí podobu. Ale pak – pak mi opět přišlo na mysl to, co jsem skutečně dobře věděla a co byla pravda: ţe mě Bůh znovu opustil, ţe mě opustil navţdy. Měla jsem pocit, ţe ho opravdu vidím odcházet, otočil se ke mně zády jako nějaké obrovské zvíře, jeţ těţkými kroky drtilo listí kolem.

Paneboţe! Stingo, já viděla ta Jeho veliká záda a on odcházel kamsi pryč do lesů. Světlo pohaslo a mě se zmocnila hrozná prázdnota – vrátilo se mi vědomí přítomnosti a toho, co budu muset říct.

Kdyţ se nakonec Nathan probudil, byla jsem uţ vedle něho v posteli. Usmál se na mě, řekl několik slov a já věděla, ţe skoro ani neví, co všechno se za ty poslední hodiny přihodilo. Řekli jsme si pár všedních věcí, víš, takových, jaké se říkají ráno v rozespalosti, a pak jsem se naklonila těsně k němu: ‚Nathane, já ti musím něco říct." A on se začínal se smíchem vzpamatovávat a probírat. ‚Netvař se tak…" nedořekl, ale zeptal se: ‚Co?" A já začala: ‚Ty sis myslel, ţe jsem nějaká ţenská bez jakýchkoli vztahů a závazků vůči Polsku, ţe jsem nebyla nikdy vdaná a tak dál, ţe jsem ve své minulosti neměla ţádnou rodinu a nic." Řekla jsem mu: ‚Bylo pro mě jednodušší, kdyţ to vypadalo takhle, protoţe jsem tu minulost nechtěla vyhrabávat. Vím, ţe i pro tebe to tak bylo snazší." Zdálo se, jako by ho to zabolelo, ale já jsem pokračovala: ‚Jenţe ti něco musím říct. Jenom tohle. Byla jsem řadu let vdaná a měla jsem dítě, chlapečka, jmenoval se Jan a byl se mnou v Osvětimi." Pak jsem zmlkla, otočila se obličejem na druhou stranu a on dlouho, dlouho mlčel, aţ

pak řekl: ‚Paneboţe, paneboţe!" A to opakoval pořád. Pak znovu zmlkl a nakonec se zeptal: ‚Co se s ním stalo? Co se stalo s tvým synkem?" A já řekla: ‚Nevím. Ztratil se." A on se znovu zeptal: ‚Je mrtvý?" A já na to: ‚Nevím. Ano. Asi. Na tom nezáleţí. Prostě je ztracený. Ztracený."

Víc jsem uţ povědět nedokázala, jen jsem ještě řekla: ‚Kdyţ jsem ti to teď pověděla, musíš mi slíbit jedno. Musíš mi slíbit, ţe se mě na mého synka uţ víckrát nebudeš ptát. Ani o něm mluvit. Já o něm taky mluvit nebudu." A slíbil mi to, jediným slovem: ‚Ano," ale ve tváři se mu zračil takový ţal, ţe jsem se od něho musela odvrátit.

Neptej se mě, Stingo, neptej se mě, proč jsem byla – po tom všem – ochotná nechat na sebe od Nathana močit, třeba se nechat i znásilnit, pobodat, zbít, oslepit, nechat si líbit všechno, co si umanul. Trvalo to dlouhou dobu, neţ na mě zase promluvil. A říkal: ‚Sophie, lásko, já nejsem normální, jsem blázen, víš. Chci se ti za to svoje šílení omluvit." A po chvilce se zeptal: ‚Půjdem na to, chceš?" A já mu bez rozmýšlení odpovím: ‚Ano, to víš, ţe ano." A milovali jsme se celé odpoledne a já přitom zapomněla na tu bolest, ale taky na Pánaboha a na Jana a na spoustu dalších věcí, které jsem ztratila. A věděla jsem, ţe budeme s Nathanem ţít ještě nějakou dobu spolu.”

12

Po onom dlouhém monologu jsem musel Sophii – uţ pozdě k ránu – uloţit do postele, říkali jsme tenkrát do hajan. Udivovalo mě, ţe po takovém mnoţství alkoholu, který spořádala, zůstala celý

večer koherentní; ale kdyţ v baru ve čtyři hodiny zavírali, viděl jsem, ţe má dost. Vzal jsem všecko rázně do rukou, takţe tu míli nebo kolik do Růţového paláce jsme dojeli taxíkem; cestou mi pospávala na rameni. Nahoru jsem ji musel dostrkat, coţ se mi nakonec podařilo, přestoţe se pod ní nohy nebezpečně podlamovaly. Kdyţ jsem ji, tak jak byla v šatech, šetrně sloţil na postel, viděl jsem jen, jak okamţitě celá bledá usnula jako v mdlobách. Sám jsem byl také opilý a vyčerpaný.

Přikryl jsem ji přikrývkou. Pak jsem šel dolů do svého pokoje, svlékl se, stačil vklouznout pod deku a okamţitě jsem usnul tupým spánkem idiota.

Probudil jsem se pozdě ráno, slunce mi oslnivě svítilo do tváře, venku v javorech a platanech štěbetali ptáci a z dálky do pokoje doléhaly hlasy výrostků – to všechno filtrováno rozbolavělou lebkou a pulzujícím vědomím té nejhorší kocoviny, jakou jsem zaţil snad za poslední dva roky.

Není třeba podotýkat, ţe pivo spolykané v dostatečných dávkách člověka můţe taky patřičně poničit na těle i na duchu. Náhle jako by mi všechny vjemy mnohonásobně zintenzivněly: zmuchlané prostěradlo pod nahými zády mi připadalo jako kukuřičné strniště, ze štěbetání vrabců venku jsem slyšel skřehotání pterodaktylů, nákladní auto, které najelo do výmolu ve vozovce, dělalo takový rámus, ţe mi to připadalo, jako kdyţ se zavírá pekelná brána. Všechny mé nervové uzliny se jenjen tetelily. A ještě něco: hořel jsem chlípností, hozen napospas té posedlosti, kterou způsobuje “mrouskací kocovina”. Jiţ za normálních okolností jsem byl obětí nenaplněné ţádosti –

čehoţ si čtenář je jistě vědom –‚ ale v těchto naštěstí ne zvlášť častých chvílích, kdy mě s ranní kocovinou posedla nezřízená touha, stával se ze mě bohem naprosto zapomenutý tvor, s kterým mávaly genitálie, tvor schopný znesvětit pětiletá dítka obojího pohlaví, ochotný kopulovat s kterýmkoli obratlovcem, jemuţ v ţilách tepe teplá krev. Tuhle imperativní horečnou ţádost nemohla však ukojit ani ţádná postpubertální samoobsluha. Byla to ţádost krajně zdrcující a plynula přímo s jakýchsi nepotlačitelných rozplozovacích pudů a ruční manipulace ji nemohly utišit. Myslím, ţe nijak nenadsadím, kdyţ tohle bláznění (nic jiného to nebylo) nazvu prvobytným šílenstvím: “Píchal bych slamník,” říkali jsme v případě takové posedlosti, kdyţ jsem slouţil u námořní pěchoty. Ale najednou jsem se s muţným sebezapřením, které mi lichotilo, vzpamatoval a vyskočil z postele, protoţe jsem si vzpomněl na Jones Beach a na Sophii v pokoji nade mnou.

Vystrčil jsem hlavu do chodby a zavolal nahoru. Zaslechl jsem tlumené tóny Bacha. Sophiina reakce za zavřenými dveřmi sice nebyla zřetelná, ale působila čiperně, takţe jsem se stáhl do pokoje a věnoval se ranní očistě. Byla sobota. Předchozího večera mi Sophie, zřejmě v návalu sympatií (moţná to bylo z opilosti), slíbila, ţe se mnou, ještě neţ se odstěhuje do svého nového bytu u Fort Greene Parku, stráví v Yettině paláci celý víkend. Také nadšeně svolila, ţe si spolu uděláme výlet na Jones Beach. Nikdy jsem tam nebyl, ale věděl jsem, ţe to je přímořská pláţ, která nebývá tak přelidněná jako Coney Island. Kdyţ jsem se teď mydlil pod vlaţnými čůrky vody v růţové atmosféře své plesnivé kovové rakvičky, která mi slouţila coby sprchovací kout, začínal jsem váţně uvaţovat o Sophii a nejbliţší budoucnosti. Víc neţ kdy jindy jsem si uvědomoval tragikomický charakter své lásky k Sophii. Měl jsem zároveň dostatek smyslu pro humor, abych si uvědomil, jakou směšně absurdní situaci její existence v mém ţivotě vyvolala a v jakých mučivých distorzích jej začínala utvářet. Přečetl jsem dostatek romantické literatury, abych věděl, ţe mé marné bolestné touţení by mohlo být v tom celkovém zoufalství aţ komickým příkladem toho, čemu se zde říká “nešťastná láska”.

Jenţe on to ve skutečnosti nebyl tak docela jenom ţert. Totiţ trýznivá bolest, kterou mi ta jednostranná láska způsobovala, byla stejně krutá jako objev, ţe mě stihla nevyléčitelná choroba.

Jediným lékem na tu chorobu byla její opětovaná láska – a taková láska mi připadala stejně vzdálená jako lék proti rakovině. Někdy (a přesně tak tomu bylo v tomto okamţiku) jsem byl schopen ji hlasitě proklínat: “Sophie, ty potvoro jedna!”, protoţe bych býval byl skoro raději, kdyby mnou pohrdala a nenáviděla mě, neţ kdyţ mi prokazovala cosi lásce blízkého, podle čeho se sice dalo říct, ţe ke mně skutečně nějaký bliţší vztah má nebo ţe mě má docela ráda, ale pravá láska to nikdy nebyla. V hlavě mi dosud znělo všechno to, s čím se mi svěřila minulé noci, se všemi hrůznými vizemi Nathana a jeho brutality i zoufalé něhy a zvrácené erotiky a závanů smrti.

“Krucihergot, Sophie!” pronášel jsem pomalu polohlasem, zatímco jsem se mydlil v rozkroku.

“Teď Nathan z tvého ţivota zmizel, je fuč, nadobro. Ta ničivá smrtící síla je pryč, je s ní konec, je kaput! Takţe miluj mě, Sophie. Miluj mě. Miluj mě. Miluj ţivot!”

Otíral jsem se ručníkem a úplně věcně uvaţoval o moţných praktických námitkách, které by vůči mně coby svému nápadníku mohla Sophie mít, samozřejmě za předpokladu, ţe bych se k ní přes všechny ty citové přehrady dostal a nějak přec jen její lásku získal. Ty její moţné námitky byly ošemetné. Byl jsem především o dost let mladší (a boubel, který mi zářil vedle nosu a který jsem zrovna zahlédl v zrcadle, tu skutečnost jen zdůrazňoval), ale to byla maličkost, protoţe vzhledem k řadě historických precedentů to mohlo být docela v pořádku nebo aspoň přijatelné. Musel jsem však uvaţovat o druhé okolnosti, totiţ ţe jsem nebyl ani zdaleka tak solventní jako Nathan. O

Sophii se rozhodně nedalo říct, ţe by byla chtivá, ale měla ráda bohatý americký ţivot; sebezapření zřejmě nepatřilo mezi její základní vlastnosti a já si se slyšitelným povzdechem pomyslel, jak pro nás pro oba seţenu proboha ţivobytí. A hned v tom okamţiku jsem jako v podivné reakci na tu myšlenku sáhl do skrýše ve skříňce na léky a vytáhl z ní sejf. Ke katastrofálnímu úděsu jsem zjistil, ţe všechny moje dolary jsou do posledního pryč. Někdo mě vybral!

V tom víru černého rozrušení, které se člověka po takové krádeţi zmocní – vztek, zoufalství, zuřivost, nenávist, všechno na hlavu celého lidstva –‚ přichází podezření. Nemohl jsem si pomoct a neukázat v duchu obviňujícím prstem na Morrise Finka, který se potloukal všude po domě a mohl ke mně do pokoje, a ten slizký pocit, jaký jsem při tom nepodloţeném podezření proţíval, výrazně posilovala skutečnost, ţe jsem toho domovnického krtka jaksi vzdáleně začínal mít v oblibě. Fink pro mě pár drobností udělal, coţ jenom komplikovalo můj pocit nedůvěry, jiţ jsem v tu chvíli vůči němu cítil. A samozřejmě ţe jsem se o svém podezření nemohl zmínit před Sophií, která zprávu o krádeţi přijala s upřímným smutkem.

“Ne, Stingo, chudáčku! No ne!” Vstala z postele, na které četla, opřena o polštář, francouzský překlad románu Slunce také vychází. “Stingo! Kdo by mohl tobě něco takového udělat?” V

květovaném hedvábném ţupánku se mi vrhla upřímně kolem krku. Byl jsem tak rozrušen, ţe jsem ani nebyl s to reagovat na příjemný pocit dotyku jejích přitisknuvších se prsů. “Stingo! Tebe ţe okradli? To je strašné!”

Cítil jsem, jak se mi chvějí rty, bylo to aţ trapné, protoţe jsem měl pláč na krajíčku. “Jsou fuč!”

řekl jsem. “Všechno je pryč! Něco přes tři sta dolarů, všechno, co jsem měl, abych nemusel do chudobince! Jak jenom proboha napíšu svou kníţku? Poslední cent, co jsem měl, leda…“ Pak mě něco napadlo, popadl jsem náprsní tašku a otevřel. “Mám ještě čtyřicet dolarů – čtyřicet dolarů, co jsem si naštěstí vzal včera večer s sebou. Sophie, to je úplná katastrofa!” Napůl vědomě jsem napodobil Nathana: “Ojoj, já mám córes!”

Sophie měla záhadnou schopnost krotit divoké vášně, dokonce i Nathanovy, kdyţ se tak zoufale neovládal. Byla to aţ jakási zvláštní čarodějná moc, jejíţ podstatu jsem nikdy neuhádl, a měla cosi společného s jejím evropanstvím a s čímsi tajemně a neodolatelně mateřským. “Ale jdi!” řekla vţdy tónem hraného pokárání, a člověk zjihl a nakonec se začal usmívat. Moje zoufalství sice v tom okamţiku něco takového jako úsměv vylučovalo, ale Sophii se snadno podařilo zmírnit aspoň moje šílení. “Stingo,” říkala a pohrávala si přitom s mou košilí v ramenou, ”taková věc je hrozná!

Ale nesmíš vyvádět, jako kdyby na tebe spadla atomová bomba. Takovej velkej chlapec a vypadáš, jako bys měl na krajíčku. Co to je, tři sta dolarů? Aţ z tebe bude za chvíli slavný spisovatel, budeš tři sta dolarů vydělávat týdně! Je to sice velká ztráta, mais, chéri, ce n"est pas tragique, s tím nic nenaděláš, takţe teď momentálně na to musíš zapomenout a jedem na Jones Beach, jak jsme říkali!

Allons-y!”

Její slova mi pomohla a brzy jsem se uklidnil. Ta ztráta sice pro mě byla katastrofální, ale uvědomil jsem si, stejně jako ona, ţe nic nezměním, a tak jsem se rozhodl, ţe se upokojím a budu se aspoň snaţit radovat ze zbytku toho víkendu se Sophií. Podívat se tváří v tvář obludné budoucnosti, na to bude dost času v pondělí. Začal jsem se na náš výlet na pláţ těšit s eskapistickou euforií člověka, který uniká daním a snaţí se v Rio de Janeiru zapomenout na svou minulost.

Překvapen vlastními umravnělými námitkami, snaţil jsem se zabránit Sophii, aby nacpala do pláţové kabely poloplnou láhev whisky. Ale nedala si říct a vesele prohlásila, ţe to je “pro

kocoura”, míníc tím kocovinu, zřejmě výraz, který pochytila od Nathana. “Kocovinu nemáš jenom ty, Stingo,” dodala. Nevím, ale moţná ţe právě v tom okamţiku jsem si začal dělat kvůli jejímu pití váţné starosti. Myslím, ţe do té doby jsem její ţízeň pokládal za dočasné vykolejení, útěk k okamţité útěše, kterou potřebovala jedině vzhledem k Nathanovu odchodu. Teď jsem si tím však uţ nebyl zdaleka jist; a tak kdyţ jsme spolu ujíţděli hrkavou podzemní drahou, lomcovaly mnou pochybnosti i starosti. Brzy jsme vystupovali. Autobus na Jones Beach odjíţděl ze špinavé konečné stanice na Nostrand Avenue, hemţící se vzpurnými Brooklyňany, bojujícími tvrdě o místo, aby se dostali na slunce. Do autobusu jsme se Sophií nastupovali poslední; vůz stál v nějakém tunelu, který připomínal obrovitou hrobku, a uvnitř byl těţký vzduch a skoro tma a naprosté ticho, přestoţe byl nacpán urputnou a vlnící se masou lidských těl. To ticho působilo podivným, zaráţejícím způsobem – přece takovýmhle davem lidí by se mělo ozývat aspoň nějaké neurčité mručení, vzdychání, prostě nějaká známka ţivota, myslel jsem si, kdyţ jsme pomalu postupovali dozadu –‚

aţ jsme nakonec našli dvě místa s rozervanými potahy a polámanými pery.

V tu chvíli se autobus s trhnutím rozjel do slunečního světla a já si mohl prohlédnout naše spolucestující. Všechno to byly děti, ţidovské děti kolem třinácti let, a všechny byly hluchoněmé.

Aspoň jsem předpokládal, ţe to byly ţidovské děti, protoţe jeden chlapec nesl na tyči ceduli s ručně napsaným nápisem: BETH ISRAEL – škola pro hluchoněmé. Dvě mateřsky vypadající ţeny s mohutným poprsím a povzbudivými úsměvy na tvářích procházely uličkami a jejich kmitající prsty dětem cosi sdělovaly, jako by dirigovaly němý chór. Tu a tam se mihla jako ptačí křídlo dětská ručka a prsty hbitě odpověděly. Aţ kdesi hluboko v bezedných kanálech své kocoviny jsem se zachvěl. Padl na mě strašný pocit čehosi osudového. Moje poničené nervy spolu s pohledem na ty nemohoucí andělíčky a pach špatného spalování, který se linul z motoru – to všechno se spojilo v bolestivou fantasmagorii úzkosti. A mou paniku nezmírnil ani Sophiin hlas, ani nahořklá příchuť toho, co říkala. Začala upíjet z láhve a popadla ji povídavost. Její slova na Nathanovu adresu mě aţ

zarazila, protoţe z nich zněla nezakrytá zloba. Nemohl jsem tomu novému tónu uvěřit a přičítal jsem jej působení whisky. V hukotu motoru a modravém oparu uhlovodíků jsem ji poslouchal s nepříjemným údivem a hrozně jsem touţil, abychom uţ byli na čisté pláţi.

“Kdyţ jsem ti včera v noci,” začala, “kdyţ jsem ti včera v noci, Stingo, řekla, co se stalo v Connecticutu, uvědomila jsem si poprvé jedno. Uvědomila jsem si, ţe jsem ráda, ţe mě nechal.

Víš, opravdu, upřímně ráda. Já na něm byla naprosto závislá, chápej, a to nebylo zdravé. Bez něho jsem se neodváţila podniknout jediný krok. Nebyla jsem s to udělat to nejbezvýznamnější décision, aniţ jsem nejdřív nepomyslela na Nathana. Hm, já vím, ţe mu tolik dluţím, vykonal pro mě hrozně moc – to já vím –, ale to ode mě nebylo normální, kdyţ jsem dělala jen takové malé kotě na hraní.

Na hraní a do postele…“

“Ale říkalas přece, ţe bral drogy,” skočil jsem jí do řeči. Najednou jsem z nějakého podivného důvodu potřeboval říct něco na jeho obranu. “Totiţ, není snad pravda, ţe se k tobě choval tak strašlivě, jenom kdyţ se dostal do těch svých nálad po drogách?”

“Drogy!” přerušila mě zostra. “Ano, bral drogy, ale proboha, copak to musí být omluva? To se tím má pořád omlouvat? Uţ mě unavujou lidi, co věčně říkají, ţe musíme takového člověka litovat, a kdyţ je nadrogovaný, ţe uţ to samo o sobě omlouvá jeho chování. ‚Kurva, to je kravál",”

vykřikla přesně v Nathanově stylu. “Vţdyť mě skoro zabil. Třískal mě. Ublíţil mi! Proč bych měla mít takového člověka ráda? Uvědomuješ si, ţe mi udělal něco, o čem jsem se včera nezmínila?

Kdyţ mě kopl, zlomil mi ţebro! Ţebro! Musel mě odvést k doktorovi – zaplaťpámbu ne k Larrymu

–‚ musel mě odvést k doktorovi a ten mě zrentgenoval a šest týdnů jsem musela nosit kompresní obvaz. A pro toho doktora jsme si museli vymyslet, ţe jsem uklouzla, upadla a zlomila si ţebro na chodníku. Víš, Stingo, já jsem ráda, ţe jsem se takového člověka zbavila! Takový krutý člověk, tak… tak malhonnete. Jsem šťastná, ţe uţ s ním nebudu,” prohlásila a utřela si přitom mokré rty,

“já jsem z toho, jestli chceš něco vědět, celá pryč! Já uţ Nathana nepotřebuju. Vţdyť jsem ještě mladá, mám slušné zaměstnání, jsem sexy, nějakého chlapa si najdu snadno. Cha! Moţná ţe si vezmu Seymoura Katze! To by Nathana překvapilo, kdybych si vzala toho chiropraktika, zrovna jeho, protoţe kvůli němu mě křivě nařkl, ţe prý jsem si s ním začala. A ti jeho přátelé! Nathanovi

přátelé!”

Otočil jsem se a podíval se na ni. V očích jí ţhnulo hněvem; začala mluvit ječivým hlasem a uţ

jsem ji chtěl okřiknout, kdyţ jsem si uvědomil, ţe ji tu nemůţe poslouchat nikdo jiný neţ já. “Ty jeho přátele jsem skutečně nemohla vystát. Ano, jeho bratra Larryho jsem měla moc ráda. Larryho.

Larry mi bude chybět a taky jsem měla moc ráda Mortyho Habera. Ale ti jeho ostatní přátelé. Ta ţidovská mládeţ s tou jejich psychoanalýzou, pořád se patlali ve svých bolestech, pořád si dělali problémy kvůli svým titěrným geniálním mozečkům a svým psychoanalytikům a vůbec. Však tys je slyšel, Stingo. Ty víš, co myslím. Slyšels někdy něco tak směšného? ‚Můj psychoanalytik tohle, můj psychoanalytik tamhleto…" Je to nechutné, člověk by si skutečně myslel, ţe něco vytrpěli, a zatím jsou to velice spokojení američtí Ţidé a kaţdý má svého pana doktora XY a tomu platí desítky dolarů za hodinu, aby se jim vrtal v těch jejich ubohých malých ţidovských dušičkách!

Aáá!” Celá se zachvěla a odvrátila se na druhou stranu.

Cosi v Sophiině rozhorlení a v té její hořkosti spolu s jejím pitím – všechno to pro mě bylo nové

– mou nervozitu jen zvyšovalo, aţ jsem to skoro nemohl vydrţet. Zatímco mluvila a mluvila, matně jsem si uvědomil, ţe se se mnou udály jisté tělesné změny: především mě silně pálila ţáha, potil jsem se jako topič a jakýsi okamţitý neurastenický stupor způsobil, ţe ten můj muţský sirotek mi v kalhotách ztuhl jako kámen. A tu naši korbu si zřejmě pronajal ďábel. Kolíbala se a kodrcala pustou zástavbou rodinných domků Queensu a Nassau, škubavě měnila rychlosti, vydávala odporné výpary, prostě mně se zdálo, ţe ta stará herka se stane naším doţivotním vězením. Jako v transu jsem naslouchal Sophiinu hlasu, který se nesl nad antickou němohrou dětí jako árie. Škoda, ţe jsem se nemohl citově připravit, abych mohl přijmout břemeno poselství obsaţeného v jejím příběhu. “Ţidi!” křičela. “Je to skutečně pravda, nakonec jsou všichni stejní, sous la peau, pod kůţí, chápeš. Tatínek měl pravdu, kdyţ říkal, ţe v ţivotě nepoznal Ţida, který by byl s to dát něco jen tak, aniţ by za to zároveň něco neţádal. Quid pro quo, říkával. A víš, Nathan – Nathan byl na tohle dokonalý příklad! Ano, hodně mi pomohl, dostal mě na nohy, ale co? Myslíš, ţe to udělal z lásky, z laskavostí? Ne, Stingo, to jen aby mě mohl zneuţívat, mít mě do postele, mlátit mě, prostě potřeboval něco, co by mohl vlastnit! Nic jiného, nějaký předmět. Víš, to bylo od Nathana přece něco tak typicky ţidovského – on mi svou lásku nedával, on si mě za ni kupoval, jako všichni Ţidi.

Není divu, ţe lidé v Evropě Ţidy tak nenáviděli za to, ţe si mysleli, kdyţ zaplatí trochu peněz, kdyţ

ucvrknou Geld, ţe můţou mít všecko, co se jim zamane. Myslí si, ţe si můţou koupit i lásku!”

Chytila mě za rukáv a benzinovými výpary mě ovanula vůně whisky. “Ţidi! Paneboţe, jak já je nenávidím! Já ti toho, Stingo, tolik nalhala. Všecko, co jsem ti napovídala o Krakově, byla leţ. Po celé své dětství, celý svůj ţivot jsem skutečně Ţidy nenáviděla. A zaslouţili si to, tu nenávist.

Nenávidím je, špinavé, ţidovské cochons!”

“Prosím tě, Sophie, prosím tě,” mírnil jsem ji. Věděl jsem, ţe je rozrušená, věděl jsem, ţe to všecko vůbec nemyslí váţně, a věděl jsem taky, ţe Nathanovo ţidovství pro ni je prostě daleko snazším terčem neţ sám Nathan, do kterého byla zřejmě pořád bláznivě zamilovaná. Ten nepěkný výbuch mi byl nepříjemný, i kdyţ jsem myslím pochopil, z čeho pramení. Nicméně, moc sugesce je veliká a ta její ţlučovitá zloba se dotkla nějakých mých atavistických sklonů, a kdyţ se autobus kolébal na asfaltové parkoviště u Jones Beach, uvaţoval jsem s podobnou zlobou o té krádeţi, která mě právě stihla.

A o Morrisu Finkovi. Fink! Zatracený Ţidák, pomyslel jsem si, marně se přitom pokoušeje říhnout.

Ti malí hluchoněmí vystupovali s námi, šlapali nám přitom na nohy a úplně nás do svého průvodu motýlí gestikulace pohltili. Nemohli jsme se z jejich dosahu vymanit, tvořili nám při tom našem pochodu po pláţi přízračně němé komonstvo. Nebe, v Brooklynu ještě tak jasné, se zatáhlo; obzor se zbarvil temnou barvou olova a příboj se líně vzdouval olejnatými vlnami. Na pláţi se jen tu a tam bělal nějaký naháč; vzduch byl dusný a stojatý. Zmocňovala se mě nesnesitelná úzkost a deprese, a přesto se všechny mé nervy chvěly jako v plameni. V uších mi zněla zoufalými tóny ozvěna neskonale smutného úryvku z Pašijí sv. Matouše, který vyplakalo to ráno Sophiino rádio, a čistě náhodou, ale zároveň v jakési vhodné antifoně jsem si vybavil slova jednoho textu ze 17.

století, který jsem nedávno četl: “… jelikoţ Smrt musí být Lucina ţivota, a dokonce i pohané mohli pochybovat, zda takto ţíti neznamená umříti…“ Potil jsem se zamotán v lepkavém kokonu své úzkosti, trápily mě starosti kvůli té krádeţi a mému téměř naprostému oţebračení, dělal jsem si hlavu kvůli svému románu a jak jej vůbec kdy dokončím a zda bych měl vůči Morrisu Finkovi vznést obvinění. Jako by zareagovaly na nějaký neslyšný signál, hluchoněmé děti náhle zmizely a rozprchly se jako malí pobřeţní ptáci, najednou byly pryč. Vlekli jsme se se Sophií po břehu úplně sami a nad námi visela obloha temná jako krtčí kůţe.

“Nathan měl všecko, co je na Ţidech špatného,” poznamenala Sophie, “ani za nehet toho, co je na nich dobré.”

“Co je na Ţidech vůbec dobré?” zeptal jsem se zavilým hlasem. “Z té mé skříňky na léky mi ukradl peníze Ţidák Morris Fink. To vím jistě! Parchant ţidovská, chtivá a chamtivá peněz!”

Dva antisemité na letním výletě.

O hodinu později jsem si spočítal, ţe Sophie prolila hrdlem jen o něco méně neţ celou půlpintu whisky; pořádala ji jako nějaká nýtařka v polském baru v Gary v Indianě. A přesto to nebylo na celkové pohybové koordinaci nijak viditelně znát. Jen jazyk jako by jí ujíţděl, ne ţe by mluvila nezřetelněji, ale hovořila jedním proudem bez přestání, někdy o překot, a podobně jako minulé noci jsem poslouchal a pozoroval v údivu, jak ten mocný katalyzátor stálé nálady v ní odbourává přirozené zábrany. Ztráta Nathana na ni zřejmě musela mít mezi jiným také aţ jakýsi zvráceně erotický vliv, protoţe začala meditovat o svých dávno zašlých láskách.

“Neţ mě poslali do tábora,” řekla, “měla jsem ve Varšavě milence. O několik let mladšího. Ještě mu nebylo dvacet. Jmenoval se Josef. Nevím proč, ale nikdy jsem o něm Nathanovi nevykládala.”

Odmlčela se, kousla se do rtu a pak dodala. “Ano, vlastně vím. Věděla jsem, jak je ţárlivý, šíleně ţárlivý, a hrozně by mě nenáviděl a určitě by mě potrestal i za to, ţe jsem měla milence v minulosti. Dovedl být příšerně ţárlivý, takţe jsem se mu o Josefovi nikdy ani slovem nezmínila.

Představ si, nenávidět někoho, kdo byl něčí milenec uţ dávno v minulosti. A ještě k tomu je mrtvý.”

“Mrtvý?” opakoval jsem. “Jak zemřel?”

Ale jako by mě neslyšela. Jen se překulila na dece. V plátěné pláţové tašce k mému velkému překvapení a ještě větší radosti s sebou přivezla čtyři plechovky piva. Dokonce mě ani nemrzelo, ţe mi je zapomněla dát dřív. Samozřejmě ţe pivo uţ bylo úplně zteplalé, ale nemohlo mi to být víc jedno (taky jsem hrozně potřeboval něco “pro kocoura”), a Sophie jednu otevřela, aţ pěna vyšplíchla, a podala mi ji. Přivezla s sebou jakési těţko popsatelné sendviče, ale těch jsme se ţádný nedotkl. Leţeli jsme v kouzelné izolaci, v jakési skryté slepé uličce mezi dvěma vysokými dunami lehce porostlými ostřicí. Měli jsme ze svého místa výhled na moře – šplouchalo monotónně po písčitém břehu a mělo zvláštní nehezky šedavě zelenou barvu, trochu jako olej do motorů, ale nás nikdo vidět nemohl, leda rackové, kteří nám s třepotáním křídel krouţili v bezvětří nad hlavou.

Vlhkost v ovzduší kolem nás se dala téměř hmatat jako lehký opar; za šedivými mraky, které se na obloze pomalu převalovaly a přeskupovaly, visel bledavý kotouč slunce. Svým způsobem působila ta přímořská krajina velice melancholicky, a původně jsem ani nechtěl, abychom tam zůstávali dlouho, ale blahodárný nápoj značky Schlitz můj dřívější pocit hrůzy utišil, aspoň na tu dobu.

Jenom moje erotické vzrušení mě neopouštělo, naopak, bylo to se mnou čím dál horší díky Sophii v jejích bílých lastexových plavkách a naší dokonalé izolaci v písčitém koutku, jehoţ tajemná atmosféra na mě působila aţ horečně. Byl jsem v tu chvíli tak zoufalou a bezmocnou obětí pustého priapismu – prvního záchvatu od oné osudné noci s Leslií Lapidusovou –‚ ţe okamţitá prchavá představa, ţe se snad dám vykastrovat, nebyla nesmyslná. Z ostýchavosti jsem urputně leţel na břiše, v těch hrozných plavkách zelené barvy zvratků, které jsem fasoval ještě v armádě, a trpělivě jsem hrál jako obvykle svou roli zpovědníka. A opět jsem vystrčil své antény, které mi hlásily, ţe mi nekyne ţádná spása a ţe mi Sophie nechce sdělit vůbec nic příznivě dvojsmyslného.

“Ale byl ještě jeden důvod, proč jsem nechtěla Nathanovi o Josefovi říct,” pokračovala. “Byla bych mu to neřekla, ani kdyby neţárlil.”

“Jak to myslíš?” zeptal jsem se.

“Chci říct, ţe by ničemu z toho všeho o Josefovi stejně nevěřil – ničemu. Zas se to týkalo Ţidů.”

“Tomu nerozumím, Sophie.”

“Hm, je to sloţitá záleţitost.”

“Pokus se mi to vysvětlit.”

“Totiţ ono se to taky dotýkalo těch lţí, co jsem napovídala Nathanovi o tatínkovi,” řekla. “Jela jsem v tom – řekne se to tak? – aţ po uši.”

Zhluboka jsem se nadechl. “Podívej, Sophie, mateš mě. Nějak mě z toho vyveď. Prosím tě.”

“Tak dobře. Podívej, Stingo. Pokud šlo o Ţidy, nechtěl Nathan věřit ničemu dobrému, co jsem řekla o Polácích. Nedokázala jsem ho přesvědčit, ţe byli taky slušní Poláci, kteří pro záchranu Ţidů riskovali ţivot. Můj otec…“ na chvíli se odmlčela; jako by se jí v hrdle cosi zadrhlo, ale pak přece jen po dlouhém váhání řekla: “Můj otec. Kruci paneboţe, uţ jsem ti ale povídala, jak to bylo –

Nathanovi jsem o něm lhala stejně jako tobě. Ale tobě jsem nakonec řekla pravdu, jenţe Nathanovi jsem ji říct nemohla, protoţe… nemohla jsem mu ji říct proto, ţe… protoţe jsem byla zbabělá.

Nakonec jsem totiţ viděla, ţe otec je hrozná zrůda a ţe tu pravdu o něm nesmím vyjevit, přestoţe to, co byl a co dělal, moje chyba nebyla. A já neměla důvod, proč bych se měla cítit provinilá.”

Znovu zaváhala. “Strašlivě mě to ničilo. Lhala jsem Nathanovi o tatínkovi a on tomu odmítal věřit.

Pak mi bylo také jasné, ţe nebudu nikdy s to povědět mu o Josefovi. A to byl dobrý člověk a statečný. A to byla pravda. Pamatuju se na jedno Nathanovo oblíbené rčení, které mi připadalo hrozně americké: ‚Risk je zisk." Jenomţe já nemohla vyhrát nic.”

“A co bylo s tím Josefem?” připomněl jsem jí trochu netrpělivě.

“Bydleli jsem ve Varšavě ve vybombardovaném pospravovaném domě. Dalo se tam ţít. Ale jen taktak. Byla to hrůza. Nedovedeš si představit, jak byla Varšava během okupace strašná. Tak málo jídla, někdy jen trocha vody, a v zimě jako v lednici. Pracovala jsem v továrně, kde se vyráběl dehtový papír. Dělala jsem deset jedenáct hodin denně. Od toho papíru mi krvácely ruce. Věčně.

Vlastně jsem ani nepracovala pro peníze, spíš abych měla pracovní legitimaci. Pracovní legitimace člověka chránila: nemohli mě poslat do Německa do pracovního tábora. Měla jsem v tom domě ve čtvrtém patře takový titěrný byteček a Josef bydlel se svou nevlastní sestrou dole. Ta nevlastní sestra se jmenovala Wanda, byla o něco starší neţ já. Oba pracovali v ilegalitě, říkalo se jim Zemská armáda. Hrozně ráda bych ti Josefa vylíčila, jenţe to nedovedu, chybějí mi slova. Měla jsem ho moc ráda. Ale o nějaký milostný příběh ve skutečnosti nešlo. Byl mladší, svalnatý chlap, energický a nervní. Na Poláka byl aţ moc snědý, tmavovlasý. Je zvláštní, ţe jsme se spolu moc často nemilovali. Přestoţe jsme spali v jedné posteli. Říkal, ţe si musí šetřit energii na boj. Neměl po formální stránce nijak zvláštní vzdělání. Bylo to s ním jako se mnou – válka mu všechny šance na vzdělání překazila. Ale hodně četl, byl velice chytrý. Nebyl ani komunista, byl anarchista.

Uctíval památku Bakunina a byl naprostý ateista, coţ bylo taky divné, protoţe tou dobou já byla pořád ještě věřící katolička a někdy jsem se musela aţ divit, jak jsem se mohla zamilovat do takového mladíčka, který nevěří v Boha. Ale dohodli jsme se, ţe spolu o náboţenství mluvit nebudeme, a taky jsme nemluvili.

Josef byl vlastně vra…“ Odmlčela se, potom si slova rozmyslela a řekla: “Prostě zabíjel. Zabíjel.

Dělal to pro odboj. Zabíjel Poláky, kteří udávali Ţidy – kteří prozrazovali, kde se po celé Varšavě Ţidé schovávají, ne Ţidé z ghetta, naturellement, ale takříkajíc lepší Ţidé – assimilés, mnozí byli intelektuálové. Bylo dost lidí, kteří udávali Ţidy nacistům, někdy za odměnu, někdy jen tak pro nic za nic. A Josef byl v odboji právě ten, kdo ty zrádce likvidoval. Škrtil je strunou z piana. Nějak se s nimi vţdycky seznámil a pak je uškrtil. Vţdycky kdyţ někoho zabil, zvracel. Zlikvidoval asi šest sedm lidí. Josef a Wanda a já jsme měli ve vedlejším domě přítelkyni a tu jsme měli moc rádi –

velice krásnou dívku Irenu, bylo jí tak pětatřicet, hrozně krásná. Před válkou vyučovala. Je to zvláštní, učila americkou literaturu a pamatuju se, ţe se specializovala na jednoho básníka, jmenoval se Hart Crane. Znáš ho, Stingo? Taky pracovala v odboji, totiţ aspoň jsme si to mysleli –

ale za nějakou dobu jsme se tajně dověděli, ţe dělá pro obě strany a ţe uţ taky udala spoustu Ţidů.

Takţe ji Josef musel zabít. Přestoţe ji předtím měl tak rád. Jednou v noci ji uškrtil strunou od piana a celý druhý den zůstal u mě v pokoji a koukal oknem do prázdna a neříkal ani slovo.”

Sophie zmlkla. Poloţil jsem tvář do písku, myslel na Harta Cranea a cítil jsem, jak se po těle chvěju v rytmickém šplouchání příboje a vzdouvajících se teskných vln, nad kterými zakřičel racek. T y, požehnaná, vedle mne a sirény svým zpěvem kradmo vplétají nás v kolo dne…

“Jak zemřel?” zeptal jsem se znovu.

“Kdyţ zlikvidoval Irenu, nacisti na něho přišli. Asi o týden později. Nacisti měli svoje hrdlořezy z Ukrajiny a ti odbývali to zabíjení. Přišli jednou odpoledne, kdyţ jsem byla pryč, a podřízli Josefovi hrdlo. Kdyţ jsem se vrátila, Wanda ho uţ našla. Vykrvácel na schodech…“

Dlouhé minuty nikdo z nás nepromluvil. Věděl jsem, ţe kaţdé slovo, co říká, je čistá pravda, a zmocnilo se mě zoufalství. Hluboce se mě to dotklo – hryzalo mě svědomí, a přestoţe logicky uvaţující část mé bytosti mi našeptávala, ţe si nesmím klást vinu za nějaké kosmické okolnosti, které jinak naloţily se mnou a jinak s Josefem, nemohl jsem si pomoct a musel jsem si s odporem vzpomenout na svou nedávnou ţivotní dráhu. Co dělal milý Stingo, kdyţ Josef (a Sophie a Wanda) proţívali taková nevýslovná muka ve varšavské Gehenně? Poslouchal Glena Millera, chlastal pivo, jezdil po putykách a honil si péro. Paneboţe, jaký to byl nesrovnatelně jiný svět! Mlčeli jsme nekonečně dlouho, já s hlavou pořád zabořenou v písku, kdyţ vtom jsem ucítil, ţe mi Sophie zajela prsty pod plavky a lehce mi jimi přejela po té zvlášť citlivé partii, kde stehna přecházejí v hýţdě.

Byl to překvapivý a prudce erotický pocit; maně se mi z hloubi hrdla vydral jakýsi chraptivý zvuk.

Prsty se stáhly.

“Stingo, pojď, svlékneme se,” navrhla najednou.

“Co jsi říkala?” zeptal jsem se tupě.

“Abychom se svlékli. Do naha.”

Čtenáři, na okamţik si něco představ. Představ si, ţe jsi ţil neurčitou, ale dost dlouhou dobu s vědomím, ţe lékaři u tebe mají podezření na nějakou smrtelnou chorobu. Jednou ráno ale zazvoní telefon, volá doktor a říká: “Nemusíte si dělat ţádné starosti, všechno to byl falešný poplach.”

Nebo si představ tohle. Stihly tě váţné finanční pohromy, které tě uvrhly do takové bídy a nouze, ţe uvaţuješ o východisku v sebevraţdě. A znovu zasáhne spásonosný telefon a tentokrát se dovíš, ţe jsi vyhrál v státní loterii milion dolarů. Nepřeháním (znovu připomínám, ţe jsem do té doby ještě v ţivotě neviděl nahou ţenu), kdyţ řeknu, ţe ţádné podobné zvěsti by byly ve mně nemohly vyvolat takovou směs ohromení a čistě ţivelného štěstí, jaké mě zalilo při Sophiině něţně proneseném návrhu. Spolu s vyloţeně smyslným dotykem jejích prstů to na mě tak zapůsobilo, ţe jsem jenom lapal po vzduchu. Myslím, ţe jsem se dostal do stavu, kterému se v medicíně říká hyperventilace, a na okamţik jsem si myslel, ţe snad omdlím.

A kdyţ jsem zvedl oči, viděl jsem, jak se vylupuje ze své lastexové Krásy Kalifornie, takţe sotva pár decimetrů před sebou jsem viděl to, co jsem si troufal spatřit teprve na prahu středního věku: tělo mladé ţeny, smetanově bílé, s kyprými prsy a dráţdivě hnědými čepičkami bradavek, hladký ovál břicha s mrkajícím okem pupku a (utiš se, srdce, myslel jsem si tehdy) souměrný trojúhelník chloupků téměř zlatě medové barvy. Díky svému obecnému vzdělání – deset let umně retušovaných fotografií kalendářových krásek a o lidském těle zatemněno – jsem téměř zapomněl, ţe jsou ţeny obdařeny touto předností, a civěl jsem, jako bych spatřil zázrak, ale vtom se jiţ Sophie otočila a skotačivě běţela k moři. “Dělej, Stingo,” volala na mě, “shoď to ze sebe a pojď do vody!”

Zvedl jsem se a pozoroval ji jako v transu. Míním to naprosto váţně, ale ţádný panický asketický rytíř posedlý svatým grálem by byl nemohl hledět na cíl svého svatého putování s pusou víc otevřenou a s větším obdivem, neţ jsem zíral já, kdyţ jsem prvně uviděl ten Sophiin poskakující zadeček – tak kouzelně se podobající perníkovému srdci z pouti obrácenému špičkou vzhůru. Pak skočila do náruče potemnělého oceánu.

Všechno mě natolik vyvedlo z míry, ţe jsem za ní nešel ani do vody. Seběhlo se to tak rychle, ţe mi z toho v hlavě jen vířilo, a stál jsem jako vrostlý nohama do písku. Ta proměna nálady – úděsná kronika Varšavy a vzápětí málem jedním dechem tahle nevázaná hravost. Co to mělo proboha znamenat? Byl jsem nesmírně vzrušený, ale zároveň beznadějně zmatený, protoţe dosud se mi nic podobného nepřihodilo, a neměl jsem ponětí, jak se mám v následujících okamţicích chovat. Tak jsem ze sebe jaksi pokradmu – přestoţe jsme tam byli úplně sami – stáhl plavky a zůstal stát pod

těmi převalujícími se šedivými mraky, zoufale se předváděje se svým muţným stavem před zraky andělů nebeských. Nalil jsem do sebe poslední pivo, celý omámený směsicí nejistého očekávání a radosti. Díval jsem se, jak Sophie plave. Plavala dobře a s jakýmsi uvolněným potěšením; jen jsem doufal, ţe není aţ příliš uvolněná, a chvíli jsem starostlivě přemýšlel, jak to plavání půjde dohromady se vší tou whisky. Bylo parné dusno, ale mě rozrazila zima, jako bych měl malárii.

“Jé, Stingo,” řekla mi se smíchem, kdyţ se vrátila, “tu bandes.”

“Tu… co?”

“Tobě stojí.”

Viděla to ihned. Jelikoţ jsem totiţ nevěděl, co si mám počít, a snaţil se vyhnout společenské neomalenosti, rozloţil jsem se na dece v jakési nonšalantní pozici – nebo aspoň nonšalantní, pokud mi to dovoloval můj záchvat zimnice – tak, aby se ta inkriminovaná část mého těla schovala za loktem; jenţe pokus to byl neúspěšný, protoţe vyklouzl přesně v okamţiku, kdy se Sophie svezla vedle mě a kdy jsme se skutáleli jeden druhému do náručí jako dva delfíni. Úplně jsem se později vzdal, kdyţ jsem se pokoušel vybavit si vzrušivá muka toho objetí. Kdyţ jsem ji líbal, vydával jsem ze sebe cosi podobného rţání poníků, ale líbání bylo taky vše, nač jsem se zmohl; svíral jsem ji kolem pasu jako šílenec a bál jsem se ji vůbec pohladit, ze strachu, aby se snad pod dotykem mých hrubých prstů nerozplynula. Při dotyku jejího hrudníku jsem měl pocit čehosi nesmírně křehkého. Musel jsem si vzpomenout, jak ji Nathan kopl, ale také na její předchozí hladovění.

Moje zimničná třasavka nepominula; uvědomoval jsem si jen nasládlou chuť whisky a teplý pocit vzlínajících jazyků. “Stingo, ty se tak třeseš,” zašeptala mi, kdyţ se na okamţik odtáhla a přerušila mou hladovou hru jazyka. “Uklidni se!” Ale já jsem si uvědomoval, ţe trapně sliním – coţ bylo další poníţení, které mi tanulo na mysli, kdyţ se naše vlhké rty tiskly k sobě. Nedovedl jsem pochopit, proč mám najednou tak vlhkou pusu, a tahle starost mi zabránila, abych odváţněji propátral krajinu prsů a zadečku nebo dokonce, paneboţe, ty nejintimnější partie, které mě tak silně vzrušovaly v mých snech. Jako by se mě zmocnilo bezejmenné ďábelské ochrnutí. Bylo to, jako kdyby se do jednoho hrozivého mraku nad Long Islandem natlačilo deset tisíc učitelů z presbyteriánské nedělní školy a v jejich přísné přítomnosti jako by mi všechny prsty strnuly.

Vteřiny plynuly jako minuty, minuty jako hodiny a já se k ničemu neměl. A pak první krok učinila sama Sophie, jako by chtěla ukončit má muka anebo moţná jen proto, aby se prostě něco začalo dít.

“Ty máš pěkný šlong, Stingo,” řekla a uchopila jej do rukou, jemně, ale pevně, znalecky.

“Díky,” zahučel jsem. Zalila mě vlna nevíry (ona mě skutečně za to bere, uvaţoval jsem), ale přesto jsem se snaţil zachovat si savoir-faire. “Proč mu říkáš šlong: Dole na Jihu mu říkáme jinak.”

Hlas se mi nepřirozeně třásl.

“Nathan mu tak říká,” odpověděla. “A jak mu říkáte na Jihu?”

“Někdy mu říkáme pinďa,” zašeptal jsem. “Místy trošku výš na Jihu mu říkají voháňka nebo taky utahovák. Nebo šroubovák.”

“Nathan říkal, ţe je to jeho ohnivák. Nebo taky puc.”

“Ten můj se ti líbí?” řekl jsem sotva slyšitelně.

“Je roztomilej.”

Uţ si nevzpomínám, co vlastně ukončilo tenhle neskutečný dialog, moţná ţe to ani nebyla ţádná konkrétní příčina. Samozřejmě by se bylo předpokládalo, aby mi sloţila poklonu poněkud vzletnějšími slovy – “fantastický”, “une merveille“, stačilo by i ”fajn”, téměř všecko jiné neţ

“roztomilý” – a moţná právě moje následující zaraţené mlčení ji přimělo, ţe za něj vzala a pumpovala s úsilím, v němţ se spojovala zručnost kurtizány a děvečky. Bylo to překrásné, poslouchal jsem, jak dýchá a vzdychá, a taky jsem zavzdychal, a kdyţ mi zašeptala: “Lehni si na záda, Stingo, chlapečku můj,” bleskly mi hlavou výjevy jejího neukojitelného orálního milování s Nathanem, které mi tak upřímně líčila. Ale bylo toho všeho příliš mnoho, nemohl jsem to uţ

vydrţet – to boţské a tak fantasticky prováděné tření (paneboţe, pomyslel jsem si, řekla mi

“chlapečku můj”) jako by se náhle proměnilo v rozkaz vstoupit s ní do ráje: lítostivě jsem zabečel jako beran, kterého právě poráţejí, pevně jsem stiskl víčka a uvolněnými stavidly jsem nechal

vytrysknout pulzující proud. A pak jsem umřel. Samozřejmě ţe v tom okamţiku bylo nemístné se smát, ale Sophie se rozesmála.

Kdyţ několik minut nato vycítila moje zoufalství, řekla: “Nebuď smutný, Stingo. To se někdy stává, já vím.” Leţel jsem tam celý pomačkaný jako mokrý papírový pytlík, s očima pevně zavřenýma, naprosto neschopen dobrat se hloubek svého neúspěchu. Ejaculatio praecox (Psychologie 4 B, Dukeova univerzita). Celá četa potměšilých šotků jako by výsměšně ten výraz v temných hlubinách mého zoufalství vykřikovala pořád dokola. Cítil jsem, ţe uţ nikdy nebudu s to otevřít oči a pohlédnout na svět – ţe budu jako měkkýš uvězněný v blátě, ten nejniţší ţivočich v moři.

Kdyţ jsem znovu uslyšel její smích, podíval jsem se na ni zpod přivřených víček. “Koukej, Stingo,” říkala před mým nevěřícím zrakem, “tohle je výborné na pleť.” A pozoroval jsem, jak si ta bláznivá Polka hltla z láhve whisky a druhou rukou – tou, kterou mi připravila taková muka i takovou slast zároveň – si můj nešťastný exsudát jemně vtírá do pokoţky.

“Nathan vţdycky říkal, ţe to v sobě má plno báječných vitamínů,” prohlásila. Z nějakého důvodu můj pohled utkvěl na jejím tetování; v tom okamţiku to bylo něco naprosto nevhodného. “Netvař se tak tragique, Stingo. Vţdyť není konec světa, kaţdému chlapci se to někdy stane, zvlášť kdyţ je mladý. Par example, kdyţ jsme se spolu ve Varšavě chtěli poprvé milovat s Josefem, udělal úplně totéţ. Taky byl ještě panic.”

“Jaks poznala, ţe jsem panic?” zeptal jsem se jí se smutným povzdychnutím.

“To já prostě poznám, Stingo. Věděla jsem, ţe to s tou Leslií nebylo k ničemu. Kdyţs říkal, ţes ji dostal do postele, jenom sis vymýšlel. Chudáčku Stingo – tedy abych byla upřímná, já jsem to úplně jistě nevěděla. Jen jsem se domýšlela. Ale měla jsem pravdu, ţe?”

“Měla,” zahučel jsem. “Čistou jako padlý sníh.”

“Josef se ti v mnoha ohledech podobal – byl čestný, přímý, víš, měl v sobě cosi, co z něho dělalo v jistém smyslu malého chlapce. Jde to těţko popsat. Moţná právě proto tě mám tak ráda, Stingo, ţe mi tolik připomínáš Josefa. Třeba bych si ho byla i vzala, kdyby ho nacisti nezavraţdili. Víš, nikdy jsme nezjistili, kdo ho nacistům udal, kdyţ zabil Irenu. Byla to úplná záhada, ale někdo to prostě říct musel. Chodívali jsme spolu ve třech na pikniky. Bylo to během války hrozně těţké –

tak málo jídla –‚ ale párkrát jsme přece jen vyrazili v létě ven a přesně takhle jsme si rozprostřeli deku…“

Bylo to ohromující. Po té vzplanuvší sexualitě, s níţ se předvedla sotva před několika okamţiky, po našem střetnutí – které bylo přes všechen zmatek a pokaţený závěr vrcholným a nejsilnějším záţitkem svého druhu, jaký jsem zakusil –‚ jí ihned vzápětí jela pusa ve vzpomínání jako někomu, kdo upadl do denního snění, a vypadala, jako by se jí to naše zázračné sblíţení nedotklo o nic víc, neţ kdybychom spolu na tanečním parketu tančili nevinný twostep. Nebylo to snad částečně nějak zvráceně způsobeno tím pitím? Měla v tu chvíli jiţ trochu skelné oči, ale pusa jí opravdu jela, jako by draţila tabák. A ať uţ to bylo čímkoli, její náhlá bezstarostnost ve mně vyvolala krajní nepokoj.

Ještě před chvílí si klidně rozmazávala moje bláznivě vytrysknuvší spermatozoa po tváři, jako by se natírala nočním krémem Tekuté stříbro, a teď přitom vůbec nepovídá o mně (a to mi prosím řekla “chlapečku můj”), a dokonce ani o nás dvou, ale o nějakém svém milenci, který uţ leţí leta pod drnem. Zapomněla, ţe sotva před několika minutami byla ve stavu téměř mě zasvětit do tajů orálního koitu, do oné svátosti, na kterou jsem se ţádostivě těšil uţ od čtrnácti let? Mohou snad ţeny vypínat své vášně, jako kdyţ otáčejí vypínačem? A Josef? Ten zájem, s nímţ se svým milencem obírala, mě doháněl k šílenství a nemohl jsem se smířit s myšlenkou – snaţil jsem se ji zapudit do nejzazších koutů mysli –‚ ţe ten překotný projev vášně, kterým mě na několik vzrušených chvil tak štědře zahrnula, byl jen výsledkem přenesené identity; ţe jsem byl jen okamţitou náhraţkou Josefa, tělo z masa a krve, které mělo vyplnit její efemérní fantazii: Kromě toho jsem si však téţ všiml, ţe začínala být trochu nekoherentní; intonace jejího hlasu zněla trochu nadneseně a těţce a její rty se pohybovaly podivně nepřirozeně, jako by byly otupeny novokainem.

Její jakoby očarovaný vzhled mě víc neţ znepokojoval. Vzal jsem jí láhev s několika zbývajícími hlty whisky z ruky.

“Dělá se mi z toho špatně, Stingo, hrozně špatně, kdyţ si pomyslím, jak to všechno mohlo vypadat jinak. Kdyby byl Josef nezemřel. Tolik mi na něm záleţelo. Daleko víc neţ na Nathanovi, skutečně. Josef se mnou nikdy tak špatně nenakládal jako Nathan. Kdo ví? Moţná ţe bychom se byli vzali, a kdybychom byli manţelé, ţivot by byl úplně jiný. Třeba jenom jedno, par example – ta jeho nevlastní sestra Wanda. Byla bych ho dostala z jejího špatného vlivu a to by bylo něco úţasného. Kde je ta láhev, Stingo?” Uţ kdyţ hovořila, vylil jsem za zády, aby to neviděla, zbytky whisky do písku. “Tu láhev. Ale zpátky k té Wandě, ta byla kveč, nic jiného neţ kveč!” (Výraz kveč se mi hrozně líbil. Nathan, zas se tu objevil Nathan!) “Ţe Josefa zabili, za to mohla ona. Ano, přiznávám – il fallait que… Totiţ vím, ţe bylo nutné, aby někdo udávání Ţidů mstil, ale proč měl být pokaţdé tím vrahem Josef? Proč? A na to měla nejsilnější vliv právě Wanda, kveč. Pravda, v odboji zastávala vedoucí funkci, ale copak je to fér, kdyţ z vlastního bratra udělá jediného zabijáka v celé naší čtvrti? Copak to bylo fér, no řekni! Pokaţdé, kdyţ někoho zabil, zvracel, Stingo.

Zvracel! Napůl se z toho vţdycky pomátl.”

Zatajil jsem dech: v obličeji zpopelavěla a zoufalými trhanými pohyby kolem sebe hmatala po láhvi a něco si pro sebe kňučela. “Sophie,” řekl jsem jí, “Sophie, whisky uţ není.”

Byla však ponořená do sebe, myšlenkami kdesi ve svých vzpomínkách, pláč zřejmě na krajíčku, a jako by uţ vůbec neslyšela. Najednou jsem si poprvé v ţivotě uvědomil význam výrazu

“slovanská melancholie”: po obličeji se jí rozlil smutek jako černé stíny zalehnuvší zasněţené pole!

“Zatracená potvora, ta Wanda! Ta to všechno způsobila. Všecko. Ţe Josef zemřel a já šla do Osvětimi a všecko!” Rozvzlykala se a slzy jí vyrývaly do tváří ohyzdné čáry. Stál jsem tam nešťastný a úplně bezradný. A přestoţe Eros uţ prchl, vztáhl jsem po ní ruku, vzal ji do náruče a přitiskl k sobě. Poloţila mi hlavu na prsa. “Kristepane, Stingo, já jsem tak strašně nešťastná!”

sténala. “Kde je Nathan? Kde je Josef? Kde jsou všichni? Stingo, Stingo, já bych chtěla umřít!”

“Ššš, Sophie,” tišil jsem ji a hladil ji po nahém rameni, “všechno bude zase v pořádku.” (Jenţe asi sotva!)

Alkohol, vyčerpání, smutek, čiré vlhké horko – to všechno na ni dolehlo a ona mi usnula v náručí. Sám jsem byl přepitý pivem a unavený, takţe jsem usnul taky, přitisknut k jejímu tělu jako k záchrannému pásu. Zdály se mi nesmyslné propletené sny, všechny ty zvláštní sny, které se mi opakovaly celý ţivot – sny ve snech, o absurdních pronásledováních, honbě za nějakou záhadnou cenou do neznámých míst: vzhůru po příkrých hranatých schodech, v loďkách špinavými kanály, vychýlenými kuţelkářskými drahami a labyrintem ţelezničních dep (tam jsem spatřil svého zboţňovaného profesora z Dukeovy univerzity, vystrojeného do tvídového obleku, stál u řídicího panelu trakce rychle jedoucí pustě zejícími a křiklavě osvětlenými suterénními prostory a hlubokými sklepy a tunely. Také nějakou podivnou hrůznou stokou. Cíl mi byl jako vţdycky záhadou, i kdyţ jako bych nějak matně tušil, ţe jde o ztraceného psa. Kdyţ jsem se pak s trhnutím probudil, rázem jsem si uvědomil, ţe Sophie se nějak z mého náručí vymanila a zmizela. Vykřikl jsem, ale výkřik se mi zadrhl v hrdle a zazněl pouze jako přidušený sten. Srdce se mi poplašeně rozbušilo. Rychle jsem se snaţil navléct plavky, vylezl jsem o kousek výš na vedlejší dunu, abych se mohl rozhlédnout po pláţi – ale na celé té smutné ploše písku jsem neviděl nic, vůbec nic.

Zmizela.

Šel jsem se podívat na duny – jen pustá pláň zarostlá ostřicí. Nikde nikdo, ani na nejbliţším úseku pláţe, kde jsem spatřil jen neurčité obrysy nějaké podsadité, obtloustlé postavy, která se pohybovala mým směrem. Rozběhl jsem se k ní a postupně jsem v ní rozeznal osmahlého zavalitého naháče, který ţvýkal párek. Zplihlé vlasy, vprostřed rozčísnuté na pěšinku, měl připlácnuté k hlavě; tupě se na mě šklebil.

“Neviděl jste tady někde náhodou… takovou plavovlásku, opravdu fantastickou, zářivě plavou…“ rozkoktal jsem se.

S úsměvem přikyvoval.

“Kde?” zeptal jsem se s ulehčením.

“No hablo inglés,” odpověděl.

Tu krátkou rozmluvu mám dodnes vrytu v paměti – moţná o to ţivěji, ţe v tom okamţiku, kdy

mi odpověděl, jsem přes jeho chlupaté rameno zahlédl Sophii, její hlavu ne větší neţ zlatou tečku daleko na petrolejově zelených vlnách. Bez rozmýšlení jsem skočil za ní. Jsem docela dobrý plavec, ale toho dne jsem podal přímo olympijský výkon, bušil jsem rukama do špinavé mořské pláně a jen jsem si uvědomoval, jakou sílu dodává svalům mých rukou a nohou strach a zoufalství a ţene mě vpřed s takovou divokostí, ţe bych byl v sobě něco podobného nikdy nehledal. Mírně se pohupujícím mořem jsem postupoval kupředu: nicméně mě udivovalo, kam aţ doplavala, a kdyţ

jsem se na okamţik zastavil a šlapal vodu, jen abych se orientoval a podíval se, kde přesně je, zjistil jsem k svému velkému zděšení, ţe urputně brázdí oceán dál a dál, snad někam do Venezuely.

Zavolal jsem na ni, jednou, podruhé, ale plavala pořád kupředu. “Sophie, vrať se!” křičel jsem, ale jako bych zapřísahal vzduch.

Zhluboka jsem se nadýchl, pomodlil se v duchu krátkou modlitbičku k někdejšímu křesťanskému pánubohu – první po mnoha letech – a znovu jsem herojsky krauloval na jih za tou vzdalující se kšticí ţlutých vlasů. Pak jsem náhle zpozoroval, ţe dramaticky získávám na rychlosti, zrakem rozostřeným slanou vodou jsem viděl, ţe se přede mnou Sophiina hlava zvětšuje a ţe se ke mně přibliţuje. Uvědomil jsem si, ţe přestala plavat a za několik vteřin jsem ji drţel za ramena. Byla ponořená ve vodě téměř po oči, ale ještě zdaleka se netopila, v očích však měla divoký výraz kočky zahnané do kouta, polykala vodu a byla zřejmě krajně vyčerpaná. “Nech mě! Nech mě!”

vykřikovala zajíkavě a odstrkovala mě zesláblou rukou. Ale vrhl jsem se po ní, popadl ji zezadu s hysterickou rozhodností kolem pasu a zakřičel: “Mlčíš!” Byl bych se rozplakal úlevou, kdyţ jsem vzápětí ucítil, ţe v mém náručí neklade ţádný odpor, který jsem původně očekával, ale spolehla se na mě a nechala mě plavat ke břehu, vydávajíc jen tiché vzlyky, které mi s vodou bublaly přes tváře do ucha.

Kdyţ jsem ji vytáhl na břeh, padla na všechny čtyři a jedním proudem ze sebe vyprázdnila do písku půl galonu mořské vody. Zajíkajíc se a prskajíc, natáhla se pak těsně při břehu s obličejem do písku a jako stiţená epileptickým záchvatem, začala se neovladatelně třást v křečovitém návalu ţalu, jaký jsem u ţádné jiné lidské bytosti v ţivotě neviděl. “Paneboţe,” sténala, “pročs mě nenechal umřít? Pročs mě nenechal utopit? Já jsem přece tak špatná – tak hrozně špatná! Pročs mě nenechal utopit?”

Stál jsem tam nad její nahou postavou úplně bezradný. Osamělý chodec po pláţi, kterého jsem předtím oslovil, postával opodál a hleděl na nás. Všiml jsem si, ţe má na rtech šmouhu od kečupu; snaţil se mi cosi radit smutnou, sotva slyšitelnou španělštinou. Náhle jsem se sesunul na zem k Sophii, uvědomuje si, jak jsem sám rozrušený, a pohladil jsem ji zesláblou rukou po zádech. Ten dotyk si dodnes dovedu vybavit: skeletální křivka její páteře s kaţdým obratlem zřetelně hmatatelným se po celé délce hadovitě svíjela a vlnila v křeči zajíkavého dechu. Začalo mrholit, teplým mlhavým oparem, který se mi na tvářích sráţel v kapičky vody. Poloţil jsem jí hlavu na rameno. Pak mi řekla: “Měl jsi mě nechat utopit, Stingo. Nikdo v sobě nemá tolik špatnosti. Nikdo.

Nikdo není tak špatný!”

Ale nakonec si dala říct, oblékla se a jeli jsme zpátky do Brooklynu a do Růţového paláce. Po kávě trochu vystřízlivěla a zbytek odpoledne a začátek večera prospala. Kdyţ se probudila, byla pořád ještě hodně rozjitřená – vzpomínka na osamělé plavání do prázdna ji zřejmě nervově úplně vyčerpala‚ ale i tak se zdála relativně vyrovnaná, aspoň na člověka, který dospěl téměř na samý kraj. Pokud šlo o fyzickou újmu, zřejmě neměla ţádné větší potíţe, přestoţe zahlcení slanou vodou vyvolalo škytavku a způsobilo, ţe po hodiny jí z hrdla vybuchovalo mohutné, dámy nehodné škytání.

A pak – Bůh sám ví nejlíp, do jakých hloubek své minulosti mě uţ dříve vzala. Ale zůstavila mě s nezodpovězenými otázkami. Moţná si uvědomovala, ţe pro ni není návratu do přítomnosti, leda kdyby se dovedla konečně donutit a vyjevit všechno, co přede mnou ještě skrývala a co moţná dokonce (kdo ví?) skrývala i před sebou. A tak mi během zbytku toho deštivého víkendu pověděla ještě hodně o tom údobí stráveném v pekle. (Hodně a hodně, ale ne všecko. Jedna skutečnost v ní zůstávala stále pohřbená, zasutá v říši nevyslovitelného.) Ale já jsem nakonec začínal rozeznávat obrysy té “špatnosti”, která se jí nemilosrdně táhla v patách z Varšavy do Osvětimi a odtamtud aţ

do těch příjemných měšťanských ulic Brooklynu a pronásledovala ji jako démon.

* * *

Sophii zatkli někdy v půli března 1943. Bylo to několik dní poté, co Josefa zabili ukrajinští gardisté. Šedivý den s poryvy větru a plouhavými oblaky stále ještě syrově zimními. Pamatovala si, ţe to bylo pozdě odpoledne. Kdyţ se rychlá trojdílná souprava elektrické dráhy někde na předměstí Varšavy se zaskřípěním zastavila, zmocnil se jí daleko silnější pocit neţ nějaká pouhá předtucha.

Byla to naprostá jistota – jistota, ţe ji pošlou do koncentračního tábora. Tahle šílená myšlenka jí probleskla hlavou ještě dřív, neţ gestapáci – bylo jich něco přes půl tuctu – s lomozem naskákali do vozu a všem nařídili vystoupit na ulici. Věděla, ţe je to lapanka – zátah, kterého se hrozila a který tušila uţ v okamţiku, kdy se tramvaj s cuknutím zastavila; z náhlého zpomalení jako by vycítila osud. A osud jako by vycítila i ze štiplavého kovového zápachu zabrzděných kol třoucích se o kolejnice, i z toho, jak setrvačnost trhla sedícími i stojícími cestujícími dopředu, aţ zoufale zatápali po neexistující opoře. To není ţádná nehoda, pomyslela si, to je německá policie. A pak uţ

slyšela štěknout rozkaz: “Raus!”

Šunku našli téměř ihned. Její taktika – přivázala balík se šunkou obalený novinami přímo pod šaty na tělo, aby to vypadalo, ţe je ve vysokém stupni těhotenství – byla uţ obehraná a spíš přitahovala pozornost, neţ aby mohla poslouţit jako lest; Sophie to nicméně zkusila, nakonec jí stejně radila i selka, co jí vzácné maso prodala. “Můţete to aspoň zkusit,” řekla. “Kdyţ to ponesete otevřeně, tak vás chytnou nabeton. Navíc vypadáte a jste oblečená moc nóbl, do venkovských bab máte daleko. Třeba vám to pomůţe.” Sophie lapanku nečekala, ani si nepředstavovala, ţe bude tak důkladná. Gestapácký rabiát přimáčkl Sophii k vlhké zdi, netajil se opovrţením nad jejím úskokem

“pitomé Polky”, vytáhl z kapsy nůţ a s uspokojením a skoro aţ s jakousi neúřední něhou jej zapíchl s poťouchlým úsměvem do vystupující falešné placenty. Sophie si pamatovala, ţe nacistovi cítila z úst sýr, a také si zapamatovala, co řekl, kdyţ nůţ zajel do kýty, která ještě nedávno byla součástí docela spokojeného vepříka. “To nedovedeš říct ani au, Liebchen?” V hrůze byla s to ze sebe vypravit jen cosi zoufale banálního, ale i za tu malou námahu si vyslouţila se svou pěknou němčinou poklonu.

Čekala, ţe ji určitě budou mučit, ale nějak tomu unikla. Ten den jako by byl takový zmatek, ţe Němci měli plné ruce práce; museli po ulicích zahánět do stád jako dobytek stovky Poláků a odvádět je do vězení, takţe přečin, kterého se dopustila (prováţení masa na černo bylo těţké provinění) a za který by ji byli podrobně vyslýchali, zůstal v tom obecném zmatku nějak bez povšimnutí. Ale ne ţe jej nevzali na vědomí, stejně jako tu šunku. V nechvalně známém hlavním stanu gestapa – v té příšerné varšavské napodobenině satanova předpokoje – leţela růţově se lesknoucí šunka rozbalená na stole mezi ní, s policejními řetízky na rukou, a superaktivním snaţílkem s monoklem na oku, který jí téměř přesně připomínal Ottu Krugera a který z ní chtěl vymáčknout, kde ten paš sebrala. Jeho tlumočnice, mladší Polka, měla záchvat kašle. “Takţe ty pašovala na černou!” rozkřikl se na ni zpotvořenou polštinou, a kdyţ Sophie odpověděla německy, sklidila za ten den jiţ druhou poklonu. Úlisný nacistický úsměv se zablýsknutím obrovitých stoliček, přesně jako v hollywoodském filmu z osmatřicátého roku. Ale nebylo v něm nic dobrého.

Je si vědoma váţnosti svého činu, je si vědoma, ţe jakékoli maso, natoţ maso této kvality, je určeno pro Reich? Dlouhým nehtem odrýpl velký tučný kousek a strčil si ho do úst. Ţvýkal.

Hochqualitätfleisch. Najednou jeho hlas ztvrdl, proměnil se ve štěkot. Kde jsi dostala takové maso?

Kdo ti ho prodal? Sophie si vzpomněla na nebohou selku, protoţe věděla, jaká odplata by na ni čekala, a tak zkusila hrát na čas: “Víte, to nebylo pro mě, prosím, to maso. Bylo pro matku, ţije na opačném konci města. Je smrtelně nemocná, má tuberkulózu.” Jako kdyby mohl mít takový altruistický cit ten nejmenší účinek na tuhle nacistickou karikaturu, na kterou uţ začínalo doléhat klepání na dveře a zuřivé vyzvánění telefonu. Byl to pro Němce s jejich lapankou šílený den.

“Tvoje máma mi můţe být ukradená!” rozeřval se. “Já chci vědět, kdes dostala to maso! Řekni mi to, nebo to z tebe dám vymlátit!” Ale bušení na dveře nepřestávalo, začal zvonit další telefon a malá kancelář se proměnila v celu šílenství. Gestapácký důstojník zařval na svého podřízeného, ať tu polskou děvku odvede pryč – a tehdy ho Sophie viděla naposledy, stejně jako tu šunku.

Jindy by ji třeba ani nechytili. Čekala v téměř úplné temnotě cely předběţného zadrţení s desítkami dalších Varšavanů obojího pohlaví, všechno úplně cizích lidí, a celou bytostí si uvědomovala tu ironii náhody. Většinou to byli mladí lidé, i kdyţ ne všichni, přes dvacet, kolem třiceti. Cosi v jejich chování – moţná to bylo jen jejich úporné kamenné mlčení – jí řeklo, ţe to jsou členové odboje. Příslušníci ZA – Zemské armády. V tu chvíli ji napadlo, ţe snad měla (jak se původně chystala) počkat s cestou do Noweho Dwóra pro maso do druhého dne, protoţe by byla nejela elektrickou dráhou, jiţ Němci zřejmě přepadli, aby mohli zatknout některé členy ZA, kteří v ní cestovali. Nacisté často nastraţovali sítě na velké ryby a přitom chytili menší mřenky, jako ten den Sophii. Seděla na kamenné podlaze (byla uţ půlnoc), zoufalá, co asi bude doma, kde zůstaly její děti Jan s Evou, a nebyl tam nikdo, kdo by se o ně postaral. V chodbách před celou bylo slyšet pořád nějaké hlasy a rozruch, šoupání nohou a strkání lidských těl, protoţe vězení se pořád plnilo dalšími a dalšími oběťmi denního zátahu. Zamříţovaným oknem ve dveřích zahlédla známou tvář a srdce se jí proměnilo v olovo. Po té tváři stékaly čúrky krve. Byl to obličej jednoho mladého muţe, kterého znala pouze křestním jménem, Wladyslaw; redaktor ilegálních novin, několikrát s ní krátce mluvil dole v bytě u Wandy a Josefa. Nevěděla proč, ale v tu chvíli si byla téměř jista, ţe Wandu museli zatknout také. Pak ji napadla další myšlenka. Maria Panno, vydechla a naráz při tom pomyšlení ochabla jako mokrý list: ţe se na tu šunku (mimo skutečnost, ţe ji spolykalo gestapo) určitě zapomnělo a ţe je její osud, ať uţ má být jakýkoli – svázán s osudem odboje. Představa toho osudu na ni dolehla s tak těţkou černou předtuchou, ţe i slovo “úděs” by její stav vyjadřovalo jen chabě.

Tu noc nespala. V cele byla zima a temno jako v hrobce a rozeznala jen tolik, ţe osoba – kterou sem uvrhli k ránu – je ţena. A kdyţ dovnitř mříţí pomalu začalo pronikat svítání, s šokem, i kdyţ

ne právě s překvapením zjistila, ţe je to Wanda. V bledém úsvitu začala na Wandině tváři rozeznávat škaredou ránu; byla skutečně ošklivá a Sophii připomínala rozmačkané červené hrozny.

Uţ ji chtěla vzbudit, ale rozmyslela si to a stáhla ruku zpátky; jenţe Wanda se v tom okamţiku sama probudila, zasténala, zamrkala a zůstala hledět do Sophiiných očí. Nikdy nezapomene ten údiv ve Wandině rozbité tváři. “Zosia!” vykřikla a objala ji. “Zosia! Co ty tady proboha děláš?”

Sophie propukla v pláč a plakala tak zoufale a nešťastně Wandě na rameni, ţe to trvalo dlouhé minuty, neţ byla s to ze sebe dostat slovo. Wandina síla a trpělivost byla pro Sophii jako vţdycky zdrojem útěchy; Wanda jí konejšivě šeptala do ucha a hladila ji mezi lopatkami, jako by to dělala sestra, matka nebo pečlivá ošetřovatelka; Sophie by byla dovedla v jejím náručí i usnout. Ale mučila ji hrozná úzkost, a kdyţ se trochu vzpamatovala, hned jí vypověděla příběh svého zatčení na dráze. Trvalo to jen pár vteřin. Slova se jí hrnula zmateně z úst, a vědoma si spěchu a zkratkovitosti i palčivé touhy dostat odpověď na otázku, která jí doslova svírala v křeči všechny vnitřnosti uţ dvanáct hodin: “Děti, Wando! Jan a Eva. Jsou v pořádku?”

“Ano, jsou. Jsou někde tady. Nacisti jim neublíţili. Zatkli všechny lidi v domě – všechny, i tvoje děti. Úplně to vybílili.” Přes pevné rysy její široké tváře, poničené ohyzdnou ranou, přelétl zmučený výraz. “Paneboţe, sebrali dnes tolik lidí z odboje. Já věděla, ţe uţ nám moc času nezbývá, kdyţ zabili Josefa. To je katastrofa!”

Aspoň ţe se dětem nic nestalo. Ţehnala za to Wandě, protoţe se jí neuvěřitelně ulevilo. Pak podlehla nutkání a lehce se prsty přiblíţila k poraněné tváři, k rudě ohraničené, houbovitě zjitřené ráně, ale nedotkla se jí a nakonec stáhla ruku zpátky. Znovu se přitom rozplakala. “Co ti to udělali, Wando, chudinko moje!” šeptala.

“Jedna gestapácká gorila mě shodila ze schodů a dupala po mně. Já bych je…“ Zvedla oči vzhůru, ale deroucí se kletby jí nesešly ze rtů. Němce kdekdo neustále a tak dlouho proklínal, ţe jakákoli sebeneobvyklejší nadávka musela kaţdému připadat nijaká; radši drţet jazyk za zuby.

“Není to tak zlé. Myslím, ţe mi nic nezlomil. Asi to vypadá horší, neţ to je.” Znovu vzala Sophii kolem pasu a přitlumeně ji konejšila: “Chuďátko Zosio. Jen si představ, tys taky musela spadnout do téhle hnusné pasti.”

Wanda! Jak vůbec Sophie mohla změřit nebo přesně vyjádřit svůj krajní cit k Wandě – tu směsici lásky, závisti, nedůvěry, závislosti, nevraţivosti a obdivu? V některých ohledech si byly tak

podobné, a přitom zas tak rozdílné. Ze začátku je k sobě přitahovalo společné okouzlení hudbou.

Wanda přijela do Varšavy studovat na konzervatoři zpěv, ale ty ambice jí válka rozbila stejně jako Sophii. Kdyţ se náhodou Sophie nastěhovala do téhoţ domu, co bydlela Wanda a Josef, zpečetil jejich přátelství Bach a Buxtehude, Mozart a Rameau. Wanda byla vysoká mladá ţena atletické postavy, s půvabnýma chlapeckýma rukama a nohama a s ohnivě rudými vlasy. Oči měly neodolatelně čistou, safírově modrou barvu, jakou v ţivotě Sophie neviděla. Na tváři lehounký poprašek droboučkých jantarových pih. Dokonalou krásu trochu kazila poněkud nápadněji vystupující brada, ale Wanda v sobě měla jakousi neobyčejnou ţivost, světélkující intenzitu, která ji někdy aţ nápadným způsobem proměňovala; vţdy jako by se celá rozzářila a byla samé jiskry a oheň (Sophii často napadlo slovo fougueuse) jako její vlasy.

V Sophiině a Wandině předchozí výchově byla jedna výrazná podobnost: obě totiţ byly vychovány v prostředí nadšeného germánství. Wanda měla sugestivně německé jméno, Muck-Horch von Kretschmann – protoţe se narodila německému otci a polské matce v Lodţi, kde hlavně v obchodě a v průmyslu, zvláště textilním, silně převládal německý vliv, jestli by nebylo vhodnější spíš říct, ţe přímo vládl. Tatínek byl továrník a vyráběl laciné vlněné zboţí, a ten ji přiměl naučit se německy uţ velice záhy; mluvila plynnou němčinou bez známek cizí výslovnosti, jako Sophie, ale srdcem a celou duší byla Polka. Sophie nikdy nevěřila, ţe se můţe v lidské hrudi skrývat takové vlastenectví, a to dokonce měřeno měřítky země tak zapálených vlastenců. Wanda jako by byla nová Rosa Luxemburgová, kterou zboţňovala. Jen málokdy se zmínila o otci a také nikdy nevysvětlila, proč se úplně vzdala německé části svého původu; Sophie pouze věděla, ţe Wanda dýchala a celým tělem vpíjela myšlenku svobodného Polska a snila jen a jen o ní – o zářné budoucnosti osvobozeného polského proletariátu po konci války – a ta vášeň z ní udělala jednu z nejspolehlivějších a nejoddanějších členek odboje. Byla neúmorná, nebojácná, chytrá – prostě planoucí pochodeň. Se svou dokonalou znalostí jazyka okupačních hord byla pro podzemní hnutí vedle své horlivosti a všech ostatních schopností neobyčejně cenná. Wanda věděla, ţe Sophie také tak přirozeně ovládá němčinu, ale ţe ten dar odmítá dát do sluţeb odboje, coţ byl zprvu důvod, proč se na Sophii rozhněvala a proč se obě přítelkyně dostaly téměř na pokraj katastrofální roztrţky. Sophie se totiţ v hloubi duše jakékoli spolupráce s podzemním hnutím v boji proti nacistickému šílení k smrti bála, a taková neangaţovanost připadala Wandě nejen protivlastenecká, ale viděla v ní čin morálního zbabělství.

Několik týdnů před Josefovým zavraţděním a nacistickým zátahem se členům Zemské armády podařilo ukořistit v městě Pruszków nedaleko Varšavy gestapácké nákladní auto s úplným pokladem dokumentů a plánů. Wanda na první pohled poznala, ţe početné tlusté spisy obsahují nejtajnější zprávy na nejvyšší úrovni. Ale bylo jich mnoho a bylo zapotřebí je co nejdříve přeloţit.

Kdyţ Wanda přišla za Sophií a poţádala ji, aby jí s dokumenty pomohla, Sophie opět nebyla s to říci ano a znovu se dostaly do toho starého bolestivého sporu.

“Já jsem socialistka,” řekla tenkrát Wanda, “ale ty nemáš vůbec ţádnou politiku. Navíc dáš ještě na pánaboha. Nic proti tomu. Dřív bych tebou jen pohrdala, Zosio, pohrdala a nesnášela tě. Sama mám přátele, kteří pořád ještě nechtějí mít s takovými lidmi jako ty nic společného. Ale z tohohle jsem myslím vyrostla. Stupidní dogmatismus některých mých známých mi jde na nervy. A nadto, jak si určitě uvědomuješ, tě mám prostě ráda. Proto se na tebe nesnaţím působit nějakými politickými nebo ideologickými důvody. Stejně by ses ani s řadou z nich nechtěla stýkat. Já jsem typická, ale oni tvoje typy rozhodně nejsou – to nakonec víš. Jenţe ne všichni v odboji pro to mají politické důvody. Obracím se na tebe ve jménu humanity. Snaţím se zapůsobit na tvůj smysl pro slušnost, na tvoje city lidského tvora a Polky.”

V tom okamţiku se Sophie – jak tomu bylo po takových plamenných Wandiných přesvědčovacích manávrech vţdycky – odvrátila a neříkala nic. Zahleděla se oknem ven na pustou zimní Varšavu, vybombardované domy a hromady sutin přikryté rubášem (nedalo se to vyjádřit jiným slovem) sírově špinavého, sazemi začerněného sněhu – pohled, který v ní vţdy vyvolal příval hořkých slzí, ale v tu chvíli jen tíţivou apatii, protoţe uţ se vlastně stal součástí kaţdodenní šedivé bídy toho úděsného zpustošeného, vyhladovělého a umírajícího města. Kdyby peklo mělo

předměstské čtvrti, vypadaly by jako tahle pustina. Strčila si konečky rozbolavělých prstů do úst.

Nemohla si na ně natáhnout ani ty nejobyčejnější rukavice. Prací bez rukavic v továrně na dehtový papír si ruce úplně zničila; jeden palec se jí škaredě podebíral a bolel ji. Odpověděla Wandě: “Uţ

jsem ti to řekla a říkám ti to znovu, má milá, nemůţu. Nechci. To je všechno.”

“A důvod máš pořád stejný?”

“Ano.” Proč Wanda nemůţe přijmout její rozhodnutí a dát jí pokoj? Ta její úpornost je k zešílení.

“Wando,” řekla tiše, “nechci to rozvádět dál, neţ musím. Je mi trapné, kdyţ mám opakovat, co by ti mělo být naprosto jasné, aspoň podle toho, jak tě znám; jsi přece v zásadě nesmírně citlivá. Ale ve své situaci – a říkám to znova – nic podobného riskovat nemohu, vţdyť jsou tady ty děti…“

“Je spousta ţen v Zemské armádě a taky mají děti,” skočila jí Wanda prudce do řeči. “Copak to nemůţeš pochopit?”

“Uţ jsem ti řekla jedno, já nejsem jako ta ‚spousta ţen" a nejsem členka Zemské armády,” odbyla ji Sophie jiţ zlostně. “Já jsem sama sebou! Musím jednat podle svého svědomí. Ty děti nemáš.

Tobě se to mluví. Já přece nemůţu vystavovat ţivoty svých děti takovému nebezpečí. Uţ to mají tak jako tak těţké.”

“Bohuţel mi to od tebe připadá velice uráţlivé, Zosio, ţe se stavíš na nějakou jinou úroveň neţ

ostatní. A nejsi s to obětovat…“

“Já uţ jsem obětovala,” řekla Sophie hořce. “Ztratila jsem manţela a otce a matka umírá na tuberkulózu. Kolik toho musím proboha obětovat?” Wanda mohla sotva vědět o antipatii – říkejme tomu lhostejnost –‚ jakou chovala Sophie vůči manţelovi a otci, kteří uţ leţeli tři roky mrtví někde v sachsenhausenském hrobě; její slova zřejmě na Wandu výmluvně zapůsobila a hned vzápětí Sophie ucítila, ţe s ní Wanda hovoří daleko umírněnějším tónem, a skoro se jí zdálo, ţe aţ

konejšivým.

“Zosio, podívej, do nijak zvlášť nebezpečné situace by ses nedostala. Nikdo by na tobě nechtěl, abys dělala něco skutečně riskantního – ani zdaleka by to nebylo, co dělají ostatní soudruzi nebo já.

Je to záleţitost tvého mozku, tvé hlavy. S tou znalostí němčiny bys mohla udělat spoustu úplně neocenitelných věcí. Odposlouchávat jejich krátkovlnné vysílání, překládat. Dokumenty, co jsme včera ukořistili z gestapáckého vozu v Pruszkówě. Aby bylo jasno: mají cenu zlata, o tom není pochyb. Samozřejmě bych to mohla dělat sama, ale je toho hrozně moc a já mám v hlavě tisíc jiných věcí. Copak to nevidíš, Zosio, jak bys mohla být neuvěřitelně uţitečná, kdybychom ti sem pár těch dokumentů směli doručit, bylo by to úplně bezpečné – nikdo by neměl nejmenší podezření.” Odmlčela se a pak řekla naléhavým tónem: “Ještě si to musíš rozmyslet, Zosio. Tohle začíná uţ být za hranicí slušnosti. Jen si pomysli, co pro nás pro všechny můţeš udělat. Pomysli na celou naši zem! Pomysli na Polsko!”

Snášel se soumrak. Na stropě zoufale mţourala slabounká ţárovka – ten večer měli štěstí, často elektrika nešla vůbec. Sophie od rána přenášela haldy dehtového papíru a uvědomovala si, jak ji bolí v kříţi, dokonce víc neţ oteklý a podebraný palec. Jako vţdycky se cítila špinavá, lepkavá.

Unavenýma, bolestně pálícíma očima hleděla na pusté panoráma města, na které slunce jako by uţ

vůbec nechtělo zazářit. Vyčerpaně zívla, Wandu uţ vlastně neposlouchajíc, nebo spíš nevnímajíc skutečný smysl slov, která začínala znít řezavým, hekticky úporným tónem. Uvaţovala, kde je asi Josef a jestli se mu něco nestalo. Věděla, ţe sleduje někoho někde na druhém konci města, s tou smrtící strunou svinutou pod kabátem, devatenáctiletý chlapec za posláním smrti, pomsty.

Nemilovala ho, ale – hrozně jí na něm záleţelo, ráda cítila teplo jeho těla vedle sebe v posteli, a úzkost o něho ji nepřejde, dokud se nevrátí. Panno Maria, matko Boţí, pomyslela si, jaký já mám ţivot! Dole na ohyzdné ulici – šedivé a rozryté a nevzhledně anonymní jako ošlapaná podráţka –

pochodovala v prudkém větru četa německých vojáků, límce blůz rozevláté, pušky přes rameno; netečně sledovala, jak zacházejí za roh a mizí v ulici, kde by byla mohla u chodníku vidět, nebýt vybombardovaného domu, který bránil ve výhledu – ocelovou konstrukci veřejné šibenice; bylo to zařízení běţně vyuţívané asi jako věšák, na kterém vetešníci rozvěšují obnošené šatstvo, a na jejím vodorovném rameni se uţ kroutilo a houpalo bezpočet varšavských občanů. A pořád se tam houpali a kroutili. Kristepane, copak ty vraţdy nikdy neskončí?

Byla příliš unavená, takţe neměla sílu udělat ani špatný vtip, ale napadlo ji, a uţ to měla přímo na jazyku, vyjevit Wandě jednu nehoráznost ukrytou hluboko v srdci: jediná věc, která by mě dovedla zlákat do vašeho světa, by bylo rádio. Poslouchat Londýn. Ale ne válečné zprávy. Ne zprávy o vítězství Spojenců ani o bojích polské armády nebo příkazy polské exilové vlády. Nic takového. Ne, já si docela prostě myslím, ţe bych stejně jako vy riskovala ţivot a pomáhala, kdybych si mohla jednou jedinkrát poslechnout, jak sir Thomas Beecham diriguje Cosi fan tutte.

Byla to hrozná, sobecká myšlenka, a hned kdyţ jí bleskla hlavou, si uvědomila, jak je neskonale nízká – ale nemohla si pomoct, tohle prostě cítila.

Na okamţik ji při tom pomyšlení zalila hanba, hanba, ţe si něco takového představuje v témţ

domě, kde sdílí pokoj s Wandou a Josefem, s těmi dvěma nesobeckými a statečnými lidmi, jejichţ

oddanost lidstvu a všem Polákům a soucit s pronásledovanými Ţidy byly zavrţením všeho, co představoval její otec. Přes svou faktickou nevinu se cítila jako pošpiněná a zneuctěná jen tím, ţe byla během oněch posledních posedlých let s otcem ve spojení, ţe měla co dělat s jeho nehorázným pamfletem; a tak ji to krátké přátelství s onou sestrou a bratrem oddanými svaté věci přineslo okamţiky očistné milosti. Otřásla se a horečný pocit pošpinění zesílil, stal se palčivějším. Co by si pomyslili, kdyby se dověděli o profesoru Biegaském anebo zjistili, ţe u sebe tři roky nosí kopii jeho pamfletu? A proč? Z jakého nevyslovitelného důvodu? Aby jej pouţila jako malý klín, jako nástroj moţného vyjednávání s nacisty, kdyby k tak nechutné situaci někdy došlo? Ano, odpověděla si, ano – z té hnusné a nedůstojné skutečnosti není východisko. A kdyţ v tu chvíli Wanda horovala o povinnosti a obětech, začalo ji její tajemství tak tíţit, ţe je uţ prostě vzhledem k zachování vlastní rovnováhy vypudila z mysli, jako by to byly nějaké páchnoucí zbytky. Znovu začala poslouchat.

“Pro kaţdého člověka nastane v ţivotě okamţik, kdy se musí vzmuţit a pochopit, ţe se s ním počítá,” říkala Wanda. “Ty víš, ţe si o tobě myslím, jaký jsi krásný člověk. A Josef by pro tebe šel na smrt!” Zesílila hlas, který začínal sahat Sophii aţ do srdce. “Takhle se k nám ale teď stavět nesmíš. Musíš přijmout odpovědnost, Zosio. Přišel čas, kdy nemůţeš jen tak kolem všeho chodit, musíš se rozhodnout a volit!”

V tu chvíli zahlédla dole na ulici děti. Šly pomalu po chodníku, váţně spolu rozmlouvaly a vyloţeně se loudaly, jak to malé děti dělají. Prošlo kolem nich pár chodců, mířících v podvečerním šeru k domovu, nějaký starší pán, celý zachumlaný proti větru do šatů nemotorně do Jana vrazil a Jan jen rukou udělal vzteklé gesto a pak se zas se sestřičkou sunuli dál, zabráni do hovoru, a něco si vysvětlovali… a vysvětlovali. Jan šel pro Evu do hodiny na flétnu – coţ byla náhodná, někdy úplně náhlá a improvizovaná záleţitost (podle toho, jak rušný byl den), a hodina se konala ve vyklizeném suterénu asi ob pět ulic. Evu vyučoval nějaký Stefan Zaorski, flétnista Varšavského symfonického orchestru, a Sophie si ho musela nejdřív naklonit, zalichotit mu a uprosit ho, aby si Evu vzal jako ţačku; kromě peněz, které Sophie mohla platit – a byla to ţalostná částka –‚ existovalo málo motivů, proč by měl v tom pustém neradostném městě chudý muzikant dávat hodiny – existovaly jiné moţnosti, jak si přivydělávat na ţivobytí, i kdyţ byly většinou ilegální. Byl váţně stiţen těţkou artritidou obou kolen, coţ samozřejmě celé věci nijak nepomohlo. Ale Zaorski byl ještě mladý a svobodný a Sophie se mu líbila (jako se líbila mnoha jiným muţům, kteří se do ní hned při prvním setkání zbláznili) a bezpochyby souhlasil proto, aby se mohl její plavovlasou krásou čas od času potěšit. A Sophie byla navíc energická a nenápadně cílevědomá a nakonec dokázala Zaorského přesvědčit, ţe rozhodně nemůţe jako matka nedat Evě hudební vzdělání. To by bylo jako popření základních věcí ţivota.

Flétna. Kouzelná flétna. V městě rozbitých nebo rozladěných klavírů to byl pro první dětský skok do světa hudby ideální nástroj. Eva si flétnu šíleně zamilovala a po čtyřech měsících začal Zaorski děvčátko zboţňovat, udiven jejím přirozeným talentem, a jednal s ní, jako by byla zázračné dítě (coţ docela mohla být), druhá Landowska, nový Padarewski, další polská hřivna do hudebního panteonu – a nakonec odmítl brát i tu směšnou částku, kterou mu Sophie mohla platit. Zaorski se znenadání objevil dole na ulici, doslova se zjevil odnikud jako plavovlasý duch – polovyhladovělý, kulhající, s obličejem prokvetlým červenými ţilkami, s vlasy jako reţné koště a s nervózním

výrazem v pohaslých očích. Špinavý vlněný svetr, který měl na sobě, byl jedna velká mozaika děr od molů. Sophie, vylekaná, se přitiskla k oknu, aby lépe viděla. Ten hodný neurotický pán zřejmě běţel za Evou, nebo se spíš za oběma dětmi hnal a spěchal přes kolik bloků, protoţe měl nejspíš něco závaţného na srdci, nějaký důvod, který Sophie nemohla tušit. Pak však náhle smysl jeho příchodu pochopila. Jako vášnivý pedagog se dobelhal za Evou, aby jí opravil, vysvětlil nebo upřesnil něco, co ji právě naučil v hodině – prstoklad, frázování – kdovíco. To Sophie samozřejmě nemohla vědět, ale dojalo ji to i pobavilo.

Pootevřela okno, aby mohla zavolat na skupinku, která se právě zastavila u vchodu do vedlejšího domu. Eva měla plavé vlasy spletené do copánků. Právě přišla o přední zub. Jak jen můţe hrát na flétnu, uvaţovala Sophie. Zaorski Evě zřejmě přikázal, aby otevřela pouzdro a vyndala flétnu; vzal ji do rukou, jako by chtěl hrát, ale nefoukal do ní, jenom prsty předváděl nějaké němé arpeggio.

Pak přiloţil rty k nástroji a vyloudil několik tónů. Dlouhou chvíli Sophie neslyšela nic. Na zimním nebi se náhle objevily obrovité stíny. Letka bombardovacích letadel Luftwaffe burácela s ohlušujícím hukotem na východ do Ruska, letěla velice nízko – pět, deset, pak dvacet obludných strojů se supími křídly rozpjatými proti nebi. Létala takhle v podvečer přesně jako podle jízdního řádu a celý dům se vţdy otřásal rachotivým chvěním. Wandin hlas se v tom řevu úplně utopil.

Kdyţ letadla přeletěla, nahlédla Sophie dolů a zaslechla, jak Eva hraje, avšak byl to jen okamţik.

Hudba jí byla známá, ale nedovedla ji určit – Händel, Pergolesi, Gluck –‚ kouzelný důmyslný trylek jímavé krásy a obdivuhodné symetrie. Ne víc neţ pět šest not, ale rozezněly kdesi hluboko v Sophiině duši antifonální zvonky. Promluvily k ní o všem, čím doposud byla a čím touţila být – a také o všem, co si přála pro své děti v budoucnosti, kterou rozhodne sám Bůh. Srdce jako by jí v těch hlubinách umdlévalo; najednou jí bylo slabo, nohy se po dní podlamovaly a zalila ji bolestná všeobjímající láska. A s ní i radost – radost, která byla nevysvětlitelně kouzelná a zoufalá zároveň a která jí s mrazením proběhla celým tělem.

Ale to krátké dokonalé zapískání se rozplynulo ve vzduchu stejně náhle, jako začalo. “Výborně, Evo!” slyšela hlas Zaorského. “Přesně tak!” A uviděla, jak učitel lehce pohladil po hlavě nejdřív Evu a pak Jana a trhavým krokem se vracel ulicí ke svému suterénnímu příbytku. Jan zatahal Evu za copánek a Eva vykřikla: “Necháš toho, Jane!” Nato vběhly děti dole do chodby.

“Musíš se rozhodnout!” naléhala na ni Wanda.

Sophie chvíli mlčela. Nakonec, kdyţ uţ slyšela klapot dětských kroků po schodech nahoru, odpověděla tiše: “Já uţ jsem volila, jak jsem ti řekla. Já se nechci nijak angaţovat. A to míním jednou provţdy! Schluss!” Na poslední slovo zesílila hlas a v duchu se sama sebe ptala, proč to řekla německy… “Schluss – aus! A to je poslední slovo!”

Během těch pěti měsíců, neţ Sophii uvěznili, snaţili se nacisté vší mocí, aby severní Polsko

“vyčistili” od Ţidů, aby bylo “Judenrein”. Od listopadu 1942 aţ po celý leden příštího roku se realizoval plán deportace tisíců Ţidů ţijících v severovýchodní oblasti Bialystoku, kteří byli nacpáni do vlaků a rozvezeni po koncentračních táborech v Polsku. Kdyţ prošli varšavským nádraţním sítem, většinou se tito Ţidé dostali do Osvětimi. Mezitím došlo ve Varšavě k jakémusi zklidnění celé protiţidovské akce – aspoň ve smyslu masových deportací. Ţe byly deportace z Varšavy uţ předtím dostatečně rozsáhlé, je zřejmé z některých tajných statistik. Před německou invazí do Polska v roce 1939 se pohyboval počet varšavských ţidovských obyvatel kolem 450 000

– coţ byla vedle New Yorku nejvyšší koncentrace Ţidů v jednom městě na celém světě. O pouhé tři roky později bylo Ţidů ţijících ve Varšavě 70 000; ti ostatní většinou zahynuli nejen v Osvětimi, ale v místech jako Sobibór, Belzec, Chelmno, Majdanek a především Treblinka. Koncentrační tábor Treblinka byl umístěn v pustém kraji v relativně příhodné blízkosti Varšavy, a na rozdíl od Osvětimi, kam byli vězňové posíláni velkou měrou na nucené práce, byla Treblinka zcela určena k vyhlazování. Nebyla to náhoda, ţe obrovská “přesídlení” z varšavského ghetta, k nimţ došlo v červenci a srpnu 1942 a po nichţ tato část města zůstala jako přízračný prázdný kráter, souvisela se zřízením tak bukolického odlehlého útočiště, jako byla Treblinka a její plynové komory.

Z oněch 70 000 Ţidů, kteří zůstali ve městě, ţila asi polovina “legálně” ve zpustošeném ghettu (a kdyţ tehdy strádala Sophie v gestapáckém vězení, řada se jich připravovala na mučednickou smrt v

dubnovém povstání, které mělo propuknout jen o pár týdnů později). Většina z těch zbývajících 35

000 – tajných obyvatel takzvaného interghetta – přeţívala v zoufalství uprostřed trosek jako štvaná zvěř. Nebylo dost na tom, ţe je pronásledovali nacisté: proţívali nekonečná muka strachu, ţe je udají bezcharakterní “lovci Ţidů” – ti, kteří se stávali kořistí Josefovou – a další polští zaprodanci, jako byla ona ctěná paní profesorka americké literatury; stávalo se dokonce (a nebylo to tak zřídka), ţe byli prozrazeni díky nejrůznějším zvráceným zradám vlastních soukmenovců. Bylo to něco aţ přízračného, ţe prozrazení a zavraţdění Josefa předznamenávalo očekávaný německý průlom. Ten krutě poničený zbytek Zemské armády – paneboţe, jak to bylo smutné. Ale nakonec se to dalo čekat, dodala. Takţe nakonec to bylo skutečně kvůli Ţidům, ţe se ocitli v jednom a témţ

vroucím kotli. Je příznačné, ţe mezi členy Zemské armády byli také ortodoxní Ţidé. A nutno dodat následující: i kdyţ Zemská armáda – jako členové odboje kdekoli jinde v Evropě – měla vedle účinné pomoci a podpory Ţidům (v Polsku přesto existovaly dvě frakce, které zůstávaly urputně antisemitské) – ještě i jiné zájmy, udrţovala se tato pomoc na jednom z předních míst mezi poloţkami její činnosti; a tak se dá bezpečně říct, ţe desítky a desítky příslušníků ilegálního odboje byly mezi jiným pochytány za svou snahu pomoct těm věčně pronásledovaným a smrtelně ohroţovaným Ţidům, a mezi nimi byla i Sophie – neposkvrněná Sophie, nepřístupná, neangaţovaná – a padla do nacistických tenat vlastně náhodou.

Po většinu března, včetně oněch čtrnácti dnů, které Sophie strávila ve vězení gestapa, transporty Ţidů z bialystocké oblasti přes Varšavu do Osvětimi dočasně ustaly. Tím by se také dalo vysvětlit, proč Sophie a členové odboje – teď to bylo na 250 vězňů – nebyli do koncentračního tábora odesláni ihned: Němci, vţdy efektivní, čekali, aţ budou moct své nové zajatce přiřadit k masovějšímu transportu lidských těl, a jelikoţ se z Varšavy nedeportovali ţádní Ţidé, zdál se odklad účelný. Další klíčová událost – přestávka v deportacích Ţidů na severovýchod – si vyţaduje komentář; ta totiţ s největší pravděpodobností souvisela s výstavbou spalovacích pecí v Brzezince.

Od samého začátku slouţila původní spalovna v Osvětimi spolu s plynovou komorou jako hlavní prostředek masové likvidace pro celý koncentrační tábor. Prvními oběťmi byli ruští váleční zajatci.

Původní areál byl polský: kasárna i přilehlé budovy Osvětimi tvořilo nevábné jádro bývalé instituce polské kavalerie, kterou Němci okupovali. Svého času slouţila tato nízká rozlehlá stavba jako skladiště zeleniny a Němci zřejmě zjistili, ţe architektura budovy je pro jejich cíle velice příhodná; velké jeskyňovité sklepení, kde se kdysi vršily hory tuřínu a brambor, se dokonale hodilo pro dušení lidí ve velkém, stejně tak jako přilehlé přípravny se hodily pro instalaci spalovacích pecí tak přirozeně, ţe to vypadalo, jako by to tu bylo zřízeno přímo na zakázku. Bylo zapotřebí postavit jedině komín, a řezníci měli ţivnost zavedenou.

Jenţe tohle místo mělo vzhledem k davům odsouzenců, které začaly plynout do tábora, omezenou kapacitu. Přestoţe se pro likvidaci vybudovalo roku 1942 několik menších provizorních bunkrů, došlo ke krizi, a to ve smyslu likvidace samé i následovné manipulace s mrtvými těly, kterou mohlo vyřešit pouze dokončení nové obrovské spalovny v Brzezince. Němci – anebo spíš jejich ţidovští i křesťanští otroci – tu zimu tvrdě pracovali. První ze všech čtyř gigantických incinerátorů byl spuštěn týden poté, co Sophii zatklo gestapo, druhý o pouhých osm dní později –

prakticky několik hodin před jejím příjezdem do Osvětimi, coţ bylo 1. dubna. Z Varšavy odjíţděla 30. března. Toho dne nahnali ji, Jana a Evu a na 250 příslušníků odboje včetně Wandy do vlaku, v kterém jiţ bylo 1800 Ţidů konečně odeslaných z Malkinie, tranzitního tábora severovýchodně od Varšavy, kde byl shromáţděn zbytek ţidovského obyvatelstva z bialystocké oblasti. Vedle Ţidů a bojovníků Zemské armády byl ve vlaku téţ kontingent Poláků – varšavských občanů obojího pohlaví v počtu kolem dvou set –‚ které gestapo sebralo během jedné ze svých hektických nemilosrdných lapanek, přičemţ oběti se v tomto případě neprovinily ničím jiným, neţ ţe měly tu katastrofální smůlu a byly přistiţeny na nepravé ulici v nepravou chvíli. Anebo přinejmenším měla vina všech těchto lidí technický, ne-li přímo iluzorní charakter.

Mezi těmi nešťastníky byl také Stefan Zaorski, který neměl pracovní průkaz a uţ dřív se Sophii svěřil se svým tušením, ţe se dostane do váţných nepříjemností. Sophie zůstala úplně omráčená, kdyţ se dověděla, ţe jeho taky chytili. Viděla ho z dálky před vězením a jednou ho zahlédla ve

vlaku, ale nikdy se jí nepodařilo v natlačeném dusícím se přízračném davu s ním mluvit. Byl to zase po nějaké době jeden z nejpočetnějších transportů, který dojel do Osvětimi. Sama jeho rozsáhlost je moţná nejlepší známkou toho, jak náruţivě chtěli Němci nových zařízení v Brzezince vyuţít. Tentokrát se mezi Ţidy nedělala ţádná selekce a nikdo nebyl vytříděn na práci, a i kdyţ sice nebylo nic tak zvláštního, ţe byl likvidován celý transport, byla tato jatka pamětihodná tím, ţe měla nejspíš dokazovat snahu Němců hrdě se předvést, jak dovedou vyuţít nejnovější, největší a také nejrafinovaněji zbudovaný nástroj v oblasti techniky vraţdění: v rámci inaugurace spalovny č.

2 šlo všech 1800 Ţidů na smrt. Jediný člověk neunikl, všichni skončili ihned v plynu.

Přestoţe mi Sophie o svém ţivotě ve Varšavě všechno velice upřímně vyprávěla, i o tom, jak ji zatkli a uvrhli do vězení, bylo zvláštní, ţe o skutečné deportaci do Osvětimi a o svém příjezdu na místo mluvila jen zdrţenlivě. Nejdřív jsem si myslel, ţe je to pro ni příliš hrozné, a nemýlil jsem se, ale skutečný důvod jejího mlčení a její vyhýbavosti jsem se dověděl teprve později, i kdyţ jsem o té okolnosti tehdy příliš mnoho neuvaţoval. Pokud budou předchozí odstavce s kumulací statistik připadat někomu abstraktní nebo statické, je to proto, ţe jsem se musel pokusit po tolika letech evokovat poněkud širší zázemí oněch událostí, jejichţ bezbrannými účastníky se Sophie a ostatní stali, a uţít přitom fakt, která by mohla být dosaţitelná sotva někomu jinému neţ lidem, které toho dne jiţ tak vzdáleného poválečného roku vedl v prvé řadě profesionální zájem.

Mnoho jsem se od té doby o všem napřemýšlel. Často jsem uvaţoval, co by si asi byl pomyslel profesor Biegaski, kdyby se toho byl doţil a dověděl se, ţe osud jeho dcery a zvláště jeho vnoučat tak úzce souvisel a byl nerozlučně spjat s realizací jeho snu, který sdílel se svými národně socialistickými idoly: s likvidací Ţidů. Přes ono zboţnění říše byl hrdý Polák. Musel být také výjimečně citlivý k otázkám moci. Lze těţko pochopit, jak mohl být slepý vůči faktu, ţe ta obrovitá smrtonosná akce nacistů postihnuvší evropské Ţidy musí nakonec stihnout jako dusivá mlha i jeho krajany – národ nenáviděný tak zuřivě, ţe jej před faktickou likvidací zachraňoval pouze precedent nenávisti ještě vzepjatější, nenávisti projevované vůči Ţidům. Nakonec odpor pociťovaný vůči Polákům se stal osudným profesorovi samému. Ale jeho obsese ho musela činit slepým vůči mnoha věcem a zůstává ironií, ţe – i kdyţ Poláci a jiní Slované nebyli přímo jako další na listině předurčených k vyhlazení – nedovedl předvídat, jak taková vrcholná nenávist musí přitahovat do svého smrtícího jádra jako obrovitý magnet kovové piliny bezpočet obětí, které ani nenosily ţluté hvězdy. Sophie mi jednou řekla – kdyţ se mi rozhodla vyjevit některé podrobnosti ze svého ţivota v Krakově, o nichţ dosud mlčela –‚ ţe jí samou sice profesor ve své přísné autoritě pohrdal, ale dva malé vnoučky zboţňoval zjihlou, opravdovou a bezvýhradnou láskou. Nelze vůbec uvaţovat, jak by asi tenhle suţovaný člověk reagoval, kdyby byl přeţil a viděl, ţe Jana i Evu zhltla táţ černá jáma, kterou ve své fantazii připravoval pro Ţidy.

Nikdy nezapomenu na Sophiino tetování. Ten podivně cizí prvek, který působil na zápěstí jako řádka drobných jizev po kousnutí, bylo v jejím zjevu to jediné, co v mé mysli vyvolalo onoho večera, kdy jsem ji v Růţovém paláci uviděl poprvé, mylné domnění, ţe je Ţidovka. Podle běţně vágní a neinformované mytologie byla tato zajímavá znamení nerozlučně spjata s představou Ţidů přeţivších koncentrační tábory. Kdybych však byl tehdy věděl, jakou proměnu tábor prodělal během oněch úděsných čtrnácti dnů, kterými jsem se tu zabýval, byl bych pochopil, ţe tetování velice významně a těsně souviselo se Sophiiným cejchem Ţidovky, který dostala, i kdyţ Ţidovka nebyla. A právě to… Ona a další spoluvězňové neţidovského původu získali klasifikaci, která je paradoxně vzdalovala osudu bezprostřední smrti. Je v tom kus výmluvného byrokratismu. Tetování

“árijských” vězňů bylo zavedeno teprve koncem března a Sophie musela patřit k prvním neţidovským příchozím, kteří tento cejch dostali. I kdyţ to zpočátku mohlo poněkud mást, lze novou nacistickou politiku snadno vysvětlit: souvisela takříkajíc s navíjením dynama smrti.

Vzhledem ke skutečnosti, ţe nyní uţ bylo ono “konečné řešení” nalezeno a Ţidé byli v dostatečném mnoţství posíláni do nových plynových komor, nebylo zapotřebí je číslovat a vést evidenci počtu. Himmlerův rozkaz zněl, ţe musí zahynout všichni Ţidé bez výjimky. Takţe na jejich místo v táboře, který měl být nyní Judenrein, přicházejí árijci, kteří dostávali tetování kvůli identifikaci – jako otroci umírající jiným druhem pomalé vleklé smrti. Tolik tedy k Sophiinu

tetování. (Tak aspoň vypadal v hlavních obrysech původní plán. Jenţe jak uţ to dopadlo mnohokrát, plán se změnil, příkazy byly odvolány. Existoval totiţ rozpor mezi touhou vraţdit a mezi potřebou pracovních sil. Kdyţ koncem zimy toho roku přijel do tábora nový kontingent německých Ţidů, bylo nařízeno, ţe všichni tělesně zdatní vězňové – muţi i ţeny – budou přiděleni na nucené práce. Takţe v té společnosti ţivých mrtvých, jejíţ součástí se Sophie stala, byli ţidovští a neţidovští vězni smícháni.)

A pak bylo prvního dubna, apríl, den ztřeštěných vtipů. Poisson d"avril. V polštině je to stejné jako v latině: Prima Aprilis. Vţdycky kdyţ ten den s plynoucími roky posledních desítiletí v rodinném kruhu nadešel, vyvolával ve mně vzpomínky na Sophii, které mě braly za srdce právě v okamţicích, kdy jsem se sám stával předmětem těch roztomilých pošetilých ţertíků svých dětí (“Apríl, tatí”); ten mírný pater familias, vţdy tak velkoryse odpouštějící, se náhle rozvzteklil jako skunk. Nesnáším prvního apríla a nesnáším toho ţidovsko-křesťanského boha. Ten den totiţ

znamenal konec Sophiiny cesty. A v mých představách nebyl ten den ani tak spojen s mechanickou náhodou Sophiina příjezdu, jako spíš se skutečností, ţe jen o čtyři dny později došel Rudolfu Hössovi z Berlína příkaz, ţe od té chvíle nemají být posíláni do plynu ţádní vězňově neţidovského původu.

Sophie mi dlouhou dobu odmítala vypovědět podrobnosti o svém příjezdu do Osvětimi, a moţná ţe jí to prostě nedovolovalo okamţité rozpoloţení – coţ bude asi nejpravděpodobnější. Ale uţ

předtím, neţ jsem se dověděl, co se jí po pravdě tehdy stalo, dovedl jsem si sám vytvořit aspoň matný obrázek událostí onoho dne – dne, který se v záznamech popisuje jako den předčasně teplý a bující zeleným jarem, s nímţ se začínaly rozbalovat lístky kapradí, rozkvétala první forzýtie a svítilo slunce a vzduch byl průzračně čistý. Tisíc osm set Ţidů bylo spěšně naloţeno do nákladních vagonů a odvezeno do Brzezinky, coţ byla dvouhodinová operace zvládnutá po poledni. Nedělala se, jak jsem jiţ řekl, ţádná selekce; schopní a zdraví muţi a ţeny i děti – všichni zemřeli. Brzy nato rozhodli esesáčtí důstojníci, jako by je náhle posedla touha udělat se všemi existujícími oběťmi stejně krátký proces, ţe vlakový transport na nádraţní rampě (počtem dvě stě lidí) s členy odboje půjde taky do plynu. Ti téţ odjeli v nákladních vozech a zbylo tu jen na padesát jejich soudruhů, včetně Wandy.

Celá operace však byla čímsi podivně přerušena a skoro celé odpoledne se na cosi čekalo. V

posledních dosud obsazených vozech zůstala vedle zbytků odbojářské skupiny Sophie s Janem a Evou a poničený dav Poláků chycených při posledním varšavském zátahu. Odklad se protáhl na několik hodin, aţ do časného soumraku. Esesáci – důstojníci, učení páni doktoři, stráţe – jako by se na rampě jen hemţili, zbroceni potem nerozhodnosti: Rozkazy z Berlína? Odvolání? Člověk se mohl o příčině jejich nervozity jen dohadovat. Ale to nevadilo. Nakonec bylo jasné, ţe se SS

rozhodlo pokračovat v ”práci”, jenţe tentokrát na základě selekce. Sluţbu konající záloţní důstojník nařídil, ţe všichni musejí vystoupit a postavit se do front. Pak se ujali práce doktoři.

Selekce trvala něco přes hodinu. Sophii, Jana a Wandu poslali do tábora. Tak bylo rozhodnuto asi o polovině vězňů. Mezi odsouzenými na smrt v brzezinské spalovně č. 2 byl učitel hudby Stefan Zaorski a jeho ţačka, flétnistka Eva Marie Zawistowska, které by bývalo bylo ani ne za týden osm let.

13

Do tohoto místa svého vyprávění musím vloţit krátký literární obrázek, který jsem se pokusil dát dohromady ze Sophiiných vzpomínek, jak mi je vyprávěla toho letního víkendu. Domnívám se, ţe shovívavý čtenář zpočátku hned nepostřehne, co vlastně tato drobná vzpomínka ve výpovědi o Osvětimi předjímá, jak se ukáţe později, ale ze všech Sophiiných pokusů nějak se vypořádat s tou chaotickou minulostí zůstává tou nejpodivnější črtou a fragmentem, který nejvíc mate.

Místo: opět Krakov. Doba: začátek června roku 1937. Osoby jsou Sophie a její otec a postava v

tomto příběhu nová. Dr. Walter Dürrfeld z Leuny poblíţ Lipska, ředitel IG Farbenindustrie, oné Interessengemeinschaft nebo celého průmyslového konglomerátu – i na tehdejší dobu nepředstavitelně obrovského –‚ jehoţ prestiţ a velikost stačí, aby se z toho profesorovi Biegaskému zatočila hlava a naplnila ho závratnou euforií. Nemluvě o dr. Dürrfeldovi samém, který je profesorovi díky jeho akademické specializaci – mezinárodněprávní aspekty průmyslových patentů

– dobře znám jakoţto věhlasný kapitán německého průmyslu. Kdybychom pana profesora vykreslili v Dürrfeldově přítomnosti jako šaškovsky servilního, zbytečně by ho to sniţovalo a zdůrazňovalo patolízalství, které občas tváří v tvář německé moci a moţnostem německého národa projevoval; má přece svůj vlastní věhlas vědce a odborníka ve svém oboru. Je to téţ člověk společensky na úrovni. Nicméně Sophie dobře vidí, jak mu lichotí, kdyţ můţe být v ţivé blízkosti tohoto titána, a dá se říct, ţe by opravdu stačil jen malý chloupek a jeho snaha zavděčit se Dürrfeldovi by mohla připadat přehnaná. Tahle schůzka do sebe nemá vůbec nic profesionálního; setkání je čistě společenské, rekreační. Dürrfeld s manţelkou podnikají prázdninový výlet po východní Evropě a nějaký společný známý z Düsseldorfu – také odborník na patenty jako profesor

– vykorespondoval tohle setkání a dojednal v obvyklém zmatku telegramů posílaných na poslední chvíli. Jelikoţ Dürrfeld má velice naplněný program, nesmí tahle drobná záleţitost trvat dlouho, a dokonce nelze hosty pozvat ani k jídlu: letmá prohlídka univerzity s jejím velkolepým Collegium Maius; hrad Wawel, tapiserie, přestávka na šálek čaje, moţná na chvilku si vyjet někam do okolí, ale to je všecko. Odpoledne v příjemné společnosti, pak lůţkovým vlakem do Wroclawi. Profesor zřejmě touţí po daleko hlubších kontaktech. Jenţe mu budou muset stačit čtyři hodiny.

Frau Dürrfeldová je indisponovaná – stihl ji der Durchfall, takţe musela zůstat doma v hotelu Francuski. A kdyţ nyní trojice sedí a popíjí po sestupu z hradeb Wawelu odpolední čaj, profesor se omlouvá, moţná s poněkud přílišnou dávkou hořkosti, za nedobrou krakovskou vodu a vyjadřuje, moţná s trochu příliš silnou dávkou citu, jak je mu líto, ţe mohl Frau Dürrfeldová spatřit jen na tak krátký okamţik, neţ odešla do svého apartmá. Dürrfeld polichoceně přikyvuje, Sophie poposedává.

Ví dobře, ţe profesor na ní bude později chtít, aby mu rozhovor pomohla reprodukovat, protoţe si jej bude chtít zapsat do deníku. Taky si dobře uvědomuje, ţe ji profesor na tento výlet vytáhl násilím, aby se mohl předvést se dvěma věcmi – za prvé je Sophie “bomba”, jak se toho roku říkalo v amerických filmech, a za druhé prostě proto, ţe pouhá její přítomnost, vybrané chování a jazyk mohou tomuto vzácnému hostu, tomuto dynamickému kormidelníku obchodu, dokázat, jak můţe věrnost zásadám německé kultury a německé vzdělanosti dát vyrůst (a to prosím v takovém slovanském Zastrkově) tak kouzelné napodobenině německé Fräulein, na jaké by ani nejzapřísáhlejší zastánce rasové čistoty nemohl shledat nic závadného. Sophie na tuhle roli aspoň vypadá. Stále poposedává a v duchu se modlí, aby konverzace – pokud se dostane do váţnější roviny – nesklouzla do oblasti nacistické politiky; začíná jí totiţ být z toho náhlého extrémního obratu ve vývoji profesorových rasových názorů špatně a nemá chuť ty nebezpečné nehoráznosti poslouchat nebo jim z povinnosti přizvukovat.

Ale nemusí se obávat. Profesor má během taktně vedené konverzace na mysli kulturu a odborné záleţitosti – o politice se nemluví. Dürrfeld s mírným úsměvem poslouchá. Je zdvořilý a pozorný; je to štíhlý hezký muţ, asi pětačtyřicátník, se zdravou růţovou pletí a neskutečně čistými nehty (ten detail ji kupodivu nesmírně upoutal). Vypadají skoro jako srpky ze slonové kosti. Je naprosto dokonale upraven a vedle jeho bezvadně ušitého obleku působí tatínkovy volné světlé šaty s prouţkem lacině a staromódně. Všimne si, ţe Dürrfeld má i anglické cigarety – Craven, Áčka.

Poslouchá profesora a jeho oči mají vlídný pobavený, poněkud zpytavý výraz. Sophie si uvědomuje, ţe ji ten člověk trochu přitahuje – vlastně ne jenom trochu, dosti silně. Červená se a cítí, ţe jí tváře planou. Tatínek právě rozhazuje u stolu perly z polských dějin a zdůrazňuje vliv německy mluvící kultury na Krakov a vůbec na celý jih Polska. Je to přece tak dlouhá a nesmazatelná tradice! Samozřejmě, a o tom není třeba vůbec ani hovořit (i kdyţ o tom profesor hovoří), Krakov byl ještě nedávno po tři čtvrti století pod blahodárným vlivem rakouské vlády –

natürlich, to přece dr. Dürrfeld ví; ale je mu téţ známo, ţe město zaujímalo ve východní Evropě téměř výsadní postavení v tom smyslu, ţe mělo vlastní ústavu, které se dnes říká “magdeburská

práva”, vycházející ze středověkých zákonů formulovaných v Magdeburku? Není taky divu, ţe tato komunita tkvěla svými kořeny v německých zvycích a zákonech, v samém duchu němectví, takţe i dnes existuje mezi krakovskými občany nutkání ţivit lásku k německému jazyku, který, jak pravil von Hofmannstahl (nebo to řekl Gerhart Hauptmann?), má nejbáječnější vyjadřovací prostředky od dob klasické řečtiny. Sophie si najednou uvědomuje, ţe profesor soustřeďuje pozornost na ni.

Dokonce i jeho dcera, pokračuje, jeho malá Zosia, jejíţ vzdělání moţná není dosud právě nejširší, mluví tak plynně, ţe zvládla nejen s dokonalým mistrovstvím Hochsprache, němčinu jakoţto standardní vyučovací jazyk, ale i hovorovou Umgangssprache, a navíc dovede napodobit, pokud by se tím chtěl pan doktor pobavit, téměř kaţdou jazykovou rovinu mezi těmito krajnostmi.

Následuje několik trapných minut (pro Sophii), během nichţ musí, důrazně vybízena otcem, předvést nějakou náhodně vybranou frázi v různých místních německých nářečích. Ten napodobovací trik si lehce osvojila jiţ jako dítě a profesor jejího umění s velkým potěšením vyuţíval. Je to jedno z těch drobných násilí, kterých se vůči ní otec občas dopouští. Sophie je v zásadě plaché povahy a je jí nepříjemné, kdyţ se musí takhle před Dürrfeldem předvádět, ale nakonec se s poněkud pokřiveným ztrapnělým úsměvem podvolí a mluví na tatínkův příkaz švábštinou, pak líně intonovanou bavorštinou, němčinou rodáka z Dráţďan, z Frankfurtu, hned nato saštinou z Hannoveru a konečně – vědoma si, ţe jí musí být na očích vidět, jak je zoufalá –

vykoktává napodobeninu rázovitého obyvatele Schwarzwaldu. “Entzückend!” chválí ji Dürrfeld s nadšeným smíchem. “Roztomilé. Prostě roztomilé!” A Sophie si zároveň uvědomuje, ţe Dürrfeld je sice jejím drobným hereckým výkonem unesen, ale zároveň ţe vyciťuje, jak je to trapné, a tak šikovně její výstup ukončuje. Připadá Dürrfeldovi tatínkovo chování uráţlivé? Nedovede rozhodnout. Doufá, ţe ano. Tatínku, tatínku. Du bist ein – a merde…

Sophie jen stěţí potlačuje nudu, ale vydrţí být pozorná. Profesor nyní stočil hovor (aniţ přitom vypadal zvědavě) na téma jeho srdci druhé nejbliţší – průmysl a obchod, a moc, která tuto činnost, teď tak prudce vzkvétající, stimuluje. Dürrfeldovu důvěru získává snadno, profesorovy znalosti o architektuře světového obchodu jsou zevrubné, encyklopedické. Ví přesně, o čem se můţe rozhovořit otevřeně, kde je záhodno se předmětu vzdálit, kdy zachovat diskrétnost. O Führerovi se nezmíní ani jednou. Kdyţ si bere s trochu přílišnou vděčností výborný, ručně rolovaný kubánský doutník, který mu Dürrfeld nabídne, vyjadřuje hluboký obdiv nad nedávným německým úspěchem.

Dočetl se o něm před krátkým časem v curyšských finančních novinách, které má předplaceny. Jde o obchod uzavřený se Spojenými státy o prodeji velkého mnoţství syntetického kaučuku vyvinutého s takovou dokonalostí IG Farbenindustrie. To je přece pro říši výborný tah, vykřikne profesor – a v tom okamţiku si Sophie všimne, ţe se Dürrfeld, zřejmě muţ, kterému se nelze hned tak zalichotit, chápavě usměje a rozhovoří se ţivěji. Je vidět, ţe se mu líbí profesorův technický přístup k problému, který ho skutečně zaujme, takţe se aţ trochu vychýlí kupředu a opakovaně zdůrazňuje své názory gestikulací nádherně pěstěných rukou. Sophie nestačí sledovat řadu podrobností jí vzdálených, ale sleduje zatím Dürrfelda z vyloţeně ţenského hlediska: je skutečně hezký, uvaţuje, pak ale tu myšlenku s mírně nepříjemným pocitem hanby zapudí. (Jak jen můţe, vţdyť je vdaná ţena a matka dvou malých dětí!)

V tu chvíli se Dürrfelda zmocňuje jakýsi vnitřní nepokoj a vztek, a přestoţe se zřejmě snaţí ovládat, zatne ruku v pěst, aţ mu zbělí klouby, a zesiná a rysy kolem úst mu ztvrdnou. S těţko skrývaným rozrušením se pak rozhovoří o imperialismu, z něhoţ obviňuje die Engländer a die Holänder, o spiknutí dvou bohatých obchodních velmocí, jeţ se snaţí ovládnout a kontrolovat ceny přírodního kaučuku a vytlačit všechny ostatní z trhu. A dokonce obviňují IG Farben z monopolistických praktik! Co jiného ale můţe dělat? říká uštěpačným řezavým hlasem, který Sophii překvapuje, protoţe tolik kontrastuje s jeho předchozí jemnou vyrovnaností. Není divu, ţe svět ţasne nad naším protiútokem! Kdyţ jsou Britové a Nizozemci prakticky jediní vlastníci Malajska a Východní Indie a úplně zločinným způsobem určují na světových trzích astronomické ceny, co jiného si pak můţe počít Německo neţ vyuţít svého technického talentu a vyrobit syntetickou náhraţku, která by byla nejen laciná, trvanlivá a odolná, ale dokonce – “odolná proti naftě”! Výborně! Profesor vzal ta slova Dürrfeldovi přímo z úst. Odolný proti naftě! Chytrý pan

profesor zvládl své domácí cvičení dokonale, protoţe jeho mysl uchovala především ten nejvýraznější fakt, ţe revoluční vlastností tohoto nového syntetickeho výrobku je jeho odolnost vůči naftě, klíč k jeho významu a atraktivnosti. A to je další lichotivý prvek, který nezklame: Dürrfeld se usmívá, potěšen profesorovými odbornými znalostmi. Ale jak se stává často, tatínek neví, kdy přestat. Jako by se celý pod tím popraškem lupů na svém prouţkovaném obleku načepýřil, začíná se předvádět a sype ze sebe odborné chemické termíny jako “nitril”, “buna N”,

“polymerizace hydrokarbonátů”. Jeho němčina je sladká jako med – ale Dürrfeld, kterého takto odvedl od jeho spravedlivého vzteku na Brity a Nizozemce, se opět proměňuje v toho bývalého nezúčastněného dţentlmena, hledícího na teatrální profesorův projev zpod povytaţeného obočí s lehce iritovaným a znuděným výrazem.

Ale je to zvláštní, protoţe profesor dovede být ve svých nejlepších okamţicích opravdu roztomilý. Někdy dovede překonat sám sebe. A tak kdyţ během jízdy do velkých solných dolů ve Wieliczce jiţně od Krakova sedí všichni tři vedle sebe na zadním sedadle hotelové limuzíny, stařičkého, ale pečlivě osetřovaného daimleru vonícího leštěnkou na dřevo, jeho dobře nacvičené expozé o polském solném průmyslu a jeho tisíciletých dějinách je vskutku poutavé, chytré a rozhodně nemůţe nikoho nudit. Předvádí se se svým nadáním, jeţ z něho udělalo poutavého profesora a řečníka, který dovede své posluchače nadchnout kouzlem osobnosti. Také nyní nevystupuje tak teatrálně a sebevědomě. Na chvíli je pobaví jménem krále, který doly ve Wieliczce zaloţil: Boleslaw Bázlivý; několik laciných, ale vhodně načasovaných vtipů Dürrfeldovi opět spraví náladu. Sophie se pohodlně opírá o opěradlo a cítí, ţe se jí ten člověk čím dál tím víc líbí; tak málo se podobá mocnému německému průmyslníku, uvaţuje. Po očku se po něm podívá a zapůsobí na ni skutečnost, ţe na něm nevidí ţádnou aroganci, a naopak nějak ji dojme jeho zvláštní vlídnost, zranitelnost – anebo je to jen jakási osamělost? Kraj září bohatým, ţivě se třepotajícím listovím, šťavnatými loukami posetými lučním kvítím – polské jaro v prvním bujném rozkvětu.

Dürrfeld se o tom pohledu vyjádří s opravdovým potěšením. Sophie cítí, jak se jeho rameno tiskne k jejímu, a uvědomuje si, ţe jí na holé pokoţce naskakuje husí kůţe. Pokouší se odtáhnout, jenţe v těsném prostoru auta se jí to nepodaří. Lehce se chvěje, ale pak se uvolňuje.

Dürrfeld natolik roztál, ţe se dokonce cítí povinen pronést jakousi rozpačitou omluvu: neměl by se dávat těmi Brity a Nizozemci tak unášet, říká profesorovi mírným hlasem, promiňte mi ten výbuch, ale ty jejich monopolistické praktiky a manévrování s dodávkami přírodního produktu, jako je kaučuk, kterého by se celému světu mělo dostat rovnou měrou, je opravdu nehoráznost.

Rodilý Polák, obyvatel země, která podobně jako Německo nemá bohaté zámořské kolonie, to jistě pochopí. Mluví se pořád o moţnosti nějaké příšerné války, ale tu pravděpodobnost nevyvolává ţádný údajný militarismus nebo nějaká slepá touha po dobývání jiných zemí (coţ se teď často vznáší jako křivé obvinění vůči některým zemím – například vůči Německu, ano představte si tu nehoráznost, vůči Německu), ale vyvolavá ji především ta chamtivost. Co má dělat takový národ jako Německo, kdyţ – připraven o moţnosti mít vlastní kolonie, které by mu mohly pomoct vyřešit jeho problémy, a zbaven čehokoli, co by představovalo jeho vlastní Sumatru a jeho vlastní Borneo

– musí čelit nepřátelskému světu, jehoţ všechny výspy jsou obsazeny mezinárodními piráty a ziskuchtivci. Dědictví Versailles! Ano, jaké! Po stránce tvůrčích moţností aby se úplně zbláznili.

Musí si vyrobit svůj vlastní materiál – všecko! – musí jej stvořit z chaosu a pomocí svého vlastního génia, a pak se postavit zády ke zdi a podívat se tváří v tvář davu nepřátel. Jeho malá řeč končí.

Profesor září a dokonce tleská.

Dürrfeld zmlká. Přes vášnivé zaujetí svými myšlenkami je velmi klidný. Nehovořil vlastně ani pobouřeně, ale umírněnou, lehce plynoucí stručnou výřečností a Sophie cítí, ţe na ni jeho přesvědčivě znějící slova zapůsobila. O politice a světových událostech má Sophie sice dost naivní názory, avšak je natolik chytrá, ţe si to uvědomuje. Nedovede říct, zda ji více vzrušují Dürrfeldovy myšlenky nebo jeho fyzická přítomnost – moţná ţe z obojího něco –‚ ale cítí, ţe má ten člověk svá slova hluboce promyšlená, a rozhodně jí ani v nejmenší míře nepřipomíná toho dogmatického nacistu, který byl předmětem tak zuřivě pomlouvačné kampaně, jiţ rozvířilo těch pár liberálů a radikálů na univerzitě. Třeba opravdu není nacista, uvaţuje optimisticky – ale pak ji napadá, ţe

člověk takového vysokého postavení musí být členem strany. Ano? Ne? Hm, to uţ je jedno.

Uvědomuje si v tu chvíli přesně dvě věci: zmocňuje se jí příjemné, lehce erotické vzrušení, které ji naplňuje sladce dráţdivým pocitem nebezpečí, jaký zaţila kdysi před lety ještě jako dítě ve vídeňském Prateru na vrcholku Riesenradu – nebezpečí příjemné a zároveň téměř nesnesitelné.

(Zaplavena tímto pocitem nemůţe se uvnitř neroztřást při vzpomínce na katastrofickou domácí událost, která jí dává, jak si dobře uvědomuje, volnost, dokonce právo takovou elektrizující touhu v sobě nepotlačit: vidí siluetu svého manţela, v ţupanu, stojí na prahu jejich tmavé loţnice a je to sotva před měsícem. A pak si vybaví Kazikova slova, tak mučivě uráţlivá, jako by ji někdo řízl noţem po obličeji: To si tedy musíš jednou provţdy vštípit do té své tvrdé lebky, která asi bude ještě tvrdší, neţ říká tvůj otec. Jestli nejsem schopen s tebou fungovat normálně, pak to není, chápej, důsledek nedostatku muţnosti, ale důsledek skutečnosti, ţe všechno na tobě, a zvlášť tvoje tělo, ve mně totálně nevzbuzuje ţádné vzrušení… Nemůţu dokonce cítit ani pach tvé postele.) O několik okamţiků později stojí před vchodem do dolu a hledí přes sluncem zalité, rozkolébané a čeřící se pole zeleného ječmene. Dürrfeld se jí vyptává na ni samu. Odpovídá, ţe je – hm, ţena v domácnosti, je takříkajíc fakultní manţelka, ale studuje klavír a doufá, ţe za rok za dva bude moct pokračovat ve Vídni. (Na chvíli zůstávají sami, stojí těsně vedle sebe. Nikdy si ještě Sophie nepřála zůstat s nějakým muţem sama. Ten okamţik jim umoţnila drobná překáţka – oznámení návštěvníkům, ţe v dolech se opravuje a ţe jsou zavřeny, takţe profesor bouří a chrlí ze sebe omluvy, ať prý chvíli počkají, on ţe zná osobně správce a ten určitě zádrhel vyřeší.) Dürrfeld jí říká, jak mladě vypadá. Jako děvčátko. Ani se mu nechce věřit, ţe má dvě děti. Odpovídá mu, ţe se hrozně brzy vdávala. On na to říká, ţe má taky dvě děti. “Já jsem člověk do rodiny.” Ta jeho poznámka zní trochu rošťácky, dvojsmyslně. Jejich oči se poprvé setkají, pohledy se prolnou; jeho pohled se netají obdivem a Sophie se odvrací, protoţe ji náhle sevře pocit cizoloţného provinění.

Na několik kroků od něho poodstoupí, zacloní si oči a nahlas uvaţuje, kde ten tatínek můţe být.

Cítí, jak se jí třese celé hrdlo, a nějaký hlas kdesi hluboko v její bytosti jí říká, ţe hned druhý den musí na ranní. A přímo do toho se jí jeho hlas přes rameno ptá, jestli někdy byla v Německu.

Odpovídá, ţe ano, uţ je tomu dost roků, byla jednou v létě v Berlíně. S tatínkem na dovolené. Ještě byla dítě.

Říká mu, ţe by hrozně ráda jela do Německa znovu, k Bachovu hrobu v Lipsku – a v rozpacích zmlkne, uvaţujíc, proč mu to proboha řekla, i kdyţ opravdu uţ má dlouho tajné přání poloţit na Bachův hrob kytici květů. Dürrfeld se tomu mírným hlasem směje a z jeho smíchu zaznívá pochopení. Lipsko, to je můj domov! Ale proč ne, to bychom mohli klidně udělat, kdybyste přijela.

Mohli bychom jít po všech hudebních památkách. V duchu zalapá do dechu – to “mohli bychom”,

“kdybyste přijela”. Má si to vykládat jako pozvání? Velice jemně náznakové, aţ matoucí, ale nicméně pozvání? Cítí, jak jí tepe ve spáncích a poškubává jí na čele, a raději od tématu utíká nebo spíš se od něho opatrně vzdaluje. V Krakově máme hodně pěkné hudby. V Polsku je vůbec plno báječné hudby, říká. Ano, říká Dürrfeld, ale jako v Německu to nebude. Kdyby někdy měla přijet, vzal by ji do Bayreuthu – má ráda Wagnera? – anebo na ty velké festivaly, nebo by ji vzal na Lotte Lehmannovou, Kleibera, Giesekinga, Furtwänglera, Backhause, Fischera, Kempffa… Jeho hlas teď zní vyloţeně tlumenou zamilovanou melodikou, lichotivě, zdvořile, ale Sophie z něho zároveň cítí aţ nestoudnou vyzývavost a (ke své krajní hrůze) nehoráznou vzrušivost. Kdyţ má ráda Bacha, bude se jí určitě taky líbit Telemann. Na jeho památku si připijeme v Hamburku. A na Beethovenovu v Bonnu! V té chvíli po štěrku zapraskají kroky, coţ znamená, ţe se profesor vrací.

Nadšeně blekotá: “Sezame, otevři!” Sophie cítí, jak se jí srdce rázem snáší z výšin dolů a skoro slyší, jak se jí rozbuší nepříjemným pocitem. Můj otec je všecko, co nemůţe být hudba…

A to je (jak si ono setkání vybavila ve vzpomínkách) téměř všechno. Ten podivuhodný podzemní hrad ze soli, který uţ tolikrát navštívila a který můţe a nemusí být, jak tvrdí pan profesor, jedním ze sedmi divů Evropy vybudovaných lidskou rukou, její vzrušení nijak neuklidňuje a je to spíš jen jakási podívaná, kterou nevnímá, protoţe je tak rozrušená tím nedefinovatelným… ani neví, jak by ten stav nazvala… vzplanutím – které jako by v ní zaţehl nějaký náhlý blesk, a jí je z toho slabo a trochu nevolno. Nedovolí si střetnout se znovu s Dürrfeldovým pohledem, i kdyţ se přece jen

kradmo podívá po jeho rukou: proč ji tak přitahují? Sjíţdějí výtahem a vystupují na prohlídku třpytivého království klenutých slují a bludiště chodeb a vznosných chrámových lodí – vzhůru nohama postavené antikatedrály, pohrobeného památníku věků lidské dřiny, který padá kamsi do závrativých hloubek podsvětí – a Sophie vypíná vědomí Dürrfeldovy přítomnosti i tatínkovy ambulantní přednášky, kterou uţ nakonec slyšela mnohokrát. Malomyslně uvaţuje, jak je moţné, ţe se vlastně stala obětí tak pošetilého a přitom tak zničujícího citu. Toho člověka bude muset prostě velice rázně zapudit z mysli. Ano, zapudit z mysli… Allez!

A také to udělala. Dürrfelda vymazala ze svých myšlenek tak důrazně – vyprávěla mi později –‚

ţe poté, co s manţelkou odejel z Krakova, asi hodinu po návštěvě dolů ve Wieliczce, jí uţ nikdy nepřišel na mysl a setkání dokonce neutkvělo ani na těch nejvzdálenějších okrajích jejího podvědomí co neskutečný romantický záţitek. Moţná ţe to bylo v důsledku nějaké neuvědomělé volní síly, moţná jen proto, ţe cítila, jak marná je naděje, ţe by ho ještě někdy mohla spatřit.

Zmizel z jejích vzpomínek a zapadl jako kámen utopený v některé z propastných wieliczských jeskyní – jako neškodná milostná hříčka odsunutá na stránky zaprášeného a nikdy neotvíraného alba. A přesto ho za šest let uviděla znovu, kdyţ se statutární princ Dürrfeld stal díky výtvoru své vášně a touhy – syntetickému kaučuku – a místu tohoto vynálezu v matrice dějin hlavou obrovitého průmyslového komplexu Farben známého jako IG-Auschwitz. Jejich setkání v táboře bylo ještě kratší a neosobnější neţ setkání v Krakově. Ale z obou setkání si Sophie odnesla dva důleţité propojené mohutné dojmy: během té odpolední jarní vycházky ve společnosti jednoho z nejvlivnějších polských antisemitů se její obdivovatel Walter Dürrfeld, stejně jako jeho hostitel, nezmínil jediným slovem o Ţidech. O šest let později se naopak, všecko, co slyšela z jeho úst, týkalo jen a jen Ţidů a jejich odsouzení do lůna zapomnění.

Během toho dlouhého víkendu ve Flatbushi Sophie se mnou o Evě nemluvila a jen mi řekla těch pár slov, která jsem tu jiţ uvedl: ţe jí děvčátko zabili v Brzezince ještě ten den, kdy přijela. “Evu mi vzali,” řekla, “a víckrát jsem ji nespatřila.” Nebyla ochotná sdělit mi ţádné další podrobnosti a já jsem ji úplně jasně nemohl a ani nechtěl nutit; bylo to jedním slovem strašné a nad jejím sdělením, které mi řekla monotónním hlasem, jako by sdělovala jen něco na okraj, jsem oněměl.

Ještě dnes se obdivuji, jak se ovládala. Rychle začala o Janovi, který selekci přeţil a kterého, jak se po řadě dní tajně dověděla, uvrhli do zoufalé enklávy známé jako Dětský tábor. Z jejích slov jsem pouze mohl usuzovat, ţe šok a ţal nad Evinou smrtí pro ni byl těţkou bolestnou ranou, která by ji snad byla sklátila nebýt toho, ţe Jan přeţil; sám fakt, ţe chlapec zůstal naţivu, i kdyţ k němu nemohla, a naděje, ţe by ho snad přece jen ještě někdy mohla uvidět, jí pomohl přestát údobí vší neskutečné hrůzy. Téměř kaţdá její myšlenka se týkala jeho a pár zrníček informací, které občas posbírala – ţe je jakţ takţ zdráv a ţe ţije –‚ jí přinášelo aspoň jakous takous tupou útěchu, která jí umoţňovala přeţívat v té úděsné skutečnosti, do níţ se denně probouzela.

Ale Sophie patřila, jak uţ jsem naznačil dříve a jak to sama vypověděla Hössovi toho podivného dne jejich nezdařeného sblíţení, k ”vyvolené elitě” a ve srovnání s většinou nově příchozích do tábora “měla veliké štěstí”. Nejdřív ji přidělili do jednoho “baráku”, kde by při běţném chodu událostí prodělávala to přesně vypočítané zkrácené “umírání zaţiva”, jeţ bylo údělem všech jejích spolutrpitelek. (V této souvislosti mi Sophie opakovala, co jim řekl na uvítanou SS

Hauptsturmführer Fritzch, a moţná bude dobré, kdyţ tu uvedu jeho i její slova verbatim:

“Pamatuju si úplně přesně, co prohlásil: ‚Přišli jste do koncentračního tábora, do ţádného sanatoria, a existuje odtud jenom jedna cesta – komínem." Pak dodal: ‚Komu se to nelíbí, můţe zkusit oběsit se na ostnatých drátech. Jestli jsou v téhle skupině Ţidi, nemají právo ţít víc jak dva týdny." Pak ještě řekl: ‚Jsou tu nějaké jeptišky? Ty mají stejně jako faráři měsíc. Všichni ostatní tři měsíce."“

Sophie si svůj rozsudek smrti uvědomila hned během prvních čtyřiadvaceti hodin po příjezdu a uţ

jen stačilo, aby jí jej Fritzch potvrdil svou esesáčtinou.) Ale podivný sběh drobných událostí, jejţ

později vylíčila Hössovi v epizodě, kterou jsem tu jiţ vypověděl – jak se na ni v baráku vrhla lesbička, jak se spolu chytily a jak zasáhla přátelsky nakloněná blokařka –‚ způsobil, ţe z ní udělali překladatelku a stenografku a přeloţili ji do jiného baráku, kde ji ono smrtící kolo táborového ţivota pod své lopatky nedostalo. A na konci šestého měsíce ji potkalo další štěstí, které ji zaválo

pod ochrannou a přec jen útulnější střechu Haus Höss. Ale nejdřív došlo ke kritickému setkání.

Bylo to několik dní předtím, neţ se měla přestěhovat do příbytku Herr Kommandanta, a k Sophii se konečně dostala Wanda – celou dobu zatím vězněná v jedné nepopsatelně hrozné brzezinské díře, takţe Sophie ji od dubnového dne příjezdu neviděla – a hned jí s halasem vyprávěla o Janovi a naplnila ji nadějí, ţe se snad zachrání, ale zároveň ji poděsila nároky na její odvahu, jakou v sobě Sophie rozhodně necítila.

“Budeš pro nás muset v hnízdě toho hmyzu pracovat kaţdou minutu,” šeptala jí Wanda v jednom koutě baráku. “Nemáš ponětí, jaká je to příleţitost. Přesně na to odboj čekal, tohle jsme si tolik přáli, mít někoho jako ty na takovém místě! Budeš muset mít oči i uši otevřené kaţdou minutu.

Poslyš, děvenko, nemáš představu, jak je důleţité, abys vynesla ven, co se děje. Změny ve funkcích, změny v taktice, přesuny toho nejvyššího esesáckého dobytka – všecko to jsou pro nás neocenitelné informace. Krev ţivota v táboře! Válečné zprávy! Všecko, čím jde paralyzovat tu jejich špinavou propagandu. Copak nevidíš, ţe naše morálka je to jediné, co v tomhle pekle máme?

Třeba rádio – to by byl poklad! Abychom dostali vlastní, na to nejsou vůbec ţádné šance, ale kdyby se ti nějaké podařilo propašovat ven, abychom mohli poslouchat Londýn, to by bylo skoro totéţ, jako kdybychom zachránili tisíce ţivotů.”

Wanda byla nemocná. Strašlivá rána z Varšavy se jí v obličeji vůbec nezahojila. Podmínky v ţenském lágru v Brzezince byly hrůzné a chronická bronchitida, k níţ měla vţdycky sklony, se rozjela naplno a na tvářích jí vyrazily zaráţející hektické skvrny, tak rudé, ţe byly skoro jako její ohnivě rezaté vlasy, anebo spíš ty groteskní chomáče, co jí z nich zbyly. Se směsí hrůzy, ţalu i provinilosti se Sophie náhle zmocnilo tušení, ţe tentokrát vidí tu statečnou, neohroţenou a planoucí dívku naposledy. “Můţu se zdrţet jen několik minut,” říkala jí Wanda. Najednou přešla z polštiny do rychlé, jadrně hovorové němčiny a šeptala Sophii, ţe pomocnice blokařky s tím hnusným ksichtem, ta varšavská kurva, vypadá jako práskačka a zrádná krysa, a rozhodně taky je! Velice rychle pak Sophii nastínila svůj plán s akcí Lebensborn, snaţíc se jí ukázat, ţe při vší zdánlivé nereálnosti je to prakticky jediný způsob, jak by se Jan opravdu mohl dostat z tábora.

Chtělo by to samozřejmě, aby Sophie leccos spolkla, aby udělala spoustu věcí, kterým by se, jak ji zná, nejraději asi vyhnula. Odmlčela se a rozkašlala se v dusivých křečích a pak začala znovu.

“Já si řekla hned, ţe musím za tebou, kdyţ jsem se o tobě tajně dověděla. Dovíme se všecko.

Chtěla jsem s tebou po celé ty měsíce tak jako tak mluvit, ale teď, kdyţ tě dali na to nové místo, uţ

to bylo absolutně nutné. Riskovala jsem všecko, abych se sem dostala a mohla s tebou mluvit –

jestli mě chytí, je se mnou konec. Ale v tomhle hadím hnízdě kdyţ neriskuješ, nemáš! Ano, povím ti to znovu a můţeš mi věřit. Jan je v pořádku, to víš, podle moţností. Ano, ne jednou – třikrát jsem ho zahlédla přes plot. Nechci ti nic namlouvat, je hubený, hubený jako já. V Dětském je to na draka

– jako všecko v Brzezince –‚ ale něco ti řeknu. Děti přece jenom tak netýrají hladem jako ty ostatní. Nevím, já tomu nerozumím, přece to nedělají kvůli nějakému svědomí. Jednou jsem mu mohla dát jablka. Daří se mu dobře. Přeţije to. Jen se vyplač, děvenko. Já vím, je to hrůza, ale nesmíš ztrácet naději. A neţ přijde zima, budeš se ho muset pokusit odtud dostat. Podívej‚ ten nápad s Lebensborn ti bude moţná připadat hrozně podivný, ale ta věc skutečně existuje – uţ se to několikrát stalo ve Varšavě, viděly jsme to, pamatuješ si Rydzónovic děcko? – a to ti povídám, budeš se muset vší mocí pokusit toho vyuţít, aby odtud Jana odsunuli. Vím, je tu pak velká pravděpodobnost, ţe se ztratí, kdyţ ho pošlou do Německa, ale aspoň zůstane naţivu, chápeš? Je ale taky naděje, ţe ho potom nějak budeš moct najít, tahle válka přece nemůţe trvat věčně.

Podívej! Všecko záleţí na tom, jak zvládneš Hösse. Záleţí na tom moc, Zosio, děvenko moje, a nejde jen o to, co se stane s Janem, ale jde o nás o všechny. Budeš muset umět toho chlapa vyuţít, zapracovat na něm – budeš s ním přece pod jednou střechou. Musíš ho vyuţít! Především musíš zapomenout na svou puntičkářskou poboţnůstkářskou morálku a musíš vyuţít sex, aby to stálo za to! Odpusť mi, ţe to tak říkám, Zosio, ale musíš mu dát pěkně zapíchat a pak ti bude zobat z ruky.

Podívej, odbojáři o tom chlapovi vyzvěděli všechno, stejně jako jsme se dověděli o Lebensborn.

Höss je obyčejný byrokrat, který se dá zpracovat jako kaţdý druhý, a je to chlap, který má zablokované chutě na ţenské maso. Musíš toho vyuţít. Musíš ho vyuţít jako chlapa! Co mu to

udělá, kdyţ vezme jednoho Poláčka a zařadí ho do té akce – nakonec to bude pro Reich přínos. A ţe se vyspíš s Hössem, nebude ţádná kolaborace, bude to špionáţ – pátá kolona! Takţe na té gorile musíš zapracovat a vymáčknout z ní, co se dá. Proboha, Zosio, to je tvoje veliká šance! Co v tom domě uděláš, můţe znamenat pro nás ostatní úplně všecko, pro kaţdého Poláka a Ţida a kaţdou nejzbědovanější trosku v táboře – všecko. Prosím tě – nesmíš nás zklamat!”

Času uţ nezbývalo. Wanda musela jít. Neţ odešla, dala Sophii ještě pár posledních rad. Tak třeba ten Broněk. V domě pana velitele se setká s údrţbářem jménem Broněk. Ten bude základní spojka mezi Hössovým sídlem a táborovým podzemím. Naoko dělá nohsleda SS, ale neleze Hössovi tak do zadku ani mu nedělá lokaje, jak by podle vnějšího zdání diktovala výsada zůstávat v domě.

Höss mu důvěřuje, je to velitelův oblíbený Poláček, ale v tom prosťáčkovi, ať uţ je navenek sebeservilnější a ať se snaţí sebevíc zavděčit, bije srdce vlastence, a uţ dokázal, ţe se s ním můţe pro některé úkoly – pokud nejsou mentálně příliš náročné a sloţité – bezpečně počítat. Pravda, je trhlý, ale mazaný – stal se z něho takový spolehlivý pitomec proto, ţe doktoři na něm dělali pokusy a to myšlení se mu zpřeházelo. Z vlastní iniciativy není s to podniknout nic, ale ochotně si dá říct.

Jescze Polska nie zginela. Však to Sophie sama pozná, pokračovala Wanda, Broněk hraje svou roli poslušného dříče tak dobře, ţe je pro Hösse absolutně mimo podezření – a v tom je taky celá krása a význam jeho funkce spojky a ilegálního pracovníka. Broňkovi můţeš věřit, řekla jí Wanda, a kdyţ to půjde, vyuţij ho. Ale Wanda ţe uţ musí jít a po dlouhém slzavém objetí je najednou pryč –

Sophie tu zůstává slabá, bez naděje a s pocitem, ţe to všechno nemůţe zvládnout…

A tak Sophie přišla strávit svých deset dní pod střechou Herr Kommandanta – údobí vrcholící tím hektickým, úzkostí naplněným dnem, který si tak dobře pamatovala a který jsem tu jiţ vylíčil: dnem, jenţ tím jejím ubohým a nezdařeným pokusem Hösse svést nepřinesl Janovi ţádnou moţnost svobody, ale pouze hořce zraňující, a přesto tak kýţený slib, ţe Sophie své dítě uvidí ţivé.

(A přitom to bude setkání nejspíš k nesnesení krátké.) Byl to den, kdy měla hroznou smůlu a kdy se jí nepodařilo díky panice a roztrţitosti vyjevit veliteli nápad s Lebensborn a kdy ztratila svou nejlepší dosavadní šanci upozornit jej na nějaký legitimní způsob, jak by Jana mohl dostat z tábora.

(Pokud by ovšem – uvaţovala, kdyţ ten večer sestupovala do sklepa – nesebrala rozum a nebyla s to mu plán nastínit druhý den dopoledne, kdy měl Höss, jak slíbil, přivést chlapce do kanceláře na schůzku.) Byl to zároveň den, kdy k jejím obavám a strastem přistoupilo ještě další, téměř nesnesitelné břímě nových odpovědných úkolů. A ještě o čtyři roky později mi v brooklynské hospodě vyprávěla o dosud přetrvávajícím pocitu hanby při vzpomínce, jak ji ty nové odpovědné úkoly děsily a jak ji nakonec přemohly. To byla rozhodně jedna z nejtemnějších částí její zpovědi a zdroj její znovu a znovu zdůrazňované “špatnosti”. A já jsem pomalu začínal nahlíţet, jak šla ta její

“špatnost” daleko za onen domnělý, pomýlený pocit viny, ţe byla tak neschopná a nedovedla Hösse svést anebo ţe s ním nedovedla pohnout ani prostřednictvím tatínkova pamfletu. Začínal jsem vidět, jak absolutní zlo dovede, vedle svých dalších vlastností, člověka především absolutně ochromit. Nakonec si Sophie s hrůzou vzpomněla, jak se po tom celém svém nezdaru soustředila na takovou lacině triviální a přitom nesmírně důleţitou věcičku z kovu, skla a bakelitu, jako je rádio, které podle Wandina domnění snad nikdy nebude moct sama ukrást, protoţe se k tomu rozhodně nenaskytne ţádná příleţitost. Ale i tuhle šanci si sama zkazila…

O patro níţ pod chodbou, jeţ slouţila jako předpokoj Hössovy mansardy, byl pokojík, který obýval prostřední z pětice velitelových potomků, jedenáctiletá Emmi. Při svých cestách nahoru a dolů chodila Sophie kolem a všimla si, ţe dveře od pokojíku zůstávají často otevřeny – coţ nebylo nic pozoruhodného, uvaţovala, kdyţ si člověk pomyslí, ţe drobná krádeţ v této despoticky řízené pevnosti byla téměř stejně nemyslitelná jako vraţda. Sophie se tu nejednou zastavila a nahlédla dovnitř do pěkně uklizeného dětského pokoje, jaký by někde v Augsburgu nebo Münsteru nebyl nijak neobvyklý: solidní postel s květovanou přikrývkou, na ţidli hadrová zvířátka, několik stříbrných trofejí, kukačky a celá jedna stěna s obrázky a fotografiemi v dřevěných vyřezávaných rámečcích perníkové barvy (alpská krajinka, pochodující Hitler Jugend, krajina u moře, děvčátko samo v plavkách, skotačící poníci, portréty Führera, “Onkel Heiiho” Himmlera, usměvavé “Mutti”

a usměvavého papá v civilu), prádelník s rozházenými krabičkami na šperky a drobnostmi a vedle

toho přenosné rádio. Sophiinu pozornost upoutávalo především to rádio. Jenom málokdy viděla nebo slyšela to rádo puštěné a není divu, protoţe jeho kouzlo dávno překonal obrovský gramofon dole, který vyhrával ve dne v noci.

Kdyţ šla jednou kolem, všimla si, ţe rádio je puštěné – linula se z něho moderní Ersatzmusik a la Straussovy valčíky, do níţ hovořil hlas ohlašující zdroj jakoţto nějakou stanici Wehrmachtu, asi Vídeň nebo Praha. Tlumené smyčce zněly obdivuhodně průzračnou čistotou. Rádio ji však neokouzlovalo tou hudbou, ale svou existencí – udivovalo ji svými rozměry, tvarem, svou zmenšenou podstatou, šikovností výrobku, miniaturizací a tím neuvěřitelným faktem, ţe je člověk mohl přenášet z místa na místo. Sophii nikdy nenapadlo, ţe technika vynalezne něco tak báječně důmyslného, jenţe přehlédla, po čem v těch letech bouřlivého vývoje šla třetí říše a její nově zrozený obor, elektronika. Rádio nebylo větší neţ středně velká kníţka. Na postranní desce stálo plastickým písmem napsáno jméno Siemens. Mělo temně kaštanovou barvu a přední deska byla zachycená v pantících tak, ţe zároveň tvořila základnu antény, jeţ stála nad šasi s baterií, šasi tak malém, ţe by se vešlo na lidskou dlaň. Při pohledu na rádio Sophie pocítila hrůzu a touhu zároveň.

Kdyţ v tom říjnovém soumraku po střetnutí s Hössem sestupovala dolů do vlhkých sklepních zdí, zahlédla rádio otevřenými dveřmi a aţ se v ní hrůzou všechno stáhlo, kdyţ si pomyslela, ţe je konečně musí bez váhání a bez odkladu nějak ukrást.

Stála v přítmí chodby, sotva několik stop od schodů nahoru do mansardy. Rádio tlumeně hrálo nějaký šepotavý šlágr. V chodbě nad hlavou slyšela dupot bot Hössova adjutanta. Höss sám v domě nebyl, protoţe odejel někam na inspekci. Chvíli jen nepohnutě stála, cítila se zesláblá, hladová: rozráţela ji zima a bylo jí, jako by na ni šla nemoc nebo jako by se měla zhroutit. V ţivotě snad neměla delší den, navíc den, kdy všechno, čeho doufala dosáhnout, se sesypalo v prázdné nic. Ne, nemůţe říct, ţe nedosáhla vůbec ničeho: z trosek se jí podařilo zachránit Hössův slib, ţe jí aspoň dovolí se s Janem setkat. Ale ţe to takhle dokonale všechno pokazila, ţe se prakticky dostala tam, kde byla na začátku, tváří v tvář blíţící se noci, kdy opět utone v táboře – to všechno jaksi nechtěla přijmout, nemohla pochopit. Zavřela oči a opřela se o stěnu v okamţité závrati a nevolnosti způsobené hlady. Přesně na tomhle místě ráno vyzvrátila fíky: nějaký polský nebo esesácký sluha to zatím uklidil, ale v její fantazii jako by se stále ve vzduchu vznášel ten úděsný, nasládle kyselý pach, a najednou jí ţaludek sevřely křeče hladu, jako by měla bolestivý záchvat koliky. Temno před očima, zvedla ruce, zašátrala před sebou prsty a náhle se dotkla nějaké koţešiny. Bylo to, jako by se dotkla chlupatého šourku samého ďábla. Přidušeně vyjekla a zalapala hlasitě po dechu, a kdyţ rázem otevřela oči, zjistila, ţe rukou prohrábla bradu paroháče zastřeleného roku 1938 – jak to jednou zaslechla od samého Hösse, který událost líčil nějakému esesáckému hostu – přesně pod mozkovnou, na tři sta metrů, “v otevřeném terénu” na svazích nad Königssee, v hlubokých lesích tak blízko Berchtesgadenu, ţe kdyby tam býval zrovna Führer byl (a kdoví, jestli tam skutečně nebyl!), byl by ten osudný výstřel skutečně slyšel!…

Jelenovy vystouplé skleněné oči, umně vypracované do nejmenších podrobností, i s těmi krví podlitými flíčky, dvakrát odráţely stejný obraz, zesláblá, zničená, s obličejem jakoby rozťatým ve dvě smrtelné plochy, zůstala stát a hleděla na svůj zdvojený portrét a uvaţovala, jak se v tom vyčerpání, napětí a v okamţité nerozhodnosti vůbec dokáţe udrţet při zdravém rozumu. Vţdycky, kdyţ se během těch dnů vlekla po schodech nahoru a dolů a procházela kolem Emmina pokojíku, přemýšlela o své taktice s větší a větší hrůzou a úzkostí. Trápilo ji vědomí, ţe rozhodně nesmí zklamat Wandinu důvěru, ale – paneboţe, jaké těţkosti to přinese! Klíčový faktor byl skryt v jediném slovu: podezření. Zmizení takového vzácného a cenného přístroje, jako je rádio, bude něco neskutečně závaţného a můţe to vyvolat represálie, tresty, mučení, a dokonce i smrt pro výstrahu.

Podezření padne samozřejmě automaticky na vězně v domě, ty budou prohledávat, vyslýchat a bít nejdříve. I ty tlusté ţidovské švadleny! Ale je tu přece jen jeden spásný moment, na který se Sophie bude muset spolehnout, uvaţovala – a to je existence samotných členů SS. Kdyby mělo do horní části domu přístup jen pár takových vězňů, jako byla Sophie, byla by tu promyšlená krádeţ úplně vyloučena. Byla by to totiţ sebevraţda. Ale nahoru ke dveřím Hössovy kanceláře chodí denně desítky členů SS – vojáci se vzkazy, doručovatelé příkazů a rozkazů a upozornění a prohlášení a

dopisů o přesunech a přeloţení, prostě přijdou sem všichni moţní naverbovaní šturmani a rottenführeři a unterscharführeři v nejrůznějších záleţitostech ze všech koutů tábora. I ti museli spočinout na Emmině rádiu ţádostivým zrakem; a někteří rozhodně neměli ke krádeţi daleko – a ti by také neušli podezření. Jelikoţ se však do Hössova hnízda mohlo tajně dostat daleko víc lidí od SS neţ vězňů, připadalo Sophii logické, ţe takoví důvěryhodní obyvatelé domu jako ona určitě uniknou bezprostřednímu podezření – čímţ se jí naskytne ještě lepší příleţitost zbavit se kradeného zboţí.

Takţe teď uţ se z toho stala záleţitost přesného provedení, jak to právě předešlého dne pošeptala Broňkovi: vynese rádio pod šaty, rychle s ním seběhne dolů do sklepa a tam mu je potmě předá. A Broněk je ihned donese své spojce u druhé brány za domem. Mezitím samozřejmě nastane sháňka.

Budou prohledávat sklep. Broněk bude hledat s nimi, pajdat kolem a trousit rady a předvádět se coby odporně snaţivý kolaborant. Všecka ta zuřivost a zmatek samozřejmě k ničemu nepovedou.

Vyděšení vězňové se pomalu uklidní. A na posádce najednou nějaký uhrovitý Unterscharführer, zkamenělý hrůzou, zjistí, ţe je nařčen z té ztřeštěné krádeţe právě on. Pro podzemí tábora to bude malý triumf. A kdesi v táborových hlubinách se kolem vzácné bedýnky nahrnou muţi a ţeny a budou potmě, vystaveni nebezpečí, naslouchat tlumeným zvukům Chopinovy polonézy a plamenně hovořícím hlasům dodávajícím dobrými zvěstmi tolik potřebné síly a budou mít pocit, jako by se ocitli na prahu znovuzrození.

Věděla, ţe musí jednat rychle, chce-li rádio vzít, anebo zůstat jednou provţdy zatracena. A tak sebou nakonec pohnula a s rozbušeným srdcem, stále v křečích strachu – se pomalu kradla do pokojíku. Stačilo udělat jen několik kroků, ale kdyţ jako v mátohách postoupila kupředu, cítila, ţe něco není v pořádku, měla tušení, ţe se musela dopustit nějaké úděsné chyby v taktice a načasování svého činu: v tom okamţiku, kdy poloţila ruku na chladný bakelitový povrch rádia, zmocnila se jí představa katastrofy, která pokoj rázem zaplnila jako němý výkřik. Později si často vzpomněla, jak si přesně v tom okamţiku, kdy se toho kýţeného předmětu dotkla a uvědomila si svou chybu (vůbec nechápala, proč se jí do toho v tu chvíli pletla představa kroketu), vybavila kdesi na periferii mysli letní zahradu a z ní uslyšela otcův aţ rozjásaně pohrdlivý hlas: Ty děláš všechno špatně. Ale o něm mohla uvaţovat jen zlomek okamţiku, protoţe za sebou uslyšela hlas, který ji svou nevyhnutelností vůbec nepřekvapoval, stejně tak jako ten chladně didaktický smysl pro Ordnung, jenţ se v slovech samých skrýval: “Kvůli úředním záleţitostem moţná musíte chodit chodbou nahoru a dolů, ale v této místnosti rozhodně nemáte co pohledávat.” Sophie se prudce otočila a spatřila Emmi.

Děvče stálo u dveří do přístěnku. Sophie ji ještě nikdy tak zblízka neviděla. Byla oblečená v bledě modrých kalhotkách z umělého hedvábí; její předčasně vyvinuté prsy jedenáctileté dívenky se jí dmuly v podprsence stejně mdlého odstínu. Měla velice bílý a neobvykle kulatý obličej, vypadala jako nedopečený piškot s čupřinou tuhých plavých vlasů; rysy v obličeji působily hezky, ale zároveň zdegenerovaně; uzavřená v tom kulatém rámu, působila ta poněkud laciná krása jejího nosíku a úst a očí, jako by byla namalovaná – Sophii nejdříve napadlo – jako na panence, ale pak si pomyslela, ţe to vypadá spíš jako na balonu. Kdyţ se na ni člověk podíval podruhé, nepřipadala mu ani tak zlá a rozmazlená, jako spíš jaksi… předčasně si vědoma své nevinnosti? Ještě nezrozená? Sophie na ni němě zírala a myslela si: tatínek měl pravdu, kdyţ říkal, ţe všechno dělám špatně a všechno pokazím, tady stačilo jen pořádně se rozhlédnout. Cosi zakoktala, ale pak se zmohla na souvislou řeč: “Promiňte mi, gnädiges Fräulein, já jsem jenom –“ Ale Emmi ji přerušila:

“Nesnaţte se mi nic vysvětlovat. Přišla jste sem ukrást to rádio. Viděla jsem vás. Viděla jsem, ţe jste je měla skoro v ruce.” V Emmině tváři se nezračil téměř ţádný výraz. Zřejmě ničeho takového nebyla ani schopna. Se sebejistotou, která působila vzhledem k její poloviční nahotě nepřirozeně, sáhla do přístěnku a natáhla na sebe bílý froté ţupan. Pak se otočila a řekla s bezbarvou věcností:

“Budu to na vás hlásit otci. Dá vás potrestat.”

“Já jsem se na ně chtěla jen podívat!” zkoušela Sophie. “Přísahám! Šla jsem tudy uţ tolikrát.

Nikdy jsem neviděla tak… tak malé rádio. Je to… je to moc chytře vymyšlené! Nemohla jsem věřit, ţe to skutečně funguje. Chtěla jsem to jenom vidět zblízka –“

“Lţete,” řekla Emmi, “chtěla jste ho ukrást. Viděla jsem vám do obličeje. Vypadala jste přesně, jako kdyţ ho chcete ukrást, ne ho jenom zvednout a podívat se na něj.”

“Musíte mi věřit,” přesvědčovala ji Sophie, vědoma si, ţe se jí z hrdla derou vzlyky, a cítíc podivnou slabost, tíţi v nohou a chlad po celém těle. “Já bych vám přece nevzala vaše…“ Ale ustala, protoţe ji najednou napadlo, ţe je to jedno. Teď kdyţ všechno zpackala, uţ na ničem nezáleţí. Záleţí jen na tom, ţe zítra má spatřit svého chlapce, a jak by se do toho mohla Emmi zaplést?

“Samozřejmě ţe byste ho chtěla vzít,” pokračovala úporně Emmi, “stálo sedmdesát německých marek. Mohla byste si na něm poslouchat dole ve sklepě hudbu. Jste špinavá Polka a všechna ta polská pakáţ jsou zloději. Maminka říká, ţe Poláci jsou větší zloději neţ cikáni a taky ţe jsou špinavější.” Nakrčila v kulatém obličeji nos: “Smrdíte!”

Sophie si uvědomila, jak se jí dělá kdesi vzadu na sítnici temno. Zasténala. Vzhledem k nevypočitatelně působícím stresu nebo hladu nebo ţalu či hrůze anebo bůhvíčemu se jí měsíčky nejméně o týden opozdily (to uţ se jí v táboře stalo dvakrát), ale v tom okamţiku ucítila v klíně prudký tlak a vytrysknuvší mohutnou záplavu a před očima se jí začala nezadrţitelně rozprostírat tma. Emmin obličej se v pavučině tmy ztratil jako měsíc v mracích a Sophie cítila, ţe padá, padá…

Jakoby ukolébána lenivými vlnami času, strnula Sophie v jakýchsi milosrdných dřímotách a otupělá se probudila zvukem nějakého vzdáleného stále sílícího skučení, které jako by se ozývalo přímo v jejím uchu, sílilo a proměňovalo se v divoký řev. Na zlomek okamţiku jako by se jí ještě ve snách zazdálo, ţe slyší řev polárního medvěda a ţe pluje na ledovci unášeném mrazivými větry.

V nozdrách ji pálilo.

“Probuďte se,” říkala Emmi. Obličej bílý jako vosk se vznášel tak těsně nad ní, ţe téměř cítila dívčin dech na tváři. Sophie si uvědomila, ţe leţí na zádech nataţená na podlaze a děvče ţe se sklání nad ní a mává jí pod nosem lahvičkou s čpavkem. Okno bylo dokořán a do pokoje vál studený vítr. Ten jekot v uších byl hvizd táborové píšťaly; teď jiţ byl slyšet jen jako zdáli, decrescendo. Ve výši očí zpozorovala vedle Emmina holého kolene malou bakelitovou lékárničku se zeleným kříţem. “Omdlela jste,” řekla jí. “Nehýbejte se. Nechte hlavu minutu ve vodorovné poloze, aby se vám prokrvila. Vdechujte zhluboka. Studený vzduch vás postaví na nohy. Zatím zůstaňte v klidu.” Rozpomněla se, co předcházelo, a s tím se jí zmocnil pocit, ţe hraje v nějaké hře, v které chybí prostřední dějství: copak to není sotva minuta (rozhodně to nemohlo být o moc déle), kdy se na ni tohle děcko rozzuřilo jako nějaký grázl od nacistické milice, a je to skutečně totéţ

stvoření, které o ni pečuje s tak dalo by se říct lidskou starostlivostí, ne-li přímo s andělským soucitem? Ţe by to její zhroucení vyvolalo v téhle úděsné Mädel s obličejem jako nafouklý fetus potlačené instinkty ošetřovatelky? Na svou otázku dostala odpověď v okamţiku, kdy zasténala a pohnula se. “Musíte zůstat v klidu!” nařizovala jí Emmi. “Mám vysvědčení první pomoci – jsem mladší sestra. První třída. Dělejte, jak vám říkám, rozumíte?”

Sophie zůstala leţet bez pohnutí. Neměla na sobě ţádné spodní prádlo a uvaţovala, jak se asi zakrvácela. Cítila, ţe šaty pod sebou má úplně vlhké. Překvapena vlastní útlocitnou reakcí, aspoň za těchto okolností, uvaţovala, jestli také nezamazala Emminu neposkvrněnou podlahu. Cosi v chování toho děcka ještě zvyšovalo její pocit nemohoucnosti, pocit, ţe tu leţí zároveň jako objekt péče i jako uvězněná oběť: Sophie si začínala uvědomovat, ţe Emmi má tatínkův hlas, naprosto ledový a cizí. S tím oficiózním velitelským sesterstvím, jemuţ chyběla jakákoli šetrnost, a s tím ţvaněním (v tu chvíli Emmi zčerstva plácala Sophii po tvářích a s precizností lékařky jí vysvětlovala, ţe podle příručky první pomoci mohou pořádné políčky dostat postiţeného v záchvatu mdloby aus der Synkope) jí připadala jako miniatura Obersturmbannführera a uvědomovala si, ţe to děvče v sobě musí mít ducha a samu esenci SS – přímo jako hypostázu –

vrostlou ve svých genech.

Ale nakonec zřejmě ta kanonáda políčků zbarvila Sophiiny tváře dostatečně do růţova a děvče pacientce přikázalo, aby se posadila a opřela o postel. Sophie poslechla, náhle vděčná za to, ţe omdlela v pravém okamţiku a správným způsobem. Kdyţ totiţ upínala do stropu panenky svých očí, které pomalu zase začínaly zaostřovat, uvědomila si, ţe Emmi se postavila nad ní a prohlíţela

si ji s téměř blahosklonným výrazem, nebo aspoň s jistou shovívavou zvědavostí, jako by jí z mysli zmizel ten vztek nad skutečností, ţe Sophie je jednak Polka a jedna zlodějka: ten záchvat ošetřovatelství zřejmě způsobil obrat, který jí nicméně poskytoval dosti prostoru pro uplatnění autority frustrovaného esesáckého trpaslíka, ale zároveň jí navrátil buclatě kulatou podobu malého děvčátka. “Řeknu vám jedno,” šeptala jí Emmi, “jste moc krásná. Wilhelmine říkala, ţe musíte být Švédka.”

“Pověz mi,” ozvala se Sophie mírným uskřípnutým hlasem, nazdařbůh vyuţívajíc toho zklidnění,

“pověz mi, co to máš za znak vyšitý na ţupánku? Moc se mi líbí.”

“To je odznak našeho plaveckého mistrovství. Ve své třídě jsem byla šampionka. V

začátečnících. Bylo mi teprve osm. Škoda, ţe tady nemáme plavecké závody, ale prostě tady nejsou. Je válka. Musím plavat v Sole, ale ta se mi nelíbí. V řece je plno svinstva. V začátečnících jsem byla na závodech jako plavkyně hrozně rychlá.”

“Kde to bylo, Emmi?”

“V Dachau. Pro děti z posádky tam byl nádherný bazén. Dokonce v něm byla přihřívaná voda.

Ale to bylo, ještě neţ nás přeloţili. V Dachau se mi líbilo o moc víc neţ tady v Osvětimi. Však to byla taky říše. Vidíte moje trofeje? Tu velkou uprostřed? Tu mi předal sám říšský vedoucí Hitler Jugend Baldur von Schirach. Počkejte, ukáţu vám album.”

A uţ skočila k prádelníku a do ohybu lokte zasunula obrovité album, z kterého se sypaly fotografie a novinové výstřiţky. Dotáhla je k Sophii a jen ještě mezitím pustila rádio. Ozvalo se praskání a pískání. Zakroutila knoflíky a poruchy zmizely a pokojem se rozlehl tlumený sbor horn a trubek, händlovsky jásavý a vítězný: Sophii v zádech zamrazilo, cosi jako ledové poţehnání.

“Das bin ich,” začalo děvčátko a opakovalo větu znovu a znovu a donekonečna ukazovalo na sebe v celé sérii fotografií v plavkách, které přikrývaly tučné houbově bílé tělíčko. To v Dachau nikdy nesvítilo slunce? uvaţovala Sophie, ospalá, ochablá a zoufalá. “Das bin ich… und das bin ich,”

odříkávala Emmi monotónním dětským hlasem a píchala do fotografií knoflíkovitým prstem a její nekonečné uchvácené “já já já” znělo jako pološeptavé zaříkávání. “Taky jsem začala trénovat skoky do vody,” řekla. “Podívejte se, to jsem já.”

Sophie se přestala dívat na obrázky – všechno viděla rozmazaně – a oči jí zabloudily do otevřeného okna, za nímţ visela na říjnovém nebi večernice, zázračně zářící jako kus křišťálu.

Najednou jako by vzduch začal kolotat a světlo kolem planety zhoustlo, coţ byl signál objevivšího se kouře, který k východu unášel chladný noční vítr. Poprvé od rána opět Sophie ucítila pach pálených lidských těl, jemuţ nebylo moţno uniknout, jako rukám škrtícího vraha. Brzezinka stravovala poslední poutníky z Řecka. Trubky! Triumfální hymnus dechů linoucí se z éteru, hosana, bečení beranů, andělské zvěstování – a Sophie přitom musela myslet na všechna nezrozená jitra svého ţivota. Rozplakala se a řekla polohlasně: “Aspoň zítra uvidím Jana. Aspoň to.”

“Proč pláčete?” zeptala se Emmi.

“Nevím,” odpověděla Sophie. A pak chtěla říct: “Protoţe mám v táboře D malého chlapce. A protoţe mi tvůj otec dovolí ho zítra spatřit. Je skoro tak starý jako ty.” Ale zarazil ji rázný hlas, který náhle přerušil sbor dechů: “Ici Londres!” Poslouchala, hlas zněl vzdáleně, jako by přes staniolovou fólii, ale v tu chvíli byl jasný, i kdyţ to bylo vysílání nejspíš pro Francii, a zřejmě obešel celé Karpaty a byl slyšet aţ zde na samém soumračném okraji tohoto anus mundi. Ţehnala neznámému hlasateli, jako by ţehnala zboţňovanému milenci, uchvácena prudkým proudem slov:

“L"Italie a déclaré qu"un état de guerre existe contre l"Allemagne…“ Nevěděla přesně jak a proč, ale její instinkt spolu s jistým jemně rozjásaným tónem v hlasu londýnského hlasatele (kterému, jak zjistila pohledem na Emmin výraz, nemohlo to dítě rozumět) jí sdělil, ţe zpráva znamená pro říši opravdovou a trvalou ránu. Vůbec nepřemýšlela o tom, ţe Itálie v tu chvíli leţí v troskách. Měla dojem, jako by slyšela oznámení o jisté a konečné zkáze nacistů. A snaţíc se neztratit ten hlas, který zanikal v husté mlze poruch, plakala a plakala dál, vědoma si, ţe pláče pro Jana, ano, ale taky pro další věci, a hlavně nad sebou: protoţe se jí nepodařilo ukrást rádio a protoţe bezpečně věděla, ţe uţ v sobě nikdy nenajde tolik odvahy, aby se je pokusila ukrást podruhé. Mateřský pud záchrany a lásky, na který se před několika měsíci dívala ve Varšavě Wanda jako na sobecký a špatný, byl

čímsi, co Sophie ani na okamţik té nejkrutější zkoušky v sobě nemohla překonat – a Sophie zoufale plakala hanbou nad tím, jak je ztracená. Zakryla si roztřesenými prsty oči a zašeptala Emmi: “Pláču, protoţe mám hrozný hlas.” A byla to aspoň zčásti pravda. Měla dojem, ţe musí znovu omdlít.

Puch zvenčí byl čím dál tím silnější. Noční horizont obráţel zář ohně. Emmi šla zavřít okno, aby dovnitř nemohl chladný vzduch anebo ten morový puch nebo obojí. Sophie ji sledovala a přitom na stěně zahlédla vyšívaný obrázek bohatě hýřící květy (stejně jako hýřily květnatou němčinou veršíky pod ním) a zarámovaný v ozdobném šelakovém rámečku z borového dřeva: Jakož i Bůh nebeský ochraňuje lidi

před hříchem a před Peklem,

ochraňuje Hitler německý národ

před zlem.

Okno se prudce přibouchlo. “Ten smrad je z toho, jak se pálí Ţidi,” řekla Emmi a otočila se opět k Sophii. “Ale to myslím víte. Tady v domě se o tom nesmí mluvit, ale vy – vy jste přece vězeň.

Ţidi jsou hlavní nepřátelé našeho národa. My jsme si s mou sestrou Iphigenií vymyslely o Ţidácích takovou písničku. Začíná: ‚Icik –"“

Sophie potlačila výkřik a oběma rukama si zakryla oči. “Emmi, Emmi…“ zašeptala. V té náhlé násilné slepotě se před ní objevil přízrak toho dítěte jak fetu a zároveň jiţ vyvinutého tvora, obrovského mlčenlivého leviatana, zrůdy bez mozku, která plave tichými rozváţnými tempy v záhadných černých vodách Dachau a Osvětimi.

“Emmi, Emmi!” vyrazila s úsilím ze sebe, “proč je tady v tom pokoji jméno Otce nebeského?”

To byla jedna z posledních náboţenských myšlenek, která jí kdy vytanula na mysli.

Po té noci – poslední noci co vězenkyně pod střechou domu Herr Kommandanta – strávila Sophie v Osvětimi ještě skoro patnáct měsíců. Jak jsem jiţ řekl, zůstalo pro mě vzhledem k jejímu mlčení (a stále zůstává) toto dlouhé období jejího uvěznění z valné části nezmapovanou oblastí.

Ale několik drobností mohu říct s naprostou jistotou. Kdyţ odešla z Hössova domu, měla to štěstí, ţe ji opět dali na místo překladatelky a písařky v písárně, a přece jen tedy zůstala v malé skupince těch relativně privilegovaných; a tak byl její ţivot sice krušný a její strádání často velice kruté, ale přesto byla na dost dlouhou dobu uchráněna toho rozsudku pozvolné a nevyhnutelné smrti, který byl údělem valné většiny vězňů. Teprve během posledních pěti měsíců, kdyţ se od východu blíţila ruská vojska a tábor se pomalu rozkládal, proţívala svoje nejhorší utrpení. Tehdy ji také přemístili do brzezinského ţenského lágru a tam prodělala hlad a nemoci, které ji přivedly aţ na sám práh smrti.

Po všechny ty dlouhé měsíce se jí erotické touhy a myšlenky ani zdaleka nedotkly. Samozřejmě ţe to dostatečně vysvětluje choroba a celková vyčerpanost – zvlášť během nevýslovně těţkých měsíců v Brzezince –‚ ale Sophie věděla bezpečně, ţe to mělo i psychologické důvody: ten pronikavý puch a přítomnost smrti způsobily, ţe jakékoli generativní nutkání vypadalo doslova jako něco obscénního, jako travestie, a tak – jako v dobách těţké nemoci – zůstávalo spíš jen pod prahem vědomí a prakticky bylo vyhaslé. Aspoň taková byla Sophiina osobní reakce, a říkala mi, ţe někdy sama nevěděla, jestli právě ta totální absence milostného cítění neposunula do ostřejšího zorného úhlu sen, který se jí zdál, kdyţ naposledy spala ve sklepě velitelova domu. Anebo třeba právě sen sám, uvaţovala, pomohl utlumit všechny další touhy. Jako většina lidí i Sophie si málokdy pamatovala dlouho své sny s nějakými výraznějšími podrobnostmi, ale ten sen byl tak nespoutaně, jednoznačně a kouzelně erotický, tak rouhačský a děsivý a tak výjimečný, ţe později dokonce byla ochotna věřit (se zrnkem humoru, který jí dovoloval jen uplynulý čas), ţe by ji byl od erotických myšlenek odradil úplně sám, i kdyby nebývala byla tak nemocná a k smrti zoufalá…

Kdyţ odešla z Emmina pokojíku, sešla dolů, padla na slamník a usnula. Usnula téměř ihned a jen na zlomek okamţiku si připomenula, ţe druhý den konečně uvidí svého syna. A za chvíli samozřejmě chodila sama po pláţi – a jak to bývá ve snech, pláţ jí byla zároveň známá i cizí. Bylo to písčité pobřeţí Baltického moře a něco jí říkalo, ţe to je pobřeţí Šlesvicka-Holštýnska. Napravo od ní byl mělký větrný kielský záliv s tečkami plachetnic; kdyţ pomalu kráčela na sever s obrysy

pustých plání dánského pobřeţí v dáli, vlnily se jí po pravici písčité duny a za nimi se v záři poledního slunce zelenal borový les promíšený s jinými jehličnatými stromy. Přestoţe byla oblečená, měla pocit nahoty, jako by byla zahalena jen jakousi svůdnou průhlednou látkou.

Připadala si aţ neskutečně vyzývavá, uvědomovala si, jak se jí zadní partie házejí v záhybech průhledné sukně a přitahují oči naháčů pod slunečníky podél pobřeţí. Všichni ti lidé v plavkách však najednou zůstali za ní. Pláţ před ní kříţila stezka vedoucí vzrostlou ostřicí: Sophie pokračovala dál, vědoma si, ţe ji sleduje nějaký muţ a ţe upírá oči na její boky a na ty vlnivé pohyby, které prostě musela dělat. Muţ došel aţ vedle ní, podíval se na ni, ona na něho. Tvář nepoznávala, byla to tvář muţe ve středních letech, ţoviální, s plavými vlasy nad čelem, velmi německá, hezká – ne, víc neţ hezká, při pohledu na ni jihla touhou. Ale ten muţ sám? Kdo to byl?

Zoufale se ho pokoušela v tom okamţiku poznat (ten hlas, který jen zamručel “Guten Tag”, jí byl přece tak hrozně povědomý) a náhle jako by jí blesklo hlavou, ţe je to jeden slavný zpěvák, Heldentenor z Berlínské opery. Usmál se na ni zářivě bílými zuby, pohladil ji po zadku, řekl polohlasně několik zřejmě lascivních slov, kterým sotva rozuměla, a zmizel. Cítila voňavý mořský vánek.

Najednou se ocitla u dveří nějaké kaple, která stála na duně čnící vysoko nad mořem. Toho člověka neviděla, ale cítila někde jeho přítomnost. Byla to slunná prostá kaple s obyčejnými dřevěnými lavicemi po obou stranách jediné lodi; nad oltářem visel kříţ z obyčejného borového dřeva, působil v té holé, ničím nepřikrašlované geometrické podobě skoro primitivním dojmem, a kdyţ konečně Sophie v jakési ţádostivé horečce vstoupila dovnitř, jako by tam téměř nic jiného neexistovalo. Slyšela, ţe se nahlas zasmála. Proč? Proč by se měla smát, kdyţ tu malou kapli náhle zalehl ţalostný zvuk jediného kontraaltového hlasu a tóny tragické kantáty Schlage doch, gewünschte Stunde? Stála před oltářem, jiţ svlečená, jen hudba linoucí se měkce z nějakého vzdáleného a zároveň blízkého zdroje její tělo laskavě zahalovala. Zasmála se znovu. Ten člověk z pláţe se zase objevil. Byl nahý, ale opět nebyla s to vybavit si jeho jméno. Uţ se neusmíval; z nasupené tváře mu hleděla vraţda a ta hrozba ve výrazu jeho obličeje ji vzrušovala a rozněcovala její ţádost. Stroze jí přikázal, aby se podívala dolů. Jeho mohutný penis trčel jako ţezlo. Poručil jí, aby klekla a vzala jej do úst. Poslechla a v jakési pomatené touze stáhla předkoţku, pod níţ se objevil obrovitý glans penis temného modročerného odstínu. Zdálo se jí, ţe nebude ani s to jej pojmout mezi rty, ale přesto se jí to nějak podařilo, a do toho se zatím ozývaly tóny Bachovy hudby a děsily ji svým poselstvím smrti a času, aţ ji mrazilo. Schlage doch, gewünschte Stunde!

Odstrčil ji od břicha, řekl jí, aby se otočila, poručil, aby klekla před oltář pod holým krucifixem, symbolem Boţího utrpení, který zářil jako obnaţená kost. Na jeho rozkaz se otočila, poklekla a opřela se o ruce a pak zaslechla dusot pádících kopyt, v nozdrách ji zaštípal kouř a nato vykřikla rozkoší, kdyţ ucítila, jak se jí o nahý zadek tře jeho chlupaté břicho, jak ji k sobě tiskne a kryje tělem a proniká do ní tím plenícím válcem a vráţí jej hloub a hloub…

Kdyţ ji Broněk, který přinesl kbelík se zbytky, probouzel, měla sen ještě před očima. “Včera večer jsem na tebe čekal, ale nepřišlas,” řekl. “Čekal jsem, dokud jsem mohl, ale pak uţ bylo pozdě. Můj chlap u brány musel odejít. Co se stalo s tím rádiem?” Mluvil tlumeně. Ostatní ještě spali.

Ten sen! Nemohla ho ani teď, po tolika hodinách, zapudit z mysli. Jako opilá zavrtěla hlavou.

Broněk otázku opakoval.

“Pomoz mi, Broňku,” řekla jako omámená a podívala se na toho malého človíčka nad sebou.

“Nerozumím ti.”

“Viděla jsem někoho… něco příšerného.” Ještě neţ dořekla, věděla, ţe to všechno nedává ţádný smysl. “Totiţ – paneboţe, já mám hrozný hlad.”

“Tak sněz tohle,” řekl jí Broněk. “Je to zbytek dušeného zajíce. Je v tom spousta masa.”

Zbytky byly kliţnaté, mastné a studené, ale Sophie jídlo hladově polykala, hledíc přitom, jak se vedle na slamníku zvedá a klesá hruď spící Lotte. Mezi sousty údrţbáři oznámila, ţe odchází.

“Paneboţe, jak já byla od včerejška hladová,” šeptala. “Díky, Broňku.”

“Já čekal,” pokračoval. “Co se stalo?”

“Ta holka měla dveře u pokoje zavřené,” lhala. “Zkoušela jsem dostat se dovnitř, ale bylo zamčeno.”

“A dnes tedy jdeš zpátky na barák. Sophie, ty mi budeš hrozně chybět.”

“Ty mně taky, Broňku.”

“Třeba by se ti přece podařilo rádio dostat. Totiţ jestli půjdeš nahoru do mansardy. Odpoledne je pořád ještě můţu poslat dál, přes bránu.”

Proč ten idiot nemlčí? S tím rádiem skončila, skončila! Předtím by byla ještě mohla snadno uniknout podezření, ale teď rozhodně ne. Kdyby něco dnes zmizelo, ta úděsná holka by určitě všecko o její včerejší návštěvě vyţvanila. Cokoli dalšího s rádiem je prostě vyloučeno, zvlášť dnes, kdy je tak napjatá tou jistotou, ţe uvidí Jana, ţe se uskuteční schůzka, na kterou se těší s nepředstavitelným rozčilením a touhou. A tak znovu opakovala svou leţ. “To rádio budem muset pustit z hlavy, Broňku. Není moţné se k němu dostat. Ta příšera zamyká dveře.”

“No dobře, Sophie,” řekl Broněk, “ale kdyby se něco nachomejtlo, kdybys ho přece jen dostala, tak bys mi ho rychle předala. Tady ve sklepě.” Zasmál se hrdelním smíchem. “Na mě by Rudi nikdy neměl podezření. Myslí si, ţe mě má pod palcem. Myslí si, ţe jsem slabý na hlavu.” A v ranním šírání otevřel svou jámu se zbytky rozbitých zubů a usmál se na Sophii tím nejzářivějším a nejzáhadnějším úsměvem.

Sophie věřila jaksi zmateně a vágně na takzvané tušení nebo na něco jako jasnozřivost (několikrát v ţivotě skutečně tušila nebo předvídala budoucí události), i kdyţ tu víru nespojovala s ničím nadpřirozeným. Musím přiznat, ţe jisté sklony k tomu měla, ale vymluvil jsem jí to. Jakási vnitřní logika nás oba přesvědčila, ţe takové okamţiky krajní intuice plynou z naprosto přirozených “klíčových” okolností, které leţely dosud zasuty v paměti anebo dřímaly v podvědomí.

Například její sen. Pro skutečnost, ţe o tom milenci, v kterém nakonec poznala Waltera Dürrfelda, se jí zdálo noc předtím, neţ jej spatřila opět po šesti letech, připadalo jako jediné moţné metafyzické vysvětlení. Nebylo vůbec uvěřitelné, ţe ten převlídný svůdný host, který ji tolik upoutal v Krakově, by se před ní objevil ţivý sotva několik hodin po jejím snu (s přesně touţ tváří a hlasem postavy ze sna), kdyţ ona sama si na toho člověka za celou dobu nikdy nevzpomněla a nikdy o něm nikoho neslyšela mluvit.

Ale bylo tomu opravdu tak? Kdyţ později přemýšlela o svých vzpomínkách, zjistila, ţe jméno přec jen slyšela zmiňovat, a nejen jednou. Mnohokrát zaslechla, jak Rudolf Höss nařizuje svému pobočníkovi Schefflerovi, aby mu objednal telefonní rozhovor s Herr Dürrfeldem z továrny Buna, aniţ si (pokud to nezaregistrovala podvědomě) uvědomila, ţe dotyčný je objekt její dávné romantické touhy! Aspoň desetkrát. S někým, kdo se jmenoval Dürrfeld, telefonoval Höss věčně.

Navíc ji totéţ jméno upoutalo na tolika Hössových listinách a vzkazech, na které se občas podívala, takţe kdyţ se analyzovaly tyto klíčové okolnosti, nebylo uţ třeba vysvětlovat Dürrfeldovu hlavní roli v Sophiině děsivém, ale výjimečném Liebestraum. Stejně tak nebylo těţké pochopit, proč se ten její milenec ze sna tak rychle proměnil v ďábla.

Hlas, který tehdy dopoledne zaslechla v předpokoji Hössovy mansardní kanceláře, byl hlas muţe z jejího snu. Nevstoupila do místnosti hned, jak to dělala kaţdé ráno po všech deset dnů, přestoţe touţila rozběhnout se dovnitř a sevřít v náručí svého synka. Hössův pobočník uţ zřejmě o jejím novém statutu věděl a stroze jí přikázal, ať počká venku. Pak se jí náhle zmocnily nevýslovné pochyby. Je pravděpodobné, ţe by Höss, který jí slíbil, ţe Jana uvidí, nechal chlapce uvnitř v kanceláři poslouchat ten podivný hlasitý rozhovor mezi sebou a tím člověkem s hlasem muţe z jejího snu? Nervózně se pod Schefflerovým pohledem ošila, uvědomujíc si z jeho ledového chování ztrátu svých výsad; je opět obyčejná vězenkyně, nejniţší z nejniţších. Z utkvělého úsměšku vycítila jeho nepřátelský postoj. Upřela oči na zarámovanou fotografii Goebbelse na stěně, a kdyţ si tu ozdobu prohlíţela, vybavil se jí před očima zvláštní výjev: viděla Jana, jak stojí mezi Hössem a tím druhým muţem a upírá dětské oči nejdřív na Herr Kommandanta a pak na toho cizího člověka, jehoţ hlas ji mátl tak známým tónem. A pak jí v uších zazněla slova z minulosti, jako akord vybuzený na basových píšťalách varhan: Mohli bychom navštívit všechny velké hudební památky. Zalapala po dechu a vycítila přitom, jak Hössův pobočník na ten přidušený zvuk

z jejího hrdla polekaně zareagoval. Jako by ji někdo uhodil po tváři, a kdyţ hlas poznala, aţ sebou trhla a zašeptala jméno jeho vlastníka – a na zlomek okamţiku jí přítomný říjnový den nerozlišitelně splynul s krakovským odpolednem před tolika lety.

“Rudi, já vím, ţe ty odpovídáš nadřízené autoritě,” říkal Walter Dürrfeld, “a já skutečně tvůj problém maximálně respektuji! Ale i já mám svou odpovědnost, a tak to vypadá, ţe otázku nevyřešíme. Tebe si hlídají tví vyšší pohlaváři, a já mám nad sebou zase akcionáře. Já odpovídám akciové společnosti a ta teď prostě trvá na jednom: abych dostal další Ţidy a mohl udrţet plánovanou produktivitu. Nejen v Buně, ale i v dolech. Musíme mít uhlí! Prozatím to jde, nezůstali jsme nijak zvlášť za plánem. Ale všechny formulace, ty statistické předpovědi, které mám k dispozici, jsou… jsou hrozivé, abych se vyjádřil co nejmírněji. Musím prostě dostat další Ţidy!”

Hössův hlas zněl předtím nezřetelně a tlumeně, ale odpověď byla jasná: “Já přece nemůţu přinutit Reichsführera, aby si tohle rozmyslel. To chápeš. Já můţu poţádat nejvýš o jistou malou pravomoc a sám jen trochu něco naznačit. Ale s těmi Ţidy se zřejmě nemůţe nějak rozhodnout, ať uţ pro to má nevímjaký důvod.”

“A ty osobně se o tom jistě domníváš…“

“Já osobně se domnívám, ţe na práci v takových místech jako Buna a doly koncernu Farben by měli být vybráni jen skutečně silní a zdraví Ţidé. Nemocní se prostě stávají jen zátěţí, která odčerpává drahé lékařské prostředky. Jenţe mé osobní pocity tady nic neznamenají. Musíme čekat na rozhodnutí.”

“A nemůţeš Himmlerovi naznačit obtíţnost situace a přimět ho k vhodnému rozhodnutí?” Z

Dürrfeldova hlasu zazníval podráţděný tón. “Jako tvůj přítel by snad mohl…“ Pauza.

“Říkám ti, ţe mohu věci jenom navrhovat,” odpověděl Höss. “A přece víš, co jsem navrhl. Chápu tvoje stanovisko, Waltře, a rozhodně to neberu jako uráţku, ţe se mnou moje názory úplně přesně nesdílíš. Ty chceš za kaţdou cenu kusy na práci. Dokonce i stará osoba s pokročilou tuberkulózou je schopná vydat ze sebe určité mnoţství jednotek tepelné energie…“

“Přesně tak!” skočil mu do řeči Dürrfeld. “A o tohle ţádám především. O zkušební období, řekněme ne delší neţ šest týdnů, aby se zjistilo, jak by se dali vyuţít Ţidé, s kterými se dnes nakládá podle směrnic…“ Jako by váhal doříct.

“…Zvláštní akce,” doplnil Höss. “Jenţe v tom je právě jádro věci, chápeš? Reichsführera na jedné straně tlačí Eichmann a Pohl a Maurer a další. Je to otázka jistoty versus pracovní síla. Z

bezpečnostních důvodů si Eichmann přeje, aby kaţdý Ţid prošel Zvláštní akcí bez ohledu na věk a fyzický stav. Ten by neušetřil ani ţidovského zápasníka v perfektní kondici, kdyby se takový vyskytl. Zařízení v Brzezince byla jasně instalována, aby se mohla realizovat právě tato politika.

Ale podívej se sám, co se stalo. Reichsführer musel svůj původní rozkaz v rámci Zvláštní akce pro všechny Ţidy modifikovat – zřejmě na příkaz Pohla a Maurera –‚ aby uspokojil potřebu pracovních sil, a to nejen v Buně, ale i dolech a ve všech zbrojařských podnicích, na které se rozkaz o přídělu pracovních sil vztahuje. A jaký je výsledek? – rozštěp, přesně uprostřed. Rozštěp – však víš…, jaké je to slovo, co mám na jazyku? Takové podivné slovo, výraz z psychologie –“

“Die Schizophrenie.”

“Ano, to je ono,” odpověděl Höss. “Ten psychiatr z Vídně, teď si nemůţu vzpomenout na jméno…“

“Sigmund Freud.”

Následoval okamţik ticha. Během té krátké přestávky se Sophie, téměř nedýchajíc, v duchu upřela na představu Jana, viděla jej s pusou lehce otevřenou pod nosíkem mírně obráceným vzhůru, s modrýma očima, které mu jezdí z velitele (ten přechází podle svého nervózního zvyku po kanceláři) na vlastníka toho odosobněného barytonového hlasu – uţ ne toho ďábelského plenitele z jejího snu, ale prostě cizince, na něhoţ si vzpomněla a který ji kdysi nadchl sliby výletů do Lipska, Hamburku, Bayreuthu a Bonnu. Vy jste tak mladičká! šeptal jí kdysi ten hlas. Ještě děvčátko! A taky: Já jsem člověk do rodiny. Tak se upnula na to, ţe uvidí Jana, tak se zalykala tou představou nadcházejícího shledání (vzpomněla si později, jaké měla dokonce potíţe s dýcháním), ţe zvědavost, jak asi Dürrfeld vypadá teď, jí na mysli vytanula jen letmo a pak se proměnila ve

lhostejnost. Nicméně cosi v tom hlase – cosi spěšného, naléhavého – jí řeklo, ţe ho téměř vzápětí uvidí a jeho poslední slova určená veliteli – kaţdý odstín jejich melodie a významu – se jí do paměti vryla s jakousi definitivností archivního záznamu, jako dráţky na gramofonové desce, které nelze nikdy vymazat.

Z jeho hlasu zazníval podtón smíchu. Pronesl slovo, které aţ dotud nepadlo. “Ty i já, oba víme, ţe ať je to tak nebo tak, stejně umřou. Takţe na chvíli toho můţeme nechat. Ti Ţidé z nás udělají úplné schizofreniky, zvlášť ze mě. Ale kdyţ přijde na výrobu a ta se rozhasí, myslíš si, ţe já se můţu vymluvit před správní radou na nemoc – totiţ na schizofrenii? To by dopadlo!” Höss řekl nesrozumitelným hlasem cosi neformálního na okraj a Dürrfeld v dobrém rozmaru odpověděl, ţe doufá, ţe si o tom budou moct druhý den pohovořit znovu. Několik vteřin nato prošel v malém předpokoji chvatně kolem Sophie, téměř se o ni otřel, ale zřejmě ji vůbec nepoznal – bledou Polku v umolousaném vězeňském mundúru –‚ a kdyţ se jí nechtě dotkl, řekl “Bitte!” s jakousi instinktivní zdvořilostí a týmţ dţentlmensky zdvořilým tónem, jaký si pamatovala z Krakova. Ale přes to všecko vypadal jiţ jen jako karikatura někdejší romantické postavy, která zatím úplně omšela. Obličej měl jako opuchlý, malé prasečí bříško, a kdyţ mu Scheffer podal úsluţně jeho klobouk diplomata a Dürrfeld si jej nasazoval na hlavu, všimla si Sophie, ţe jeho dokonalé prsty, které kdysi opisovaly tak něţné arabesky a tak záhadně ji před těmi šesti lety vzrušily, vypadají jako krátké gumové párky.

“Tak co se nakonec stalo s Janem?” zeptal jsem se Sophie. Opět jsem ucítil, ţe se to musím dovědět. Ze všech věcí, které mi vyprávěla, mě nerozřešená otázka Janova osudu hlodala nejvíce.

(Její podivně letmou zmínku o Evině smrti jsem jaksi zaregistroval a odsunul z mysli do pozadí.) Začínal jsem téţ pozorovat, ţe se od té části příběhu drţí s velkou vytrvalostí zpátky a krouţí kolem ní jen zpovzdálí, jako by to pro ni byla příliš bolestivá záleţitost, které se nechce dotknout.

Trochu jsem se za svou netrpělivost styděl a rozhodně jsem se nechtěl násilím vtírat do této oblasti jejích vzpomínek, ale přitom jsem v duchu tušil, ţe uţ co nejdřív svoje tajemství vyjeví, takţe jsem ji pobízel k pokračování jen tím nejšetrnějším tónem. Byla sobota, pozdě v noci – nemnoho hodin po naší téměř katastrofální koupací epizodě – a seděli jsme v Javorovém dvoře. Jelikoţ uţ táhlo na půlnoc a ten vyčerpávající, dusně vlhký sabat končil, zůstali jsem v tom jeskynním prostoru téměř sami. Sophie byla střízlivá; oba jsme pili limonádu. Během tohoto našeho sezení hovořila téměř bez přestání, ale v tu chvíli se odmlčela, podívala se na hodinky a podotkla, ţe uţ bychom se snad měli vrátit do Růţového paláce a jít spát. “Musím si odstěhovat věci do nového bytu, Stingo,”

řekla. “Musím to udělat hned zítra ráno a pak se musím vrátit k dr. Blackstockovi. Mon Dieu. Já zapomínám, ţe jsem zaměstnaná.” V zamyšlení hleděla na zářivý malý poklad, náramkové hodinky, dárek od Nathana, a rysy v obličeji měla staţené a vypadala unavená. Ty hodinky byly zlaté, značky Omega, s drobnými briliantky na čtyřech čtvrtích ciferníku. Ani jsem nechtěl pomyslet, co stály. Sophie jako by mé myšlenky četla: “Myslím si, ţe bych si ty moc drahé věci, co mi Nathan dal, neměla nechávat.” Z hlasu jí zazněl nový tón smutku, jiný, moţná zjitřenější neţ

tón, kterým se nesly její vzpomínky z koncentračního tábora. “Nejspíš bych je měla dát pryč nebo tak, protoţe ho uţ víckrát neuvidím.”

“A proč by sis je neměla nechat?” řekl jsem. “Přece ti je dal, tak si je proboha nech. Nech si je!”

“Musela bych na něho pořád myslet,” odpověděla unaveně. “Pořád ho ještě miluju.”

“Tak je prodej,” řekl jsem, trochu jiţ podráţděně, “ten si to zaslouţí. Dones je do zastavárny.”

“To neříkej, Stingo,” odpověděla beze zloby. Pak dodala: “Jednou sám poznáš, co to znamená milovat.” Roztesknělé slovanské prohlášení, nekonečně banální.

Oba jsme chvíli mlčeli a já uvaţoval, jak hluboce se tomu jejímu poslednímu výroku nedostává citlivosti, výroku, který – vedle nudné otřepanosti – vyjadřoval tak neobyčejně nevšímavou lhostejnost k tomu nešťastně zamilovanému bláznu, jemuţ byl určen. Mlčky jsem ji proklínal vší silou své zpozdilé lásky. Náhle jsem opět ucítil přítomnost skutečného světa; uţ jsem nebyl v Polsku, ale v Brooklynu. A vedle svého bolu, který mi svíral srdce pro Sophii, jako bych se uvnitř otřásl nad svým bolestně nešťastným stavem. Ozvaly se ve mně drásavé starosti. Sophiin příběh mě

natolik upoutal, ţe jsem naprosto pustil ze zřetele skutečnosti, ţe jsem v důsledku včerejší krádeţe téměř na mizině. Tato okolnost spolu s vědomím Sophiina hrozícího odchodu – představoval jsem si, jak tam budu osamocený a jak se budu bez groše potloukat po Flatbushi s úryvky nedokončeného románu – mě naplňovaly bolestivým zoufalstvím. Hrozil jsem se samoty, která mě čekala bez Sophie a bez Nathana; to bylo daleko horší, neţ ţe jsem neměl peníze.

V duchu jsem se takhle trápil a hleděl přitom na Sophiinu zamyšlenou skloněnou tvář. Byl to její obvyklý postoj, kdyţ přemýšlela – lehce si rukama zakrývajíc oči, gestem, které vyjadřovalo nevyslovitelnou směsici citů (o čem právě přemýšlí? hádal jsem): zmatek, údiv, zpřítomnělou hrůzu, oţivený ţal, zlost, nenávist, ztrátu, lásku, rezignaci – ano, to všecko jsem v tom okamţiku zahlédl v Sophiině nevyzpytatelně zachmuřené tváři. Pak to zmizelo. A v tom okamţiku jsme si zřejmě oba zároveň uvědomili, ţe všechna ta trčící přadena historie, kterou mi vyprávěla a která se očividně blíţila k závěru, musí být dovázána. Také jsem si uvědomil, ţe ta pudivá síla, která celý večer naplňovala její mysl, nepolevila ani teď a ţe ji to přes všechnu únavu nutí vynést na světlo ze své hrůzné a nepochopitelné minulosti všechno, co zbývalo ještě aţ na samém dně.

Přesto se podivným způsobem zdráhala přiblíţit otázce, co se stalo s jejím chlapcem, a kdyţ jsem se k tomu bodu opět vrátil a zeptal se “A co Jan?”, zřejmě úmyslně jako by se na chvíli zasnila. “Já se tak stydím za to, co jsem provedla, Stingo, kdyţ jsem plavala do moře. A donutila jsem tě riskovat ţivot – to ode mě bylo moc špatné, skutečně moc špatné. Musíš mi to odpustit. Ale řeknu ti po pravdě, uţ mockrát mě od války napadlo, abych se zabila. Vrací se mi to skoro v jakýchsi vlnách. Kdyţ jsem byla hned po konci války ve Švédsku, v tom středisku pro lidi bez domova, pokusila jsem se zabít. A jako v tom snu, co jsem ti vyprávěla, víš, o té kapli – byla jsem posedlá le blasph'e'me. Kousek od střediska byl malý kostelík, myslím, ţe nebyl katolický, nejspíš luteránský, ale na tom nesejde – a mě napadlo, ţe kdybych se zabila v tom kostele, bylo by to největší rouhačství, jakého bych se v ţivotě mohla dopustit, le plus grand blasph'e'me, protoţe, víš, Stingo, mně to bylo jedno; po Osvětimi jsem uţ v Boha nevěřila a vůbec jsem o jeho existenci nepřemýšlela. Říkala jsem si: Obrátil se ke mně zády. A kdyţ On se ke mně obrátil zády, pak já Ho nenávidím, a abych ukázala a dokázala svou nenávist, dopustím se toho největšího znesvěcení, jaké si dovedu představit. Coţ znamená, ţe spáchám sebevraţdu v Jeho kostele, na svaté půdě. Bylo mi hrozně špatně a byla jsem pořád slabá a nemocná, ale za nějakou dobu se mi síla vrátila a jednou večer jsem se rozhodla, ţe to provedu.

A tak jsem si vyšla za bránu toho střediska a nesla jsem si kus ostrého skla, našla jsem si ho ve špitále, kde jsem pobývala. Bylo to hrozně jednoduché. Kostelík byl blízko. Nikdo nikde nehlídal, a tak jsem pozdě večer dorazila do kostela. Svítilo tam nějaké světlo a já si s tím střepem sedla dozadu do lavice a dlouho tam seděla. Bylo léto. Ve Švédsku je za letních nocí pořád světlo, takové studené, bledé. Tohle bylo na venkově a já venku slyšela ţáby a cítila jsem smrky a jedle a borovice. Byla to úţasná vůně, připomínalo mi to Dolomity, kdyţ jsem byla ještě malá. Chvíli jsem si představovala, jako bych hovořila s Bohem. A představovala jsem si mezi jiným, jak mi říká:

‚Proč se chceš, Sophie, zabít tady, na mém svatém místě?" A pamatuju se, ţe jsem mu nahlas odpověděla: ‚Jestli to Ty sám ve své moudrosti nevíš, Boţe, pak já ti to říct nemohu." A on mi na to: ‚Takţe je to tvoje tajemství." A já jsem si začala podřezávat ţíly. A víš co, Stingo? Skutečně jsem se trochu řízla do zápěstí, a bolelo to a krvácelo, ale pak jsem toho nechala. A víš, co to způsobilo, proč jsem toho nechávala? Přísahám, kvůli jedné jediné věci. Jedné jediné! Ne kvůli bolesti nebo ze strachu. Nebála jsem se. Bylo to kvůli Rudolfu Hössovi. Najednou jsem si totiţ

vzpomněla na Hösse a uvědomila jsem si, ţe je naţivu, někde v Polsku nebo v Německu. Viděla jsem před sebou jeho tvář, jako ten kus skla, kterým jsem si řezala zápěstí. Přestala jsem si je řezat a – já vím, ţe to zní jako folie, Stingo – ale prostě najednou mi problesklo hlavou, ţe nesmím zemřít, dokud je Rudolf Höss naţivu. To by přece byl jeho konečný triumf.”

Následovala dlouhá pauza: “Svého chlapce jsem uţ víckrát v ţivotě neviděla. Víš, kdyţ jsem to ráno vešla k Hössovi do kanceláře, Jan tam nebyl. Byla jsem si tak jistá, ţe tam bude, ţe jsem si myslela, jestli se neschovává pod stolem, víš, z legrace. Rozhlíţela jsem se, ale Jan nikde. Napadlo mě, ţe to bude nějaký vtip, věděla jsem naprosto bezpečně, ţe tam musí být. Zavolala jsem na

něho. Höss zatím zavřel dveře, zůstal tam stát a hleděl na mě. Zeptala jsem se ho, kde je můj chlapec. Řekl mi: ‚Kdyţ jste včera večer odešla, uvědomil jsem si, ţe sem vaše dítě přivést nemohu. Omlouvám se za to nemilé rozhodnutí. Přivést ho sem by bylo nebezpečné –

kompromitovalo by mě to v mém postavení." Ale pak jsem tomu najednou uvěřila, naprosto uvěřila. A v hlavě se mi to pomátlo. Úplně jsem šílela. Šílela!

Nepamatuju se na nic, co jsem udělala – kolem mě byla nějakou dobu černá tma –‚ ale musela jsem určitě udělat dvě věci. Vrhla jsem se na něho svýma rukama. Vím to, protoţe kdyţ se ta černota rozplynula, seděla jsem na ţidli, na kterou mě srazil, a na jeho tváři jsem spatřila místo, kde jsem ho poškrábala nehty. Stíral si odtamtud kapesníkem trochu krve. Hleděl na mě, ale v očích se mu nezračil ţádný vztek, vypadal velice klidný. A pak se taky pamatuju na ozvěnu, která mi zněla v uších, zvuk vlastního hlasu, kdyţ jsem se na něho právě před minutou rozkřičela: ‚Tak mě pošlete do plynu! Pošlete mě do plynu, jako jste to udělali s mou malou holčičkou!" A to jsem na něho křičela znovu a znovu. ‚Tak mě pošlete do plynu, vy…" A pořád dál. A musela jsem na něho vychrlit spoustu německých nadávek, protoţe i ty mi zvonily v uších jako ozvěna. Ale v tu chvíli jsem prostě sloţila tvář do dlaní a plakala. Nejdřív neříkal nic a pak jsem jen cítila, ţe mi poloţil ruku na rameno. Nato jsem uslyšela jeho hlas. ‚Znovu opakuji, je mi to líto," řekl. ‚Neměl jsem vůbec na něco takového přistupovat. Budu se snaţit vám to vynahradit nějak jinak. Co pro vás mohu udělat?" Stingo, to ti bylo tak divné slyšet toho člověka takhle hovořit – on se mě ptá na něco takového a takovým omluvným hlasem, chápeš, ptá se mě, co by pro mě mohl udělat.

A pak jsem si samozřejmě vzpomněla na akci Lebensborn, co říkala Wanda a co se musím pokusit podniknout – víš, jak jsem se o tom uţ měla Hössovi zmínit den předtím, ale nějak jsem nebyla schopná to udělat. A tak jsem se uklidnila, přestala jsem plakat, podívala se vzhůru na něho a řekla: ‚Můţete pro mě udělat tohle." Uţila jsem slovo ‚Lebensborn" a z jeho očí jsem ihned vyčetla, ţe dobře ví, o čem mluvím. Řekla jsem to myslím takhle: ‚Mohl byste mého chlapce vyčlenit z tábora do akce Lebensborn, do té akce SS, o které vy budete dobře vědět. Mohl byste ho poslat do říše a tam by se z něho mohl stát řádný Němec. Vţdyť je plavý a vypadá jako Němec a mluví stejně perfektně německy jako já. Takových polských dětí není mnoho. Copak nevidíte, jak výborně by se můj Jan pro akci Lebensborn hodil?" Pamatuju se, ţe dlouhou dobu nepromluvil, jen tam stál a lehce si sahal na tvář, kde jsem ho poškrábala. Pak řekl něco v tomto smyslu: ‚Myslím, ţe ve vašem návrhu je jisté moţné řešení. Já se na to podívám." Ale to mi nestačilo. Věděla jsem, ţe se v zoufalství chytám stébla a ţe by mě v tu chvíli mohl dát odvést a zavřít – ale musela jsem to říct: ‚Ne, musíte mi dát určitější odpověď, ţít v další nejistotě uţ nesnesu." Po chvilce řekl: ‚Dobrá, postarám se, aby z tábora odešel." Ale ani to mi nebylo dost. Řekla jsem: ‚Jak se to dovím? Jak se o tom přesvědčím, ţe se odtud dostal? A ještě mi musíte slíbit jedno," pokračovala jsem, ‚musíte mi slíbit, ţe mi řeknete, kam ho v Německu dali, abych se s ním po válce zase shledala!"

Víš, Stingo, sama jsem nevěřila, ţe jsem s to mu něco takového říct, klást tomuhle člověku takové poţadavky. Ale po pravdě řečeno, spoléhala jsem na to, jaké city ke mně chová, vţdyť mi to ukázal zrovna den předtím, chápeš, kdyţ mě objal a řekl mi: ‚Copak si myslíš, ţe jsem nějaký netvor?" Spoléhala jsem na ten malý kousíček lidského citu, který v něm snad zůstal, a myslela jsem si, ţe mi pomůţe. Takţe kdyţ jsem tohle řekla, chvíli zase mlčel, ale pak mi odpověděl:

‚Dobrá, slibuju. Slibuju, ţe chlapce dostanu z tábora ven a ţe budete dostávat o jeho pobytu čas od času zprávy." Jenţe já jsem na to ještě řekla – věděla jsem, jak riskuju a ţe ho to rozvzteklí, ale nemohla jsem si pomoct: ‚Jakou budu mít jistotu? Moje malá holčička je mrtvá a bez Jana bych neměla uţ vůbec nic. Včera jste řekl, ţe mi umoţníte, abych Jana uviděla, a neudělal jste to. Slovo jste nesplnil." To na něho zřejmě muselo nějak zapůsobit, protoţe řekl: ‚Můţete si být jistá.

Dostanete ode mě vţdycky čas od času vzkaz. Ubezpečuji vás slovem německého důstojníka, máte moje čestné slovo."“

Sophie se odmlčela, zahleděla se do večerního šera Javorového dvora, kam vtrhl roj kolotajících nočních můrek a kde bylo úplně pusto a prázdno, protoţe jsme tu zbývali uţ jenom my dva a hospodský, unavený Ir, který u pokladny vyluzoval jakési tlumené mlaskavé zvuky. Pak Sophie pokračovala: “Jenţe ten člověk slovo nedodrţel, Stingo. A já uţ svého chlapce víckrát nespatřila.

Jak jsem jen mohla myslet, ţe esesák by mohl mít něco jako čest? Moţná ţe za to můţe otec, protoţe ten vţdycky mluvil o německé armádě a o německých důstojnících a jak mají vyvinutý smysl pro čest a jací jsou zásadoví a tak. Nevím. Ale Höss svoje slovo nesplnil, takţe já ani nevím, co se stalo. Brzy po tomhle totiţ Hösse přeloţili z Osvětimi do Berlína a já šla zpátky do lágru, kde jsem byla obyčejná stenografka. Nikdy jsem od Hösse ţádný vzkaz nedostala, nic. Ani kdyţ se příští rok vrátil, nedal mi vědět. Dlouhou dobu jsem si myslela, dobrá, Jan se dostal z tábora a poslali ho do Německa a brzy dostanu nějakou zprávu, kde je a jak se mu daří a tak. Ale nikdy jsem se nedověděla ani slovo. Pak jsem o něco později dostala na kousku papíru vzkaz od Wandy, a na tom stálo tohle – ani slovo víc: ‚Viděla jsem zase Jana. Daří se mu, jak se dá čekat." Stingo, z toho jsem mohla mít smrt, víš, protoţe to znamenalo, ţe Jan se z tábora nedostal – a Höss ţe nezařídil, aby ho zařadili do akce Lebensborn.

Několik týdnů nato jsem dostala od Wandy v Brzezince další zprávu, po jedné vězenkyni – byla to Francouzka, členka odboje, kterou přivezli do lágru. Po té mi Wanda vzkázala, ţe Jan uţ v dětském táboře není. Měla jsem z toho nějakou dobu radost, aţ jsem si uvědomila, ţe to ve skutečnosti neznamená nic – ţe to můţe vlastně znamenat jenom jedno – ţe je Jan mrtvý.

Nezařadili ho do ţádné akce Lebensborn, ale umřel na nějakou nemoc nebo jak – nebo prostě nevydrţel tu zimu, byly takové mrazy. A já skutečně neměla ţádnou moţnost zjistit, jak to s Janem dopadlo, jestli zemřel tam v Brzezince anebo jestli je někde v Německu.” Sophie se odmlčela.

“Osvětim byla tak obrovská a tak těţko se od někoho dostávaly zprávy. Ale Höss mi nikdy slíbený vzkaz neposlal. Mon Dieu, to ode mě přece bylo tak imbécile, kdyţ jsem si myslela, ţe takový chlap by mohl mít něco jako meine Ehre. Svou čest! Sprostý lhář! Nebylo to nic jiného, neţ čemu Nathan říkal grázl. A já jsem pro něho nebyla do samého konce nic neţ obyčejné polské Dreck.”

Po delší době zvedla oči ukryté v dlaních a upřela je na mě. “Víš, Stingo, nikdy jsem se nedověděla, co se s Janem stalo. Myslím, ţe by bylo skoro lepší, kdyby…“ A její hlas ustrnul v tichu.

Ticho. Vyčerpání. Vědomí konce léta, hořkého dna věcí. Neměl jsem po tom všem hlas, kterým bych Sophii odpověděl; neměl jsem skutečně co říct, a zvlášť jiţ ne, kdyţ se najednou opět ozvala, poněkud hlasitěji a vyjadřujíc bez obalu cosi tak hrozného a srdcervoucího, ţe to pro mě bylo téměř jako zjevení, i kdyţ ve světle jejího předchozího vyprávění to byla pouze další mučivá pasáţ

vetkaná do její písně bezmezného ţalu. “Myslela jsem si, ţe bych se něco přec jen mohla dovědět.

Ale brzy nato jsem od Wandy dostala poslední zprávu, dověděla jsem se, ţe ji přistihli při odbojové činnosti. Dali ji na ten proslulý vězeňský blok. Mučili ji, pak ji pověsili na hák a nechali viset, aţ se pomalu uškrtila… Včera jsem se před tebou vyjádřila, ţe Wanda byla kveč. To jsem naposledy řekla leţ. Byla ten nejstatečnější člověk, jakého jsem v ţivotě poznala.”

Seděli jsme tam se Sophií v bledém světle a měli jsme oba myslím pocit, ţe tím kupením skutečností, doslova nesnesitelných, máme konečky nervů obnaţeny aţ na krajní mez. Jako by se mě uvnitř zmocnila jakási panika a jako bych se rozhodl říci definitivní ne, uţ nechci o Osvětimi nic slyšet, ani slovo. Ale v Sophii přece jen ještě něco z předchozí setrvačnosti zbylo (i kdyţ vím, ţe na duchu musela být nekonečně skleslá a unavená) a vydrţela a dovyprávěla mi v jednom krátkém konečném výbuchu sdílnosti, jak se rozešla s velitelem Osvětimi.

“Řekl mi: ‚Teď běţte." A já se otočila a uţ jsem odcházela a říkám mu, Danke, mein Kommandant, ţe mi chcete pomoct! A on pak řekl – musíš mi věřit, Stingo, skutečně to řekl:

‚Slyšíte tu hudbu? Máte ráda Franze Lehára? To je můj oblíbený skladatel." Ta podivná otázka mě tak překvapila, ţe jsem skoro nebyla s to na ni odpovědět. Franze Lehára, myslela jsem si, a pak najednou říkám: ‚Ne, ani ne. Proč?" Chvíli vypadal zklamaně, ale pak řekl znovu: ‚Teď běţte." A tak jsem šla – po schodech dolů, kolem Emmina pokoje, kde uţ zase hrálo to malé rádio. Tentokrát bych je byla mohla mít snadno, protoţe kdyţ jsem se pečlivě rozhlédla, po Emmi nikde ani památky. Ale jak říkám, neměla jsem uţ odvahu ten úkol provést, s tou nadějí ohledně Jana a vůbec. A taky jsem věděla, ţe tentokrát by padlo podezření především na mě. Takţe jsem tam rádio nechala a najednou mě zaplavila strašná nenávist vůči sobě samé. Ale nechala jsem je tam, pořád hrálo. Dovedeš si představit, co to rádio hrálo? Hádej, Stingo.”

V takovémto vyprávění vţdycky nastane okamţik, kdy jistá dávka ironie připadá nepatřičná, moţná dokonce aţ “kontraindikovaná” – i kdyţ podtext vyprávění k ní sám skýtá impulz –‚ protoţe podobná ironie má tendenci sklouznout do těţkopádnosti a zkouší nejen čtenářovu trpělivost, ale i jeho důvěřivost. Jelikoţ však Sophie byla můj věrný svědek a nakonec ironii obstarala sama, co codu k svědectví, o němţ jsem neměl důvod pochybovat, musím její závěrečnou poznámku přece jen zaznamenat a dodám k ní pouze poznámku, ţe ta slova pronesla rozkolísaným tónem šíleně vyčerpaného, skoro aţ mátoţného citového stavu – částečně v legraci a částečně v tom nejhlubším smutku –‚ a musím říct, ţe jsem od Sophie a vůbec od kohokoli jiného nic podobného neslyšel a ţe ta slova jasně signalizovala počátek hysterie.

“Co hráli?” zeptal jsem se.

“Předehru k operetě Franze Lehára,” řekla jedním dechem, “Das Land des Lächelns – Zemi úsměvů.”

Bylo uţ hodně po půlnoci, kdyţ jsme se vraceli přes pár ulic domů do Růţového paláce. Sophie byla v tu chvíli klidná. V balzámové tmě kolem nás nešel vůbec nikdo a domy počestných občanů flatbushských podél letních ulic lemovaných javory zely temnými okny, ponořeny v spánku.

Sophie šla těsně vedle mě, a kdyţ mi ovinula paţi kolem pasu, zaútočil na mé smysly na okamţik její parfém, ale chápal jsem to gesto uţ jen jako sesterské nebo přátelské, a navíc ve mně její dlouhé vyprávění všechny záchvěvy ţádosti utlumilo. Zalil mě smutek a malomyslnost, temné jako ta srpnová noc, a uvaţoval jsem, jestli vůbec usnu.

Kdyţ jsme se blíţili k pevnosti paní Zimmermanové, kde v růţové chodbě mţouralo noční světlo, klopýtali jsme po hrbolatém chodníku a v tu chvíli promluvila Sophie znovu, poprvé od té doby, co jsme odešli z Javorového dvora. “Máš budíka, Stingo? Musím zítra vstávat hrozně brzy, abych si mohla věci přestěhovat do nového bytu a abych se dostala včas do práce. Dr. Blackstock se mnou sice má těch posledních několik dnů velkou trpělivost, ale do práce skutečně musím. Co kdybys mi zavolal tak uprostřed týdne?” Slyšel jsem, jak potlačila zívnutí.

Chtěl jsem odpovědět na otázku po budíku, kdyţ z hluboké temnoty, v níţ byla stopena veranda domu, se oddělil černošedý stín. Srdce se mi rozbušilo, a vyhrkl jsem: “Paneboţe.” Byl to Nathan.

Zašeptal jsem jeho jméno, ale Sophie uţ ho taky poznala a přidušeně zasténala. Na okamţik jsem se domníval, a myslím oprávněně, ţe se na nás vrhne. Ale pak jsem zaslechl, ţe na ni tiše zavolal

“Sophie”, a jedním rázem jí stáhl ruku z mého pasu, tak rychle, ţe mi vytáhl zpod pásku u kalhot podolek od košile. Zůstal jsem bez pohnutí stát, a oni zatím přiskočili v tom tetelivém šerosvitu, jenţ pronikal listovím, k sobě, zaslechl jsem jen, jak Sophie zavzlykala a uţ si padli do náruče.

Zůstali v tom temnu pozdního léta dlouho tak stát, zaklesnuti a ponořeni hluboko do sebe. Pak jsem nakonec viděl, jak Nathan pomalu poklekl na tvrdou dlaţbu, objal Sophii kolem nohou a zůstal bez pohnutí, a jak mně se zdálo, nekonečnou dobu strnule klečet v postoji krajní oddanosti nebo věrnosti nebo pokání či odprošování nebo vůbec všeho dohromady.

14

Nathan nás stihl snadno a právě včas.

Smíření bylo pozoruhodně roztomilé a lehké – uţ zase jsme byli Sophie a Nathan a Stingo – a pak se pamatuju především na jedno: Nathan mi dal dvě stě dolarů. Za dva dny po jejich opětném šťastném sblíţení, kdyţ se Nathan se Sophií vrátili do svých pokojů v patře nade mnou a já se znovu zabydlel ve svém prvosenkově pastelovém příbytku, dověděl se Nathan od Sophie, ţe mě okradli. (Morris Fink mimochodem vůbec nebyl pachatelem. Nathan si totiţ všiml, ţe někdo násilím otevřel okénko u koupelny – coţ by Morris dělat nemusel. Styděl jsem se za své nehezké podezření.) Kdyţ jsem se druhý den odpoledne vracel z oběda v lahůdkářství na Ocean Avenue, našel jsem na psacím stole od něho šek vystavený na mé jméno a na sumu, kterou lze označit vzhledem k roku 1947 a co dárek osobě, která se ocitla prakticky na mizině, jedině jako

královskou. K šeku byl připíchnut lísteček s rukou psaným textem: Pro větší slávu jižní literatury. Zůstal jsem ohromen. Samozřejmě ţe peníze byly jako seslané od pánaboha a zachraňovaly mne v okamţiku, kdy jsem si skoro zoufal starostmi o nejbliţší budoucnost. Bylo téměř nemoţné, abych je vrátil. Ale moje nejrůznější náboţenské a rodinné skrupule mi nedovolovaly, abych je přijal jako dar.

Takţe po delším dohadování a dobrosrdečném handrkování jsme došli k jakémusi kompromisu.

Těch dvě stě dolarů budu povaţovat za dar, dokud zůstanu nepublikovaným autorem. Ale aţ a pokud můj román najde nakladatele a já vydělám dost peněz, abych se zbavil finanční tísně, pak a jedině tehdy přijme Nathan mou splátku, podle mého uváţení (bez úroků). Tichý zlomyslný hlas kdesi pod prahem mého vědomí mi našeptával, ţe touhle velkorysostí se Nathan vykupoval za příšerný útok, jaký podnikl před několika dny proti mé knize, kdy za tak dramatických okolností brutálně vyhnal Sophii i mě ze svého ţivota. Ale zapudil jsem tu myšlenku jako nedůstojnou, zvláště vzhledem k tomu, co jsem se právě dověděl od Sophie, totiţ o jeho šílených stavech navozených drogami, v nichţ byl s to říkat příšerně neodpovědné věci – slova, která si později vůbec nepamatoval. Slova, která, jak jsem nyní bezpečně věděl, unikala jeho paměti stejně jako to ztřeštěné destruktivní chovaní. Kromě toho jsem byl Nathanovi oddán jako příteli, aspoň tomu okouzlujícímu, velkorysému Nathanovi, kdyţ setřásl onu suitu démonů v patách a radoval se opět ze ţivota – a jelikoţ právě takový Nathan se k nám vrátil, sice poničený a pobledlý, ale zdánlivě zbavený všech těch hrůz, kterými byl posedlý nedávného večera, moje znovuzrozená vřelá bratrská láska, jakou jsem k němu cítil, byla báječná; moji pohodu mohla překonat pouze reakce Sophiina, protoţe její radost vypadala spíš jako neovladatelné jásavé delirium, na které byl nicméně dojemný pohled. Její trvalá neochabující šílená láska k Nathanovi mi aţ naháněla strach. Na jeho uráţky zřejmě buď úplně zapomněla, nebo mu je všechny odpustila. Jsem si jist, ţe by ho přijala s otevřenou náručí a se stejně dychtivým a bezpodmínečným odpuštěním, kdyby se k ní vracel co odsouzený násilník dětí nebo vrah.

Nevím, kde Nathan strávil těch několik dní a nocí od onoho večera, kdy se tak příšerně předváděl v Javorovém dvoře, i kdyţ z toho, co utrousila Sophie, jsem se domníval, ţe nejspíš utekl k svému bratrovi do Forest Hills. Ale jeho nepřítomnost nebo otázka, kde tu dobu strávil, bylo teď něco úplně nepodstatného; stejně tak nyní ve světle jeho strhující roztomilosti nehrálo téměř ţádnou roli, ţe ještě nedávno pohaněl Sophii i mě tím výbuchem ţlučovitého vzteku, z kterého nám oběma bylo fyzicky nevolno. Jistým způsobem mě to Nathanovo střídavé podléhání drogám, jeţ mi Sophie tak ţivě a chmurně vylíčila, k němu teď po jeho návštěvě spíš přiblíţilo; moje reakce byla jistě hodně romantická, ale ten démonický rys jeho osobnosti – ta podoba pana Hydea, do které se čas od času proměňoval a která ho prolnula aţ do morku kostí – mi nyní připadal jako integrální a přesvědčivá součást jeho podivného génia a přijal jsem jej jen s nepatrnými obavami, ţe by se podobné šílené epizody mohly opakovat v budoucnosti. Sophie a já jsme zřejmě byli lidé – abych to vyjádřil prostě

–‚ kteří sebou nechali vláčet. Stačilo nám, ţe se vrátil do našich ţivotů a přinesl s sebou všechnu tu nádhernou náladu, velkorysost, elán, radost, kouzlo a lásku, jeţ jsme jiţ pokládali za nadobro ztracené. Jeho návrat do Růţového paláce a opětné zřízení hnízda lásky nahoře v prvním patře působily vlastně tak přirozeně, ţe si dodnes nevzpomenu, kdy a jak přivezl zpátky všechen svůj nábytek, šatstvo a všechen svůj majetek, s kterým tenkrát večer ujel, a jak zase všechno dal na svoje místo, ţe to vypadalo, jako by s tím nikdy byl v takovém chvatu neutekl.

Všechno bylo jako dřív. Kaţdodenní chod věcí se dal znovu do pohybu, jako by se vůbec nic nestalo – jako by byl Nathan svou šílenou zuřivostí téměř nerozbil ten trojlístek kamarádství a štěstí. Nad sálajícími ulicemi Brooklynu se stále ještě vznášelo v půvabném jiskřivém oparu kouzlo léta. Nathan a Sophie odjíţděli kaţdé ráno ze stanice BMT na Church Avenue jiným vlakem podzemní dráhy – on do své laboratoře u Pfizera, ona do ordinace dr. Blackstocka v centru Brooklynu. A já se vracel šťasten ke svému milému psacímu stolu z dubového dřeva. Nedovolil jsem si, aby mě přemohla posedlá láska k Sophii, a vědomě jsem se jí vzdal ve prospěch toho staršího, kterému přirozeně a právem náleţela, a znovu jsem se smířil se skutečností, ţe moje nároky na její srdce mohou být jen skromné a přinejlepším amatérské. A teď, kdyţ uţ jsem tedy

neměl ţádnou Sophii, kvůli které bych z nešťastné lásky jenom bloumal, pustil jsem se znovu s čerstvou chutí a s ţivým smyslem pro konečný cíl do přerušené práce na svém románu.

Samozřejmě nebylo moţné úplně se oprostit od hrůzné vize toho, co mi vyprávěla o své minulosti, a čas od času z toho nepropadnout sklíčenosti. Ale obecně řečeno, přece jen se mi podařilo její historii zapudit z mysli. Ţivot jde skutečně vţdycky dál. Navíc mě zachvátila radostná tvůrčí aktivita a naléhavě jsem si uvědomoval, ţe musím především vypovědět vlastní tragickou historii a ta ţe v prvé řadě musí tvořit náplň mého pracovního dne. Nejspíš do mě vlil to nadšení Nathanův finanční dar – coţ je vţdy nejpůsobivější forma povzbuzení, jaká se tvořícímu umělci můţe dostat

–‚ ale začal jsem pracovat úplně závodní rychlostí a opravoval a piloval jsem a otupoval špičky svých tuţek značky Venušin samet jednu za druhou, zatímco se mi po dopolední práci na psacím stole navršilo pět, šest, sedm a někdy i osm nebo deset ţlutých archů.

A (bez jakéhokoli ohledu na ony peníze) Nathan se opět ujal role pomáhajícího bratra, mentora, konstruktivního kritika a milovaného starého přítele pro všechno počasí, jakého jsem hledal od samého začátku. Znovu začal zevrubně pročítat mou prózu, kterou jsem aţ do vyčerpání přepracovával, a kdyţ jsem po několikadenní práci dokončil takových dvacet aţ třicet stránek, bral si rukopis nahoru a vracel jej za několik hodin, většinou rozzářený úsměvy a téměř vţdycky ochoten poskytovat mi to jediné, co jsem potřeboval – chválu –‚ přestoţe to téměř nikdy nebyla chvála, kterou by nedoprovázela a poctivě neokořeňovala dávka tvrdé kritiky; měl neúprosný postřeh pro větu zatíţenou těţkopádným rytmem, pro přemíru subjektivní reflexe, onanistické laškování se slovy a méně šťastnou metaforiku. Ale jinak jsem jasně viděl, ţe ho moje tragické tidewaterské podobenství upřímně uchvátilo, ţe ho uchvátila i krajina a počasí, jeţ jsem se snaţil evokovat se vší vášní, přesností a láskou, jeţ jsem byl s to se svým rozvíjejícím se talentem zmobilizovat, ţe ho nadchlo těch několik nešťastných charakterů, které začínaly ţít v mém textu a které jsem prováděl na jejich trýznivé pohřební pouti po níţinách Virginie; a myslím, ţe se upřímně obdivoval i mému neotřelému vidění Jihu (přes vliv W. Faulknera, který ihned odkryl a k němuţ jsem se já ochotně přiznal), jeţ bylo jedinečným a ”vzrušujícím” způsobem, jak se vyjádřil, mé vlastní. A mě tajně těšilo vědomí, ţe se mi pomalu a díky alchymii mého umění dařilo proměnit Nathanovu předsudečnou zaujatost vůči Jihu v cosi, co připomínalo aspoň akceptaci, nebo dokonce pochopení. Zjistil jsem, ţe uţ na mne neútočí těmi jedovatostmi o zaječích pyscích a o plísni, o lynčování a sedřených zemědělských nádenících. Moje dílo na něho začínalo silně působit, a jelikoţ jsem se Nathanovi tak obdivoval a tak jsem si ho váţil, jeho reakce na mě neobyčejně hluboce působila.

“Ta pasáţ, co v ní líčíš zahradní slavnost v místním venkovském klubu, je fantastická,” řekl mi; kdyţ jsme spolu jednou v sobotu krátce po poledni seděli u mne v pokoji. “Kdyţ si člověk vezme ten dialog mezi matkou a černou sluţkou – nevím, ale myslím, ţe to je naprosto přesné! Nebo ta atmosféra jiţního léta, já nevím, jak to děláš.”

V duchu jsem si přímo čechral peří a tiše jsem děkoval a nalil do sebe část plechovky piva. “Jde to docela dobře,” poznamenal jsem, vědom si té násilné skromnosti. “Jsem rád, ţe se ti to líbí, moc rád.”

“Moţná ţe bych se sám měl rozjet na Jih,” řekl mi, “a uvidět všechno na vlastní oči. Ta tvoje věc mě naladila. Mohl bys mi dělat průvodce. Co ty na to, kamaráde? Výlet po staré Konfederaci.”

Vyloţeně jsem nad tím skákal radostí. “Paneboţe, to by bylo!” vyhrkl jsem. “To by bylo něco fantastického! Mohli bychom začít ve Washingtonu a odtud postupovat na jih. Mám ve Fredericksburgu kamaráda ze školy a ten je úţasný fanda na občanskou válku. Mohli bychom bydlet u něho a navštívit všechna virginská bojiště. Manassas, Fredericksburg, Wilderness, Spotsylvanii – všechno, kde se ty slavné události odehrávaly. Pak bychom si vzali auto a jeli dolů do Richmondu, podívali bychom se na Petersburg a zajeli aţ do Southampton County k tátovi na farmu. Brzy tam budou sklízet burské oříšky…“

Viděl jsem, ţe se Nathan pro návrh nebo spíš uţ pro hotovou věc ihned nadchl, protoţe mocně přikyvoval, zatímco já, nataţený pérem svého nadšení, jsem líčil barvitou krásu našeho budoucího cestování. Viděl jsem ten výlet jako všeobecně výchovný váţný podnik, ale v prvé řadě jsem

myslel na to, jak si spolu uţijeme. A pak po Virginii: pobřeţní oblasti Severní Karolíny, kde vyrůstal můj drahý tatínek, Charleston, Savannah, Atlanta a pomalá cesta srdcem Dixielandu, těch kouzelných útrob Jihu – Alabama, Mississippi – a skončili bychom v New Orleasu, kde jsou nádherné šťavnaté ústřice, jedna za dva centy, kde mají fantastickou ibiškovou polévku a kde raci rostou na stromech. “To bude výlet!” Vrněl jsem blahem a otevřel si další plechovku piva. “A to jídlo na Jihu. Smaţená kuřátka. Smaţené kukuřičné knedlíčky. Hrášek na špeku. Kukuřičná kaše.

Kapusta po jiţansku. Domácí šunka s červenou omáčkou. Nathane, ty jsi znalec, ty se tam pomátneš blahem!”

Z piva jsem měl báječnou náladu. Den leţel skoro jako v mátohách horkem, ale z parku vál lehký vánek, povíval roletou v okně a přinášel s sebou seshora tóny Beethovenovy hudby. To samozřejmě bylo dílo Sophie, která se vrátila z půldenní sobotní práce, a kdyţ se sprchovala, vţdycky pustila gramofon naplno. Kdyţ jsem popouštěl uzdu své fantazii o té Jiţní zemi, uvědomil jsem si, ţe to beru skutečně od podlahy a ţe mluvím po všech stránkách jako profesionální Jiţan, jehoţ názorů jsem se hrozil téměř jako názorů rýpavého Newyorčana posedlého liberálním meditováním a alergií vůči Jihu, která mi tak silně šla na nervy, ale bylo mi to jedno, protoţe jsem byl po dopolední zvlášť plodné práci rozjařen a kouzlo Jihu (jehoţ podobu i se všemi zvuky jsem se snaţil zachytit s tak bolestným úsilím, ţe jsem přitom cedil galony krve) mě zachvátilo jako malá extáze anebo jako veliká bolest u srdce. Samozřejmě ţe jsem podobný nával hořkosladkého dočasného smutku zaţil často uţ dřív – posledně to bylo, kdyţ jsem v daleko méně upřímném záchvatu nedokázal zapůsobit kouzlem svých originálních roztomilostí na Leslii Lapidusovou –‚

ale dnes bylo moje rozpoloţení zvlášť křehké, rozechvělé, jitřivé a průhledné, měl jsem pocit, ţe bych se mohl kaţdou chvíli rozplynout v nevhodných, ale nicméně naprosto upřímných slzách.

Kouzelné adagio ze Čtvrté symfonie se linulo seshora dolů a splývalo jako ten nejčistší věčný tep lidského srdce s mou rozjásanou náladou.

“Já jedu s tebou, kamaráde,” říkal mi Nathan, který seděl na ţidli za mnou. “Víš, ono uţ je na čase, abych poznal Jih. Něco z toho, co jsi říkal na začátku léta – uţ mi to připadá tak dávno –, cosi, cos říkal o Jihu, mi nesmazatelně utkvělo na mysli. Myslím, ţe bych měl moţná spíš říct, ţe to má cosi společného se Severem a Jihem dohromady. Pamatuju, ţes říkal něco v tom smyslu, ţe Jiţani se často rozhodnou rozjet na Sever, podívat se, jak Sever vypadá, zatímco jen málo Seveřanů si dá tu námahu cestovat na Jih a spatřit celou tu zemi na vlastní oči. Říkals, pamatuju se, jak Seveřani působí v té své umíněné a sebejisté nevědomosti samolibě. Říkals, ţe to je intelektuální arogance. Přesně ta slova jsi uţil – tehdy mi připadala nesmírně silná –‚ ale později jsem o tom začal přemýšlet a pomalu jsem nahlíţel, ţe máš moţná pravdu.” Na okamţik se odmlčel a potom s opravdovou vřelostí dodal: “Já se k té ignoraci přiznávám. Jak jsem skutečně mohl nenávidět místo, které jsem nikdy neviděl a nepoznal? Jedu s tebou. Ten výlet podniknem.”

“Díky tobě, Nathane,” odpověděl jsem, rozpálen kamarádskou láskou a pivem Rheingold.

S pivem v ruce jsem se odsunul do koupelny vyčurat. Byl jsem trochu opilejší, neţ jsem dovedl odhadnout. Počural jsem celé prkénko. V zurčení proudu jsem slyšel Nathanův hlas: “V polovině října si mám v laboratoři vybírat dovolenou a podle toho, jak ses do toho pustil, bys měl tou dobou mít pěkný kus své kníţky hotový. Moţná budeš potřebovat trochu si dáchnout. Takţe co kdybychom si to naplánovali uţ teď? Sophie u toho šarlatána neměla dovolenou celou dobu, co u něho pracuje, takţe má na pár týdnů taky nárok. Můţu si půjčit od bratra vůz, sporťák. Nebude ho potřebovat, koupil si teď nový oldsmobile. Zajedem do Washingtonu…“ Zatímco hovořil, utkvěl jsem pohledem na lékárničce – té schránce, která mi aţ do nedávné krádeţe připadla tak spolehlivá.

Kdo byl asi pachatel, uvaţoval jsem, kdyţ z Morrise Finka spadlo podezření? Nějaký flatbushský zloděj, tady jich bylo vţdycky plno. Teď uţ to bylo nakonec jedno a já jsem si uvědomil, ţe můj předchozí vztek a zuřivost nahradil podivný sloţitý nepokoj týkající se mé odcizené hotovosti, která nakonec byla výsledkem prodeje lidského jedince. Artista! Babiččiny otrokářské nemovitosti, zdroje mé vlastní záchrany. A právě ten chlapec, otrok Artiste, mi poskytl prostředky na značnou část mého pobytu v Brooklynu; posmrtnou obětí svého těla a své kůţe udělal nesmírně mnoho, abych se já udrţel nad vodou během počátečních stadií vzniku mé knihy, takţe to moţná byla

přímo boţí spravedlnost, ţe uţ jsem neměl ţít z peněz strţených prodejem Artista. Moje další existence neměla záviset na zdrojích pošpiněných vinou táhnoucí se po celé století. Jistým způsobem jsem byl rád, ţe jsem se takových krvavých peněz zbavil, ţe jsem se zbavil otroctví.

Jenţe jak se já můţu vůbec navţdy otroctví zbavit? Hrdlo se mi zadrhlo a já zašeptal nahlas:

“Otroctví!” Někde v některém koutě mé mysli přetrvávalo jakési nutkání psát o otroctví, donutit tuto instituci, aby vydala ta nejskrytější a nejmučivější tajemství, nutkání stejně silné jako to, které mě vůbec pudilo psát, jako jsem psal právě toho dne, o dědicích zmíněné instituce, kteří se teď v čtyřicátých letech zmítali ve vlnách šíleného rasismu ve virginském Tidewateru – o své milované a vnitřním nepokojem stiţené měšťácké rodině Nového Jihu, jejíţ kaţdý pohyb a kaţdé gesto (jak jsem si začínal všímat) doţívaly a přeţívaly tváří v tvář obrovskému a mnoţícímu se společenství černých svědků, kteří všichni pocházejí z lůna otroctví. A coţpak nejsme všichni, bílí i černí, stále ještě zotročeni? Ve své horečné mysli a neklidných hlubinách srdce jsem cítil, ţe budu k otroctví připoután tak dlouho, dokud budu spisovatelem. A pak jsem najednou, díky jakémusi příjemně lenivému, lehce podroušenému výletu své fantazie, která cestovala od Artista k otci a k vizi černocha v bílé říze křtěného v kalných vodách James River a opět zpátky k otci chrápajícímu v hotelu McAlpin, začal myslet na Nata Turnera, a přepadla mě tak silná nostalgická bolest, ţe to bylo, jako by mě narazili na kopí. Vymotal jsem se z koupelny a ze rtů mi splynul poněkud hlasitý zvuk, který Nathana svou nemístnou naléhavostí aţ polekal.

“Nat Turner!” vyrazil jsem ze sebe.

“Nat Turner?” opakoval Nathan poněkud překvapeně. “Kdo je to hergot Nat Turner?”

“Nat Turner,” odpověděl jsem, “byl černý otrok, který roku 1831 pobil asi šedesát bělochů –

ţádný z nich, měl bych snad dodat, nebyl Ţid. Ţil kousek od mého rodného města, na James River.

Tatínkova farma leţí přímo uprostřed toho kraje, kde Nat vedl svou krvavou vzpouru.” A pak jsem začal Nathanovi vyprávět to málo, co jsem věděl o této báječné černošské postavě, jejíţ ţivot a skutky byly stopeny v takových záhadách, ţe na jeho existenci lidé v tom zapadlém kraji téměř nikdy nevzpomínali, natoţ aby o něm hovořil někdo jinde na světě. Zatímco jsem mluvil, vešla do pokoje Sophie, vymytá, svěţí a růţová a neskutečně krásná, a posadila se na opěradlo Nathanova křesla. S obličejem roztomile soustředěným začala také poslouchat a hladila přitom Nathana lehce po rameni. Brzy jsem skončil, protoţe jsem si uvědomil, ţe o tom člověku můţu říct jenom velice málo; vynořil se z temnot historie, aby vykonal svůj gigantický skutek v jednom jediném kataklyzmatickém výbuchu, a pak zmizel, stejně záhadně jako přišel, a nenechal ţádné vysvětlení, ani stopu po tom, jak skutečně vypadala jeho osobnost, ţádný obraz sebe samého, nic neţ jméno.

Čekal na znovuobjevení, a kdyţ jsem se tehdy odpoledne ve svém podnapilém vzrušení a nadšení snaţil vysvětlit to Nathanovi a Sophii, uvědomil jsem si poprvé, ţe o něm budu muset jednou psát a zmocnit se ho a znovu stvořit jeho osobnost pro svět.

“Fantastický člověk!” vykřikoval jsem v pivním rozjaření. “Víš, Nathane, ţe mě teď právě něco napadlo. Napíšu o tom otrokovi knihu. A ta doba se pro náš výlet dokonale hodí. Se svým románem dojdu přesně do místa, kde si budu moct udělat přestávku – budu uţ mít pořádný kus na papíru. Takţe asi dojedem do Southamptonu, projedem celý kraj Nata Turnera, můţeme hovořit s lidmi, prohlédneme si všechny staré domy. A já do sebe budu moct nasát tu atmosféru a taky si nadělat fůru poznámek a nasbírat informace. To bude moje další kníţka, román o Natu Turnerovi.

A ty i Sophie se přitom připovzděláte. Tohle bude jedna z nejsenzačnějších částí našeho výletu…“

Nathan objal Sophii v pase a neobyčejně pevně ji k sobě přitiskl. “Stingo,” řekl, “uţ se nemůţem dočkat. V říjnu vyrazíme do Dixie.” Pak se podíval do obličeje Sophii. Ten pohled plný lásky, který si vyměnili – byl to zlomek okamţiku, kdy se jejich oči setkaly a s neobyčejnou silou jako by se prolnuly –‚ patřil tak vyloţeně do jejich soukromí, ţe jsem, poněkud vyveden z míry, rychle odvrátil zrak. “Mám mu to říct?” zeptal se Sophie.

“Proč ne?“ odpověděla. “Stingo je přece náš nejlepší kamarád, ne?”

“A taky náš svědek, aspoň doufám. My se totiţ budeme v říjnu brát!” prohlásil Nathan vesele.

“Takţe ten výlet budou zároveň naše líbánky.”

“Paneboţe!” vyjekl jsem. “Gratuluju!” A popošel jsem ke křeslu a oba jsem políbil – Sophii na

ucho, kde mě ovanula vůně gardénií, a Nathana na ten jeho vznešený špachtlovitý nos. “To je báječné,” šeptal jsem a myslel jsem to váţně a úplně jsem zapomněl, ţe v nedávné minulosti byly takovéto extatické okamţiky s přísliby ještě větších radostí téměř vţdy přesně tou oslnivou září, která oslepovala oči natolik, ţe neviděly blíţící se katastrofu.

Asi deset dní nato, v posledním týdnu září, telefonoval Nathanův bratr Larry. Opravdu mě překvapilo, ţe mě Morris Fink volá na chodbu k umolousanému telefonnímu automatu – vyvedlo mě totiţ z míry, ţe mi vůbec někdo volá, natoţ ţe mi volá člověk, o kterém jsem sice často slyšel, ale s kterým jsem se nikdy nesetkal. Hlas to byl vlídný a příjemný – zněl hodně podobně jako hlas Nathanův a nesl se zřetelným brooklynským tónem – a na začátku působil naprosto nezávazně, ale později z něho bylo slyšet čím dál tím větší naléhání, abychom se spolu s Larrym sešli, čím dříve tím lépe. Larry říkal, ţe k paní Zimmermanové by nerad chodil, ale jestli prý bych ho nechtěl navštívit v jeho bytě ve Forest Hills. Prý asi vím, ţe to všechno má co dělat s Nathanem – a je to naléhavé. Bez váhání jsem mu řekl, ţe ho rád uvidím, a dohodli jsme se, ţe se tedy u něho sejdeme později odpoledne.

Beznadějně jsem se ztratil v labyrintu tunelů podzemní dráhy, které spojují Kings a Queens, nasedl jsem do špatného autobusu a ocitl se v pustých končinách Jamaiky a tak jsem přišel s hodinovým zpoţděním; ale Larry mě vítal neobyčejně zdvořile a přátelsky. Přišel mi naproti aţ ke dveřím velkého a velice pěkného činţovního domu, který stál podle mého odhadu takříkajíc v

”lepší” čtvrti. Snad jsem se předtím nikdy ještě nesetkal s nikým, kdo mi ihned tak bezprostředně imponoval. Byl menší, viditelně silnější a plnější postavy neţ Nathan, a byl samozřejmě starší, ale bratra připomínal aţ nápadným způsobem; nicméně však byl rozdíl mezi nimi oběma ihned patrný, protoţe tam, kde byl Nathan plný nervní energie, roztěkaný a nevyzpytatelný, byl Larry klidný a tichý, téměř flegmatický, s chováním, jeţ vzbuzovalo pocit bezpečí a jeţ jsem pokládal za součást lékařské profese, ale domnívám se, ţe to byl důsledek vyloţeně solidního a slušného charakteru.

Ihned mě uklidnil, kdyţ jsem se omlouval, ţe jedu pozdě, a nabídl mi láhev piva Molson"s Canadian s tím nejroztomilejším doprovodem: “Nathan říká, ţe prý jste znalec sladových nápojů.”

A kdyţ jsme se posadili u velkého otevřeného okna, z kterého byla vyhlídka na celý komplex příjemných, břečťanem obrostlých domů, napodobujících tudorovskou architekturu, jeho slova mi dávala pocit, jako bychom se uţ velice dobře znali.

“Nemusím vám jistě říkat, jak si vás Nathan váţí,” řekl Larry, “a to je částečně taky důvod, proč jsem vás poprosil, abyste sem přišel. Myslím si, ţe za tu krátkou dobu, co vás Nathan zná, jste se nejspíš stal vůbec jeho nejlepším přítelem. Vyprávěl mi o vaší práci a jaký ţe jste skvělý spisovatel. U něho jste zapsán úplně báječně. Víte, bylo údobí – asi vám to řekl uţ sám –‚ kdy taky uvaţoval, ţe se bude věnovat psaní. Nathan mohl být prakticky čímkoli, v patřičných podmínkách.

Jistě jste to sám poznal, má velmi prozíravý literární úsudek a moţná vás povzbudí, kdyţ budete vědět, ţe on je přesvědčen, ţe nejen píšete výborný román, ale ţe jste zároveň skutečně úţasný –

abych tak řekl, menč.”

Kývl jsem na poděkování a vyrazil jsem ze sebe cosi neutrálního a cítil jsem, jak mě zalila hřejivá vlna. Paneboţe, jak já jsem takovou chválu přímo hltal! Ale účel mé návštěvy mi byl pořád záhadný. Pak jsem však řekl něco, co nás neodvratně přivedlo k otázce Nathana, a podstatně rychleji, neţ kdybychom se k němu dopracovávali přes můj talent a mé vzácné osobní ctnosti.

“Máte o Nathanovi pravdu. Víte, je skutečně pozoruhodné, kdyţ se najde takový vědec, který má zájem o literaturu a navíc tak obrovský cit pro literární hodnoty. Totiţ kdyţ si člověk pomyslí –

vědec, výzkumník biolog u takové obrovské společnosti, jako je Pfizer…“

Larry mě taktně přerušil, s úsměvem, který nestačil tak úplně utajit skrytý výraz bolesti.

“Odpusťte mi, Stingo – doufám, ţe vám tak smím říkat –‚ odpusťte, ale chtěl bych vám to říct rovnou, zároveň se spoustou dalších věcí, které se musíte dovědět. Nathan totiţ není ţádný výzkumník biolog. Není bona fide ani ţádný vědec a nezískal nikde ţádný akademický titul. To všechno jsou obyčejné smyšlenky. Je mi líto, ale bude líp, kdyţ se to všechno dovíte.”

Paneboţe na nebesích! Copak má být mým údělem, abych šel ţivotem jako důvěřivý osiřelý prosťáček a aby mě přitom ti, na kterých mi skutečně záleţí, takhle věčně balamutili? Stačilo uţ, ţe

mi tak často lhala Sophie, a teď ještě Nathan – “Ale já tomu nerozumím,” začal jsem, “chcete říct…“

“Chci vám povědět jedno,” přerušil mne Larry jemně. “Totiţ ta záleţitost s biologem je bratrova maškaráda – zástěrka, nic víc. Ano, hlásí se denně u Pfizera. Má tam místo v knihovně, je to nenáročná sinekura, kde můţe hodně číst, aniţ koho obtěţuje, a občas skutečně dělá pro některé oficiální biology mezi zaměstnanci jakousi dokumentaci. Zaměstná ho to aspoň natolik, ţe nemůţe natropit nic špatného. Nikdo o tom nemá tušení, a nejmíň to jeho roztomilé děvčátko Sophie.”

To mi vzalo dokonale jakoukoli řeč. Za chvíli jsem zmateně zakoktal: “Ale jak…“

“Jeden člověk z vedení společnosti je blízký přítel našeho otce. Je to od něho neobyčejná laskavost. Šlo to lehce zařídit, a kdyţ se Nathan ovládá, zřejmě odevzdává, vzhledem k těm malým povinnostem, které mu tu ukládají, docela slušnou práci. Nakonec, jak sám víte, Nathan je výjimečně chytrý, moţná dokonce génius. Jde jen o to, ţe bohuţel většinu ţivota byl takříkajíc vykolejený, vedle. Nepochybuju, ţe by byl dosáhl fantastických úspěchů v čemkoli, co by si zvolil.

V psaní. Biologii. Matematice. Medicíně. Astronomii. Filologii. V čemkoli. Ale nikdy se mu to v hlavě nesrovnalo.” Larry se opět usmál svým nejistým, bolestí naplněným úsměvem a jen tiše přitiskl ruce dlaněmi k sobě. “Pravda totiţ je, ţe můj bratr je úplně šílený.”

“Kristepane,” zašeptal jsem.

“Paranoidní schizofrenik, aspoň tak zní diagnóza, i kdyţ já nejsem zcela přesvědčen, ţe ti mozkoví specialisté všechno vědí přesně. Ať uţ jde o cokoli, je to prostě onen stav, kdy po týdny, měsíce, dokonce roky jde všechno dobře, aniţ se co projeví, ale pak najednou – prásk! – a je úplně vedle. Jeho stav za poslední měsíce strašlivě zhoršily ty drogy, které bere. To je taky jedna z věcí, o kterých jsem s vámi chtěl hovořit.”

“Kristepane,” řekl jsem znovu.

Seděl jsem tam, poslouchal Larryho, jak mi upřímně a s rezignovanou věcností vypravuje všechny ty hrozné okolnosti, a snaţil jsem se ze všech sil zmoct chaos v hlavě. Zaţíval jsem pocit, který byl hodně podobný ţalu, a rozhodně bych byl nemohl prodělat větší šok a větší rozrušení, kdyby mi byl Larry oznámil, ţe Nathan umírá na nějakou nevyléčitelnou degenerativní chorobu.

Začal jsem koktat, chytal se drobností, stébel: “Ale člověku se to nechce věřit. Vţdyť kdyţ mi vyprávěl o Harvardu…“

“Ne, Nathan nikdy na Harvardu nestudoval. Nikdy nestudoval na ţádné vysoké škole. Ne ţe by na to byl mentálně nestačil, naopak. Sám ze své iniciativy přečetl daleko víc knih, neţ já snad přečtu za celý ţivot. Ale kdyţ je člověk tak nemocný jako Nathan, ucelené formální vzdělání prostě získat nemůţe. Jeho skutečnými školami byla místa jako Sheppard Pratt, McLean"s, Payne Whitney a tak dále, psychiatrické instituce. Jmenujte kterýkoli takový luxusní ústav, a tam

‚studoval".”

“To je ale tak něco smutného, tak strašného,” šeptal jsem. “Věděl jsem, ţe je…“ zaváhal jsem.

“Asi jste věděl, ţe není úplně vyrovnaný. Ţe není… normální.”

“Ano,” přikývl jsem. “To by myslím poznal kaţdý. Jen jsem nevěděl, jak – hm, jak je to váţné.“

“Byla doba – to údobí trvalo tak dva roky, kdyţ mu bylo osmnáct devatenáct let –‚ kdy to vypadalo, ţe snad bude úplně v pořádku. Byla to samozřejmě jen iluze. Naši tehdy bydleli ve velice pěkném domě v Brooklyn Heights, bylo to asi rok před válkou. Jednou večer si Nathan po zuřivé hádce umínil, ţe dům podpálí a zničí, a téměř se mu to podařilo. Tehdy jsme ho musili dát na dlouhou dobu do ústavu. Bylo to poprvé…, ale ne naposled.”

Larryho zmínka o válce mi připomenula podivnou okolnost, která mě trápila od samého počátku, co jsme se s Nathanem seznámili, ale kterou jsem z nějakého důvodu pominul a odsunul do nějakého pustého a zaprášeného kouta své mysli. Nathan byl samozřejmě ve věku, kdy by byl musel konat sluţbu v armádě, ale jelikoţ s ničím o své vojenské sluţbě sám nepřišel, nechal jsem tu otázku být a myslel si, ţe je to jeho věc. Ale teď jsem se nemohl zdrţet a zeptal jsem se: “Co dělal Nathan během války?”

“Paneboţe, byl zproštěn sluţby, měl jasně klasifikaci 4-F. V jednom svém jasném období se pokoušel dostat k parašutistům, ale zlikvidovali jsme to hned v zárodku. Byl by nemohl slouţit

nikde. Zůstal doma a četl Prousta a Newtonova Principia. A občas šel do blázince.”

Dlouhou chvíli jsem mlčel a snaţil se obsáhnout všechny ty informace, které tak nezvratně potvrzovaly všechny moje pochybnosti o Nathanovi – pochybnosti a podezření, která se mi dosud dařilo úspěšně potlačovat. Seděl jsem tam v mlčenlivém zamyšlení, kdyţ do místnosti vstoupila krásná, asi třicetiletá tmavovláska, popošla k Larrymu, lehce se dotkla jeho ramene a řekla: “Já jdu na chvilku ven, Larry.” Kdyţ jsem vstal, Larry ji představil jako svou ţenu Mimi.

“To jsem hrozně ráda, ţe vás poznávám,” řekla a stiskla mi ruku, “myslím, ţe vy nám určitě pomůţete s Nathanem. Víte, nám na něm hrozně záleţí. Tolik o vás vyprávěl, ţe mám spíš takový dojem, jako byste byl jeho mladší bratr.”

Řekl jsem na to něco jakţ takţ příhodného, ale neţ jsem mohl pokračovat, oznámila: “Já vás tu oba nechám o samotě, abyste si mohli pohovořit. Doufám, ţe vás ještě uvidím.” Byla okouzlující a měla neobyčejně půvabné chování, a kdyţ jsem se za ní díval, jak odchází a kráčí lehkou zvlněnou chůzí po vysokém, neokázale luxusním koberci, kterého jsem si teprve teď všiml, jak se tu prostíral mezi všemi těmi knihami kolem zdí ve své výstavní, ale zároveň domácky útulné kráse, srdce se mi sevřelo: proč jsem nemohl být místo toho všelijak se placatícího chudého a nepublikovaného autora tímhle přitaţlivým ţidovským urologem se sexy paničkou?

“Nevím, kolik vám toho řekl Nathan sám o sobě. Nebo o naší rodině.” Larry mi nalil další pivo.

“Ne moc,” odpověděl jsem, skutečně překvapen, ţe tomu opravdu tak bylo.

“Nechci vás nudit mnoha podrobnostmi, ale náš otec – prostě na nějaké peníze si přišel.

Především vydělal na konzervách s košer polévkami. Kdyţ přijel z Lotyšska sem, neuměl ani slovo anglicky a za třicet let měl, jak se dnes říká, balík. Chudák, teď je v domově pro přestárlé – musím říct ve velmi luxusním a drahém domově. Rozhodně bych ale nechtěl, aby vám to připadalo vulgární. Zmiňuju to jen proto, abych ukázal, jakou lékařskou péči byla naše rodina s to Nathanovi poskytnout. Měl vţdy tu nejlepší lékařskou pomoc, jakou lze za peníze dostat, ale pravda je, ţe trvale na něho neúčinkovalo nic.”

Larry se odmlčel a přitom se mu z hrdla vydral bolestný smutný vzdech. “Takţe poslední léta to byly střídavě Payne Whitney nebo Riggs nebo Menninger nebo které instituce a mezitím dlouhá údobí relativního klidu, kdy jedná úplně normálně jako vy nebo já. Kdyţ jsme mu sehnali to nenáročné místo v knihovně u Pfizera, domnívali jsme se, ţe třeba nastalo jakési údobí trvalého zklidnění. Takové příklady ztišení nebo přímo vyléčení jsou známy. Vlastně existuje poměrně vysoké procento vyléčených. Zdálo se nám, ţe je tam velice spokojen, a i kdyţ se nám doneslo, ţe se lidem vychloubá a význam místa neskutečně zveličuje, připadalo nám to naprosto neškodné.

Dokonce ani jeho velkolepé fantazie o tom, jak vytvoří nějaký zázrak v medicíně, nemohly nikomu škodit. Vypadalo to, jako by se jaksi usadil a dostával zase pomalu – prostě do normálního stavu.

Nebo aspoň do tak normálního stavu, do jakého se můţe dostat blázen. Ale teď se tu objevila ta kouzelná, smutná, překrásná a tak ublíţená Polka, ta jeho dívka. Chuděra. Oznámil mi, ţe se vezmou – a co vy si o tom, Stingo, myslíte?”

“Přece se nemůţe ţenit, kdyţ je na tom takhle?” řekl jsem.

“To sotva.” Pak Larry na chvíli zaváhal. “Ale jak mu v tom na druhou stranu člověk můţe zabránit? Kdyby byl trvale blázen a trvale se neovládal, museli bychom ho dát do ústavu nastálo.

Tím by se všechno vyřešilo. Ale ta hrozná potíţ je v tom, víte, ţe má dlouhá období, kdy se chová normálně. A kdo můţe říct, ţe některé z těch dalších zklidnění skutečně nebude znamenat úplné vyléčení? Uvádí se spousta takových případů. Jak můţete někoho trestat a bránit mu ţít ţivot jako kaţdý jiný jen prostě proto, ţe budete předpokládat nejhorší, ţe budete čekat, aţ se opět úplně pomine, a zatím to třeba vůbec nebude pravda? A přesto, předpokládejme, ţe se s tou roztomilou dívkou oţení a ţe budou mít rodinu. A pak si představte, ţe se zase pomátne. To by bylo přece pro všechny tak nefér!” Po chvilce mlčení se na mě zpytavě zadíval a řekl: “Já neznám ţádnou odpověď. Máte vy nějakou?” Vzdychl a dodal: “Někdy si myslím, ţe ţivot je strašná past.”

Nepokojně jsem se na ţidli zavrtěl, náhle stiţen tak nevýslovnou depresí, ţe jsem měl pocit, jako bych na svých bedrech nesl celou tíhu vesmíru. Jak jsem mohl říct Larrymu, ţe jsem právě před nedávnem viděl jeho bratra, mého milovaného přítele, na samém okraji, tak daleko, jak snad ještě

nikdy nebyl? Po celý svůj dosavadní ţivot jsem slyšel o šílenství, a jelikoţ jsem je povaţoval za stav takříkajíc nepojednatelný, v němţ posedlí uboţáci zuří kdesi v izolovaných vyčalouněných celách, domníval jsem se, ţe se mě uţ něco podobného docela bezpečně nedotýká. Jenţe teď mi šílenství usedlo přímo do klína. “A co myslíte, ţe já můţu udělat?” zeptal jsem se. “Totiţ, proč jste mě…“

“Proč jsem vás sem zval?” přerušil mne šetrně. “Nejsem si tak jist, ţe to sám přesně vím. Asi mám takovou představu, ţe byste mi mohl pomoct drţet ho od těch drog. To je teď ten nejošemetnější problém, jaký Nathan má. Kdyţ nebude brát benzedrin, mohl by mít jistou šanci, ţe se uklidní. Já v tom dělat nic nemohu. Jsme si v mnoha ohledech velice blízcí – ať se mi to líbí nebo nelíbí, já jsem pro Nathana určitý vzor –‚ ale také si uvědomuju, ţe pro něho představuju autoritu, ke které můţe mít odpor. Mimo to ho ani moc často nevídám. Ale vy – vy k němu máte skutečně blízko a on vás uznává. A tak uvaţuju, jestli přece jen neexistuje nějaký způsob, jak byste ho mohl přesvědčit – ne, to je příliš silné slovo – ovlivnit ho, aby nechal toho svinstva, které by ho mohlo zabít. A také – samozřejmě ţe bych vás neţádal, abyste ho špehoval, kdyby nebyl v tak nebezpečném stavu – totiţ mohl byste ho prostě sledovat a občas mi o něm po telefonu povědět a říct mi, jak je na tom. Kolikrát jsem měl pocit, ţe jsem od něho odříznut a taky ţe jsem vlastně bezmocný, ale kdybyste se tu a tam mohl ozvat, prokázal byste mi velkou sluţbu. Připadá vám na tom něco nevhodné?”

“Ne,” odpověděl jsem, “vůbec ne. Rád pomůţu. Pomůţu Nathanovi. A taky Sophii. Hrozně mi na obou záleţí.” Nějak jsem měl pocit, ţe bych uţ měl jít, a tak jsem se zvedl a podal Larrymu ruku. “Myslím, ţe by se to přece jen mohlo zlepšit,” řekl jsem tiše, ale v hloubi svého vědomí jsem cítil, ţe to je pouze zoufalý optimismus.

“Taky doufám,” řekl Larry, ale z výrazu jeho tváře, naplněné beznadějí, přes všechnu nezdařenou snahu o úsměv, jsem vyčetl, ţe jeho optimismus je stejně pochmurný a obtíţený týmiţ starostmi jako můj.

Myslím, ţe brzy po svém setkání s Larrym jsem se bohuţel dopustil váţné nedbalosti. Larryho krátká porada se mnou měla ráz jakési prosby, abych na Nathana dohlédl a fungoval jako spojka mezi Růţovým palácem a jím – abych pomohl co hlídka nebo cosi jako neškodný hlídací pes, který by se mohl nenápadně pověsit Nathanovi na paty a mít ho pod dohledem. Larry si zřejmě myslel, ţe bych Nathana mohl během té vratké pauzy v jeho toxikomanii uklidnit a ţe by se snad mohl i usadit a ţe by to všechno mohlo mít trvalý praktický účinek. Nakonec není přesně tohle úloha přátel? Jenţe já jsem z toho vycouval (coţ je fráze, které se tehdy ještě mnoho neuţívalo, ale zato přesně vyjadřuje, jak jsem o to nestál, nebo přesněji řečeno, jak jsem si od toho nic nesliboval).

Někdy jsem uvaţoval, jestli bych byl schopen nějak Nathana zvládnout, kdybych byl na scéně v těch klíčových dnech zůstal, a jestli bych byl mohl zabránit, aby se na své kluzké cestě nesvezl aţ

do propasti, a velice často jsem si sám na tu otázku odpovídal trýznivým “ano” nebo “moţná”. A neměl jsem se pokusit nějak sdělit ty smutné okolnosti, které jsem se dověděl od Larryho, také Sophii? Ale jelikoţ jsem si samozřejmě nemohl být naprosto bezpečně jist, co by se stalo, měl jsem vţdy sklony k tomu ubezpečovat se průhlednými výmluvami, ţe Nathan uţ se stejně nezadrţitelně řítí do zoufalé a jednou dané katastrofy – do katastrofy, v níţ byl Sophiin osud nerozlučně spjat s jeho.

Jednou z těch podivně záhadných okolností bylo, ţe jsem tehdy na krátkou dobu odejel – ne na víc neţ deset dní. Kromě toho sobotního výletu se Sophií na Jones Beach to byla vlastně od té doby, co jsem před několika měsíci do metropole dorazil, má jediná cesta mimo oblast města New Yorku. A nakonec i ten výlet byl sotva za hranice města – do poklidného, venkovsky vyhlíţejícího domu v Rockland Country, coţ bylo sotva půl hodiny autem na sever od mostu George Washingtona. Telefonoval mi totiţ můj dobrý kamarád od námořní pěchoty, který měl pozoruhodně všední jméno Jack Brown. Ţe mi zavolal, mě dokonale překvapilo, a kdyţ jsem se Jacka zeptal, jak mě proboha vystopoval, řekl mi, ţe to bylo docela jednoduché: zatelefonoval do Virginie a dostal číslo od otce. Ten hlas mě docela potěšil: měl jiţní kadenci, bohatou a rozmáchlou, jako ty kalné řeky, co protékají níţinou Jiţní Karolíny, kde se Jack Brown narodil, a

jako by mi přímo lahodil milovaným zvukem bendţa, které jsem uţ tak dlouho neslyšel. Zeptal jsem se Jacka, jak se mu vede: “Prima, kamaráde, prima,” odpověděl, “to víš, ţiju tady mezi yankeema. Udělal bys mi velkou radost, kdyby ses sem utrhl na návštěvu.”

Jacka Browna jsem měl hrozně rád. Člověk mívá přátele, které si udělá brzy v mládí a z kterých se prostě jen raduje, má pro ně lásku a věrnost, jaké se záhadným způsobem nedostává přátelstvím z pozdějších let, ať byla sebepěknější, a Jack byl přesně takový přítel. Byl chytrý, citlivý, sečtělý a měl neobyčejně vynalézavý smysl pro komiku a báječný nos na podvodníky a šarlatány. Jeho vtip, často sţíravý a vyuţívající jemným způsobem rétoriky jiţanských soudů (bezpochyby vliv otce, který byl vyhlášený soudce), mě rozesmál během těch hektických válečných měsíců na Dukeově univerzitě, kde se do nás oficíři od námořní pěchoty, rozhodnutí proměnit nás z baţantího Kanonenfuttru na Kanonenfutter přímo mazácky výstavní, pokoušeli nacpat výuku ze dvou roků ani ne za jeden, čímţ samozřejmě zároveň vytvářeli generaci skutečně nedospělých absolventů vysokých škol. Jack byl o něco starší neţ já – o kritických devět měsíců nebo tak nějak – a tak byl chronologicky jiţ předurčen, ţe půjde do akce, kdeţto já měl štěstí a vyvázl se zdravou kůţí.

Dopisy, které mi psal z Tichomoří – poté, co nás rozdělily poţadavky války a on se připravoval k útoku na Iwo Jimu, zatímco já jsem studoval v baţinách Severní Karolíny taktiku roty –‚ byly báječné dlouhé dokumenty, komicky obscénní a prodchnuté tak nespoutaným a přesto rezignovaným veselím, jaké jsem pokládal za ryze typické pouze pro Jacka, dokud jsem je později neuviděl tak zázračně vzkříšené v Hlavě 22. Přestoţe utrpěl strašné zranění – přišel na Iwo Jimě o velkou část jedné nohy –‚ zachoval si veselou mysl, kterou bych nazval aţ jakousi bujarostí, psal mi dopisy z nemocničního lůţka, které klokotaly směsicí joie de vivre a swiftovskou sţíravostí a energií. Určitě to musel způsobit jedině jeho šílený suverénní stoicismus, ţe neupadl do sebevraţedného zoufalství. Umělým údem se nedal vyvést z míry a říkal, ţe tím získal docela svůdné pokulhávání, jako Herbert Marshall.

Uvádím to všechno jen proto, abych ukázal výjimečné kouzlo Jackovy osobnosti a vysvětlil, proč jsem ihned jeho pozvání přijal, i za cenu, ţe zanedbám své povinnosti vůči Nathanovi a Sophii. Na Dukeově univerzitě se chtěl Jack stát sochařem, a kdyţ po válce vystudoval uměleckou školu Art Students" League, odstěhoval se do ústraní poklidných krajů za Nyackem a tam tvořil obrovitá díla, která odléval ze ţeleza anebo pracoval z plechu – coţ všechno mohl uskutečnit díky jisté finanční pomoci (jak mi naznačil), zřejmě docela slušnému věnu své manţelky, jejíţ otec vlastnil jedny z největších textilních přádelen v Jiţní Karolíně. Kdyţ jsem se zmohl na jakési chabé námitky a řekl mu, ţe by můj román, který teď tak zdárně pokračuje, mohl náhlým přerušením utrpět újmu, upokojil mě prohlášením, ţe v jednom celém křídle domu budu moci pracovat úplně sám. Pak se zmínil ještě o své manţelce: “A Dolores tu má na návštěvě sestru. Jmenuje se Mary Alice.

Jednadvacítka, po těle pěkně vybavená, synku, věř mi, hezká jako obrázek. Od Renoira. A ţhavá jako brus.” Šťastně jsem uvaţoval o slovu ţhavá. Nebude těţko uhodnout, ţe jsem se svou dojemnou a věčně obnovovanou touhou po sexuálním naplnění, jak jsem ji uţ v této knize vylíčil dříve, nepotřeboval ţádné další přemlouvání.

Mary Alice. Dobrý boţe, Mary Alice. Jak to s ní bylo, vypovím hned vzápětí. Je totiţ pro tento příběh důleţitá tím, jaký na mne měla zvrácený psychický účinek – účinek, který na určitou, i kdyţ

milosrdně krátkou dobu neblaze poznamenal můj závěrečný vztah k Sophii.

Pokud jde o Sophii a Nathana, musím se stručně zmínit o malém večírku, který jsme měli v Javorovém dvoře večer před mým odjezdem. Měla to být veselá záleţitost – a pozorovateli zvenčí by se i taková byla mohla jevit –‚ ale dvě věci mě na ní naplňovaly nejistotou a obavami. Za prvé to byla Sophie se svým pitím. Všiml jsem si, ţe během té krátké doby od Nathanova návratu Sophie nepila, nejspíš jí v tom bránila Nathanova přítomnost; za “starých časů” jsem sotva kdy viděl, ţe by ti dva zkonzumovali alkoholu víc neţ svou obligátní láhev chablis. Ale teď se Sophie vrátila ke svému návyku, kterému propadla v době Nathanovy nepřítomnosti, kdyţ jsem s ní byl já, a lila do sebe jednu sklenku Schenley"s za druhou, ačkoli nutno říct, ţe se přes občasné jazykové potíţe vrátila k tvrdému alkoholu. Neříkal jsem samozřejmě nic – nepochybným pánem situace byl přece Nathan –‚ ale dělalo mi to těţkou hlavu, trápilo mě totiţ, jak rychle se ze Sophie stává

alkoholička; a dále mě mrzelo, ţe Nathan si toho nevšiml, anebo pokud si všiml, vůbec nepodniká ţádné kroky, kterými by se takovému silnému, nerozváţnému a potenciálně nebezpečnému pití pokusil zabránit.

Ten večer byl Nathan ve své obvyklé druţné rozpovídané náladě a naobjednával mi úplné sudy piva, aţ jsem byl jako zpitomělý a na nejlepší cestě odplout neznámo kam. Bavil nás se Sophií sérií bůhvíkde posbíraných estrádních vtipů a historek, jadrně ţidovských, nad kterými jsme řičeli smíchy. Zdálo se mi, ţe od toho dne, co si před několika měsíci dobyl můj obdiv a moje srdce, je opět v tom nejzdravějším stavu; úplně jsem se chvěl blahem, ţe jsem v přítomnosti tak nespoutaně a kouzelně veselého lidského stvoření, ale pak náhle řekl několik slov, která na mě zapůsobila jako sprcha, ţe všechna moje dobrá nálada rázem zmizela jako voda vybublavší ve výlevce. Kdyţ jsme se zvedli a chystali se zpátky do Růţového paláce, začal najednou Nathan mluvit váţným tónem, upřel na mne své panenky s kouřově šedým pozadím, kde jsem cítil číhající chorobu, a pravil:

“Tohle jsem chtěl říct aţ teď, abys měl na zítřek ráno na svůj výlet něco na přemýšlení. Ale aţ se vrátíš, čeká nás oslava něčeho skutečně neuvěřitelného. Jde o tohle: náš výzkumný tým uţ co nejdříve oznámí vakcínu proti” – zde se odmlčel a slavnostně odříkával po zaoblených slabikách a jednotlivých hláskách ono slovo, z něhoţ šel tou dobou na kaţdého děsivý strach – “po-li-o-my-e-li-tis. Konec dětské obrny. Uţ nikdy ţádné sbírky na postiţené." Nathan Landau, osvoboditel lidstva. Chtělo se mi plakat. Určitě jsem měl něco říct, ale kdyţ jsem si vzpomněl, co mi pověděl Larry, nedostal jsem ze sebe slovo, a pomalu kráčel noční tmou zpátky k paní Zimmermanové a poslouchal Nathanovo bláznivé krasořečnění o kultivaci tkání a buněk, a jen jednou jsem se zastavil, abych Sophii bouchal do zad a pomohl jí od jejího alkoholického škytání, ale jinak jsem celou dobu ze sebe nevypravil vůbec nic, protoţe se mi srdce naplnilo soucitem s hrůzou…

I teď, po tolika letech, by bylo příjemné, kdybych tu mohl napsat, ţe můj pobyt v Rockland County mi přinesl aspoň nějakou kompenzující úlevu od mých starostí o Nathana a Sophii. Týden nebo deset dní tvrdé tvůrčí práce a veselé kopulace, kterou jsem mohl z naráţek Sacka Browna očekávat – taková činnost by jistě byla dostatečnou odměnou za muka, jaká jsem proţíval a jaká jsem, bohuţel, měl proţívat znovu v míře, jiţ jsem si vůbec nedovedl představit. Ale na tu návštěvu nebo aspoň na valnou její část vzpomínám pouze jako na fiasko. Přesvědčivé svědectví o ní jsem ukryl do desek téhoţ zápisníku, kam jsem uţ dříve zvěčnil svou záleţitost s Leslií Lapidusovou.

Můj pobyt na venkově by měl býval být logickou řadou opojných dnů klidu, na které jsem se tolik těšil. Ostatně všechny přísady tu byly: stará rozlehlá usedlost v nizozemském koloniálním stylu, kouzelně poznamenaná časem, zapadlá hluboko v lese, roztomilý mladý hostitel a jeho veselá manţelka, pohodlná postel, spousta dobrého jiţního jídla, spousta pití a piva a zářivá naděje, ţe konečně dojdu naplnění v náručí Mary Alice Grimballové, která měla zářivý, dokonale souměrný trojúhelníkový obličej s půvabnými dolíčky, nádherné zvlhlé rty, dychtivě pootevřené, a bohatě se vlnící vlasy medové barvy, a navíc diplom z Converse College a ten nejsenzačnější a nejkouzelnější zadeček, který si to kdy sunul na sever od Spartanburgu.

Mohlo být něco lákavějšího a slibnějšího neţ takováto konstelace? Nadrţený mladý princ, který celý den píše jako divý a uvědomuje si pouze příjemný cinkot dláta svého přítele sochaře s umělou nohou a vůni kuřat a smaţených kukuřičných knedlíčků, která vane z kuchyně, navíc povzbuzován při práci k ještě mohutnějšímu a barvitějšímu rozletu své fantazie příjemným vědomím, ţe večer mu přinese přátelskou pohodu, dobré jídlo, tichý hovor stopený v nostalgii jiţanské lásky k domovu – to vše kouzelně umocňováno přítomností dvou roztomilých mladých ţen, z nichţ jednu přiměje v temnu nadcházející noci k šepotu a sténání a úpění blahem ve zmotaných prostěradlech na horkém loţi ve změti milování. Ty čisté domácké aspekty této fantazie se opravdu uskutečnily.

Během těch dnů jsem u Jacka Browna a jeho manţelky a Mary Alice udělal skutečně dost práce.

Všichni čtyři jsme spolu často plavali v lesním jezírku (počasí bylo stále ještě docela teplé), společné chvíle u jídla byly slavnostní a dobrosrdečné a hovor překypoval vzpomínkami. Ale čekalo mě také utrpení, a to v hodinách po půlnoci nebo aţ pozdě k ránu, kdy jsme se znovu a znovu vykrádali s Mary Alicí ven a já zjišťoval, ţe stojím tváří v tvář takové sexuální výstřednosti, o jaké se mi ani nesnilo a jakou jsem ještě nezaţil. Protoţe Mary Alice byla – jak jsem si ji

nasupeně anatomizoval a srovnával ve svých poznámkách (naškrábaných stejně neuvěřitelně hrozným písmem, jakým jsem si před několika měsíci dělal poznámky o svém druhém katastrofálním vztahu) –

– něco daleko horšího neţ slečna od Dráţďan, umělkyně jménem Anděla Dlaňová. Sedím tady před úsvitem, poslouchám cvrčky a uvaţuji, takhle jiţ potřetí v ranních hodinách, o jejím podivném umění a přemýšlím, jaká mě to potrefila kalamita. Znovu jsem se prohlíţel v koupelně v zrcadle a neshledal jsem ve své fyziognomii nic závadného, naopak musím skromně podotknout, ţe všechno je v pořádku: silný nos, hnědé, dosti inteligentní oči, slušný obličej, barvou i pletí, výborná kostra (zaplaťpámbu ne tak křehká, abych vypadal “aristokraticky”, ale natolik pravidelná, ţe zase nepůsobím nijak plebejsky), veselá ústa i brada, coţ všechno se spojuje v obličej, který by se dal docela dobře nazvat hezký, i kdyţ to není ani zdaleka stereotypní krása reklamy na Vitalis. Takţe můj vzhled ji odpudit nemohl. Mary Alice je citlivá, vzdělaná, coţ znamená sečetlá v několika kníţkách, které zajímají i mne, má slušný smysl pro humor (rozhodně sice není kadečka legrace, ale kdo by taky mohl být, ve stínu vtipu Jacka Browna), zdá se, ţe je docela pokroková a takříkajíc emancipovaná “ve světských záleţitostech”, aspoň na dívku s jejím společenským zázemím, tak výrazně jiţanským. Spíš zřejmě z nějakého atavismu mluví trochu příliš často o chození do kostela.

Ani jeden z nás se nedopustil ničeho ukvapeného a neuváţeného, jako by mohla být nějaká milostná prohlášení, ale je úplně zřejmé, ţe Mary Alice je, aspoň mírně, sexuálně vzrušená. V tom smyslu je však úplně opačný obraz Leslie, protoţe přes všechnu vášeň (a myslím vášeň částečně předstíranou) je i v našem nejhoroucnějším objetí krajně pruderní (jako tolik Jiţanek) v oblasti mluveného jazyka. Kdyţ jsem se například asi za hodinu po zahájení našeho sezení s čistě

“milovacím” cílem dal natolik unést, ţe jsem ve svém vzrušení tiše poznamenal, jaký má fantastický zadek (o čemţ jsem byl skutečně přesvědčen), a učinil přitom marný pokus dosáhnout na něj a poloţit na něj ruku, odtáhla se ode mě s rozzuřeným šepotem (“To slovo nenávidím!”

řekla. “Nemůţeš říct ‚boky"?”) a já si v tu chvíli uvědomil, ţe jakékoli další neslušnosti by mohly být osudné.

Má sice pěkné malé prsy, kulaté jako melounky, ale nic jiného na ní není tak dokonalé jako ten její zadek, který (snad s výjimkou Sophiina) je úplně světový vzor zadků: dvě lunární koule tak nemilosrdně symetrické, ţe i pod směšnými flanelovými sukněmi usedlého měšťáckého stylu, jaké Mary Alice občas nosí, na mě mocně zapůsobí a mými gonádami vystřelí někdy taková bolest, jako by mě do nich kopl mezek. Oskulatorní schopnosti: ta bolest, jako by mě do nich kopl mezek.

Oskulatorní schopnosti: taktak, ve srovnání s Leslií je poněkud skoupá, protoţe Lesliina přímo gymnastická práce jazykem mě bude pronásledovat celý ţivot. Mary Alice mi sice stejně jako Leslie nedovolí, abych se prstem dotkl kterýchkoli zajímavějších štěrbin či tajných koutů jejího neuvěřitelně ţádoucího těla, ale proč proboha mě má tak ničit, ţe je ochotna a chce mi dělat jednu jedinou věc, a to prosím tak mechanickým způsobem, ţe z toho nemám vůbec ţádné potěšení: hodinu po hodině mě odbývá ručně, ţe mi pak uţ jen zbývá vyschlý povadlý stvol, vyčerpaný, a navíc tím stupidním konáním dokonale poníţený! Poprvé to bylo úţasně vzrušující, vlastně to byl úplně nový záţitek a pocit té malé baptistické ručky na mém úţasně se předvádějícím kopí mě tak vzrušil, ţe jsem ihned kapituloval a oba nás přitom pořádně zmáčel, jenţe to jí k mému překvapení (kdyţ jsem zváţil její choulostivost) vůbec nevadilo, a jako by se nechumelilo, utřela se do mého kapesníku. Ale po třech nocích a devíti orgasmech (tři za kaţdou noc, podle přesného počtu) jsem jaksi znecitlivěl a uvědomil jsem si, ţe je na té činnosti cosi bláznivého. Můj nevyslovený náznak (velmi jemně jsem jí přitlačil hlavu trochu níţ), ţe snad by mohla zkusit to, čemu Italové říkají Fellato, se setkal s tak prudkým projevem odporu – vypadalo to, jako by měla polknout kus syrového klokaního masa –‚ ţe jsem u ní od toho jednou provţdy upustil.

A tak noci pomalu plynou v upoceném tichu. Její kouzelné mladé prsy zůstávají nedobytně uvězněné, strnulé pod neposkvrněnou bavlněnou blůzičkou ve vyztuţené podprsence značky Dívčí tvar. Ani zdaleka mi není povolen přístup k onomu kýţenému pokladu, který střeţí mezi svými stehny: ten je tak nedobytný jako pevnost Fort Knox. Jenţe ejhle! Hodinu co hodinu se opět moje ţezlo vztyčí, Mary Alice je se stoickou nezúčastněností popadne a unaveně pumpuje jako při

nějakém maratonu v tahání za zvonec a já vzdychám a sténám jako blázen, a dokonce ze sebe vyráţím takové idiotštiny jako “Paneboţe, to je nádhera, Mary Alice!” a chvílemi se podívám na její naprosto lhostejný obličej a zvedá se ve mně chlípnost i zoufalství stejnou měrou – samozřejmě ţe ono stoupající zoufalství způsobuje ta debilní záleţitost. Úplně se jiţ rozednilo a poklidné kopce Ramapo pokrývají chomáče mlhy a ozývá se z nich ptačí zpět. Chudák můj lomcováček je tak zplihý a mrtvolný, ţe vypadá jako zamáčknutá ţíţala. Nechápu, proč mi to muselo trvat těch několik nocí, neţ jsem pochopil, ţe moje téměř suicidální malomyslnost zřejmě plyne z toho jitřícího vědomí, ţe onen akt, kterého se na mě Mary Alice tak chladnokrevně dopouští, bych svedl odbýt daleko líp sám, rozhodně aspoň citlivěji.

Následující zápis do deníku jsem si udělal koncem své návštěvy u Jacka Browna, jednoho šedivého rozpršeného rána, z kterého na mě dýchl první studený dech podzimu. Roztřesený pavoučí rukopis, který tu samozřejmě nemohu reprodukovat, je nejlepším svědkem mého zjitřeného citového stavu.

Bezesná noc, nebo skoro bezesná. Jacku Brownovi za svou svízel ani za jeho nezdařené úmysly nic vyčítat nemohu. Není to jeho chyba, ţe mi Mary Alicí připravuje takové peklo. Jack si zřejmě myslí, ţe jsme spolu s Mary Alicí kopulovali jako dva tchoři, protoţe některé jeho poznámky mezi čtyřma očima (doprovázel je významnými dloubnutími) jasně naznačují, ţe je přesvědčen, jak si s jeho krásnou švagrovou uţívám. Jsem natolik velký zbabělec, ţe se nemůţu donutit jej z toho omylu vyvést. Dnes večer jsme šli všichni čtyři po výborné večeři, při které se podávala nejlepší virginská šunka, jakou jsem kdy jedl, na nějaký idiotský film do Nyacku. Potom někdy krátce po půlnoci se Jack s Dolores odebrali do loţnice, zatímco my dva s Mary Alicí, uvelebeni ve svém hnízdečku lásky dole na verandě, začínáme opět svůj osudný rituál. Já piju hodně pivo, abych se choval suverénněji. Začíná “muchlání”, nejdřív docela příjemné, ale po dlouhých minutách této předehry se všecko zase dává opakovanou a vyjeţděnou cestou, která se stává nudnou a nesnesitelnou záleţitostí. Není uţ zapotřebí, abych ji zaučoval, protoţe Mary Alice popadne za zip a její drobná ruka se chystá provést tu bezduchou operaci na mém přívěsku, unaveném jako ten zip.

Tentokrát ji však zarazím, přichystán na závěrečný výjev, který jsem tušil celý den. “Mary Alice,”

říkám jí, “proč si to neřekneme otevřeně? Z nějakého důvodu jsme o tomhle problému nedokázali hovořit. Víš, moc se mi líbíš, ale upřímně řečeno, tohle frustrující počínání prostě dál snášet nemůţu. Máš snad strach, ţe bys…“ (váhám vyslovit se přesné, hlavně proto, ţe vím, jak citlivá je na slova). “Máš snad strach… no však víš z čeho! Jestli je to tenhle důvod, chtěl jsem ti říct, ţe mám spolehlivý prostředek, takţe se skutečně… nemůţe nic zlého přihodit. Slibuju ti, ţe budu hrozně opatrný.” Po chvilce ticha skloní svou hlavičku s těmi nádhernými bohatými vlasy vonícími tak bolestně po gardéniích, vzdychne a řekne: “Ne, o to nejde, Stingo.” Zmlkne. “O co tedy jde?”

ptám se. “Chci říct, copak si neuvědomuješ, ţe mimo políbení jsem se tě doslova nikde nedotkl –

nikde! To přece není v pořádku, Mary Alice. Víš, v tom našem počínání je ve skutečnosti cosi rozhodně zvráceného.” Po pauze říká: “Já ti nevím, Stingo. Mně se taky hrozně líbíš, ale my jsme se přece do sebe nezamilovali. Sex a láska se pro mě nedají oddělit. Já chci být úplně v pořádku pro toho muţe, kterého budu mít opravdu ráda. Pro nás pro oba. Já jsem se jednou totiţ hrozně spálila.”

Ptám se jí: “Jak to myslíš, spálila? Zamilovala ses do někoho?” A ona mi na to říká: “Ano, aspoň jsem si myslela. Ale hrozně mě podvedl. A já uţ se podruhé spálit nechci.”

A rozhovoří se a vypráví mi o své skončené oplakávané lásce, z čehoţ se vyvine příšerná povídka jako vystřiţená pro časopis Cosmopolitan, příběh, který vysvětluje jednak sexuální morálku čtyřicátých let, ale zároveň onu psychopatologii, která je příčinou, proč mě Leslie tak mučila. Měla snoubence, nějakého Waltera, vypráví, byl to námořní pilot a chodil s ní čtyři měsíce.

Během té doby před jejich zasnoubením (líčí mi vše opisným jazykem, na kterém by nenašla ani madam Pruďasová z Horních Kotěhůlek jedinou poskvrnku) se prý sexuálnímu styku neoddávali, přestoţe se zřejmě z jeho popudu naučila – pravděpodobně se stejnou vynalézavostí, i kdyţ

rytmickou zručností, jak to praktikovala na mě – aspoň mu tu jeho věc honit (říkala tomu

“stimulovat ho”), a téhle zábavě se věnovali večer co večer, čímţ prý mu ona “poskytovala úlevu”

(opravdu toho hrozného výrazu uţila) a zároveň ochraňovala svou bezpečnostní schránku, do které

se on tak zoufale touţil dostat. (Čtyři měsíce. Jen si představte Waltrovy kalhoty temně modré námořnické barvy a ty oceány semene!) Teprve kdyţ nešťastný nápadník formálně ohlásil, ţe se s ní oţení, a vytasil se s prstenem (líčí Mary Alice s unylou nevinností), otevřela mu přístup k svému pokladu, neboť podle baptistické víry, v níţ byla vychována, stihne kaţdého, kdo se oddá tělesným ţádostem s druhým člověkem, aniţ by existovala nějaká konkrétní vyhlídka na manţelství, krutý trest, tak jistý jako sama smrt. A pak mi vypráví, ţe i ona cítila, jak bylo její počínání, neţ se svazek uzavřel, skutečně odpuzující. V tomto okamţiku se Mary Alice odmlčí a pak se vrací zpět k nám a říká cosi, z čeho začnu vzteky skřípat zuby. “To není proto, ţe bych po tobě snad netouţila, Stingo. Naopak – vţdyť Walter mě naučil milovat.” A zatímco mele pořád dál a polohlasně plácá o

”uváţlivosti”, “něze”, “věrnosti”, “porozumění”, “sympatiích” a jiném pseudokřesťanském balastu, začínám mít neobvykle silnou touhu dopustit se znásilnění. Nicméně, abych dopověděl její příběh: Walter ji opustil den před svatbou – to byl její šok na celý ţivot. “Takţe tak škaredě jsem se já, Stingo, spálila, a uţ se prostě víckrát spálit nechci.”

Chvíli mlčím. “To je mi líto,” říkám. “To je smutná historie,” dodávám a snaţím se potlačit sarkasmus, který se ze mne dere. “Hrozně smutná. Myslím, ţe se to lidem stává dost často. Jenţe taky se mi zdá, ţe vím, proč tě Walter nechal. A řekni mi jedno, Mary Alice – skutečně se domníváš, ţe dva mladí zdraví lidé, kteří si jsou tak blízcí, musí nejdřív prodělat tu maškarádu s manţelstvím, neţ si spolu zapíchají?” Cítím, jak trne a lapá po dechu, kdyţ slyší ten hrozný výraz; odtáhne se ode mě a cosi na jejím pohoršení mě ještě víc popuzuje. A pak náhle dokonale oněmí (a vím, ţe právem), protoţe se ze mě konečně bez zábran řine všechen můj vztek; také se odtahuji, vstávám a celý se třesu, naprosto uţ se neovládaje, vidím, jak špulí rty s červenou růţí rozmazanou našimi polibky do hrůzyplného O. “Walter tě nenaučil milovat, ty lhářko jedna, ty blbečku nenormální!” říkám jiţ hodně hlasitě. “Vţdyť ty sis v ţivotě nepráskla! Ten tvůj Walter tě naučil jen jedno: jak to máš nahonit pitomcům, co se ti chtějí dostat pod kalhotky! Ty prostě potřebuješ, aby ti chlap do tý tvý kastličky na zámek vrazil pořádně tvrdýho utahováka, do hajzlu!” – hlas se mi láme v jakémsi přiškrceném vzlyku uskřípnutý hanbou, ţe jsem takhle vybuchl, ale při tom všem mám zároveň na krajíčku bláznivý smích, protoţe Mary Alice si zacpala uši prsty jako šestiletá holčička a po tvářích se jí kutálejí slzy. Pivně říhnu. Musím být odporný. A přesto se nemůţu ubránit a musím na ni řvát: “Takovéhle káči jako ty nadělaly z milionů statečných mladých chlapců – a co jich poloţilo na bojištích světa za ty vaše prdelky ţivot – generaci impotentů!” A pak prudce vyráţím a odcházím z verandy a s dupotem vystupuju nahoru k sobě do loţnice. A po hodinách bez spánku nakonec přece jen lehce usnu a mám – nechtěl bych jej v ţádném svém románu pro jeho freudovskou banálnost uvádět, ale aspoň tobě se s tím, milý deníku, svěřím – mám svůj první homosexuální sen.

Později toho odpoledne, nedlouho poté, co jsem dokončil uvedený zápis do svého deníku a napsal několik dopisů, jsem seděl u stolu, u něhoţ se mi poslední dny tak dobře pracovalo, a zasmušile jsem uvaţoval o tom ohromujícím homoerotickém zjevení, které přešlo přes moje vědomí jako hustý mrak (jenţe začalo v mém srdci hnisat jako rána a naplňovalo mě obavami o základní blaho mé duše), ale pak se na schodech ozvaly kulhavé kroky Jacka Browna a nato jsem uslyšel jeho hlas. Volal mě. Hned jsem ho vlastně nevnímal a ani jsem nereagoval, protoţe jsem propadl hluboké panice nad tou děsivou, ale naprosto reálnou moţností, ţe bych přestal být normální. Souvislost mezi tím, ţe mě Mary Alice odmítla, a mou případnou náhlou proměnou byla snad aţ moc čítanková, ovšem tu moţnost jsem vyloučit nemohl.

O sexuálních otázkách jsem hodně četl, kdyţ jsem studoval ve věhlasném sídle psychologie na Dukeově univerzitě, a odnesl jsem si odtamtud některá dosti podloţená fakta: kdyţ se například odepře samčím primátům v zajetí samičí společnost, pokoušejí se najít mezi sebou náhradu, často s úspěchem, a je uţ téměř pravidlem, ţe řada vězňů se po dlouhých údobích vazby oddá homosexuální aktivitě. Muţi, kteří jsou dlouhé měsíce na moři, se utěší jeden s druhým; a kdyţ

jsem slouţil u námořní pěchoty (coţ je samozřejmě součást námořnictva), dověděl jsem se tam původ hovorového výrazu “To je pusina”; zřejmě si ho vymyslili starší námořníci, kteří měli slabost pro mladé růţovoučké plavčíky. A ono je to vlastně fuk, myslel jsem si, jestli se ze mě stal

homosexuál, tak ať, takových uţ přede mnou bylo! Já jsem sice formálně neţil v separaci nebo ve vězení, ale pokud šlo o mé dosavadní snahy domoct se zdraví prospěšné heterosexuální kopulace, bylo to téměř stejné, jako bych byl zavřen v kriminále nebo se vláčel s nějakou kocábkou po nekonečném oceánu. Nebylo snad jen pravděpodobné, ţe někde ve mně nějaký psychický pojistný ventil prostě praskl – podobně jako ventil, který ovládá jednání dvacetiletého vězně anebo opice, a já tu zůstal bez vlastní viny úplně jiný, oběť tlaků biologické selekce, nicméně deviant?

Zasmušile jsem uvaţoval o téhle perspektivě, ale Jackův povyk u dveří mě z úvah vyrušil:

“Vzbuďte se, mladíku, máte tam telefon!” křičel. Věděl jsem uţ cestou po schodech dolů, ţe mi můţe telefonovat pouze někdo z Růţového paláce, kde jsem nechal Jackovo číslo, a zmocňovalo se mě nedobré tušení, které se ještě zmnohonásobilo, kdyţ jsem uslyšel vox dolorosa Morrise Finka.

“Musíš ihned přijet,” říkal, “tady se strhlo peklo.”

Srdce se mi nejdřív skoro zastavilo, ale pak se prudce rozbušilo. “Co se stalo?” šeptal jsem.

“Nathanovi zase ruplo v hlavě. Tentokrát to vypadá skutečně zle. Hajzl zatracená.”

“A Sophie?” vyjekl jsem. “Co je se Sophií?”

“Ta je v pořádku. Zase ji zbil, ale je v pořádku. Prohlásil, ţe ji zabije. Utekla z domu a já nevím, kde je. Ale řekla mi, abych ti zavolal. Měl bys sem přijet.”

“A Nathan?” zeptal jsem se.

“Zmizel taky, ale říkal, ţe se vrátí. Prevít bláznívá. Myslíš si, ţe bych měl zavolat policii?”

“Ne, ne,” odpověděl jsem rychle. “Jenom proboha nevolej policii!” Po krátké odmlce jsem řekl:

“Já přijedu. Zkus najít Sophii…“

Zavěsil jsem a chvíli jsem zůstal zmaten, a kdyţ sešel Jack dolů, sedl jsem si s ním na šálek kávy v naději, ţe se mi podaří to rozrušení trochu uklidnit. Uţ jsem mu předtím o Sophii a Nathanovi a jejich folie 'a'deux vyprávěl, ale pouze v matných obrysech. V tu chvíli jsem měl pocit, ţe vyprávění musím doplnit o některé poněkud bolestivější podrobnosti. Ihned přišel s návrhem, který mě z nějakého hloupého důvodu nenapadl: “Musíš zavolat tomu bratrovi.”

“No jistě,” vyhrkl jsem, vyskočil a běţel znovu k telefonu, ale ocitl jsem se v slepé uličce, jaká velice často čeká na lidi v okamţicích krajních krizí. Sekretářka mi totiţ sdělila, ţe Larry je v Torontu na nějakém odborném sympoziu. Jeho ţena je s ním. V těch antediluviálních předtryskových dobách bylo Toronto asi tak daleko jako Tokio a já jsem jen zoufale zasténal.

Sotva jsem zavěsil, zvonil telefon znovu. Byl to opět vytrvalý Fink, jehoţ troglodytní manýry jsem tolikrát proklínal, ale kterému jsem v tu chvíli ţehnal.

“Teď mi volala Sophie,” oznamoval mi.

“Kde je?” zařval jsem do telefonu.

“Byla v ordinaci toho polského doktora, co u něho pracuje. Ale teď tam není. Šla do nemocnice dát si zrentgenovat ruku. Ten grázl ji prý mohl docela dobře zlomit. Ale chce, abys přijel. Zůstane v poledne v ordinaci, dokud tam nepřijdeš.” A tak jsem jel.

Pro mnohé mladé lidi, kterými zmítá pozdní dospívání, je dvaadvacátý rok snad nejmučivější.

Dnes si uvědomuji, jak jsem byl krajně nespokojený, rebelantský a posedlý, v tom smyslu, ţe můj rozepsaný román mi slouţil jako prostředek katarze, prostředek, jímţ jsem mohl vrhnout na papír své nejoţehavější tenze a trampoty. Avšak můj román pro mne znamenal samozřejmě víc neţ jen tohle, ale přesto pro mne představoval zmíněný koráb útěchy, coţ byl zároveň důvod, proč jsem k němu měl tak hluboce vřelý vztah, jako snad má člověk k tkáni vlastního těla. Ale přesto jsem byl pořád zranitelný; v tom brnění, které jsem na sebe navlékl, se objevily trhliny, a byla dokonce údobí, kdy mě pronásledovala kierkegaardovská hrůza. To odpoledne, kdy jsem spěšně odejel od Jacka Browna, bylo přesně oním údobím – krutým záţitkem krajní zranitelnosti, neschopnosti a sebepohrdání. V autobuse, který se kolébal jiţně od New Jersey na Manhattan, jsem seděl zhroucený a vyčerpaný v téměř nepopsatelném miazmatu strachu. Především jsem totiţ měl hroznou kocovinu a zjitřená nervozita jen zvyšovala mé obavy, takţe jsem se v duchu před blíţícím se střetnutím se Sophií a Nathanem třásl. Fiasko s Mary Alicí (nedal jsem jí ani sbohem) otřáslo v základech mým muţstvím a sklíčilo mě ještě víc tím vyvstavším podezřením, ţe jsem po celá léta klamal sám sebe a měl jsem zatím homosexuální sklony. Někde u Fort Lee jsem si všiml odrazu

své popelavě šedé nešťastné tváře prolnuté s benzinovými pumpami a zájezdními biografy, a tak jsem se vyděsil, ţe jsem zavřel oči a snaţil se uzamknout i mysl před hrůzami existence.

Kdyţ jsem dorazil do ordinace dr. Blackstocka v centru Brooklynu, táhlo na pátou. Bylo uţ

zřejmě po ordinačních hodinách, protoţe přijímací kancelář byla prázdná a zůstala tam jen špičatá staropanenská ţena, která se ve funkci sekretářky střídala se Sophií; sdělila mi, ţe je Sophie od rána pryč, šla si dát zrengenovat ruku a ještě se nevrátila, ale musí tu prý uţ být kaţdou chvíli.

Nabídla mi, abych se posadil a počkal, ale já jsem raději zůstal stát a pak jsem neklidně přecházel po místností vymalované – “utopené” by moţná bylo daleko výstiţnější – v tom nejstrašnějším odstínu sytě nachové barvy, jaký jsem v ţivotě viděl. Jak mohla Sophie den ze dne pracovat ponořená do tak hrůzostrašně barevné atmosféry, to mi bralo dech. Stěny a strop byly vyvedeny přesně v týchţ barvách pohřební sluţby, které podle Sophiina sdělení zkrášlovaly Blackstockův byt v St. Albans. Uvaţoval jsem, zda tohle bláznivé čarování interiérového návrháře nemá na svědomí neboţka Sylvie, která na mě hleděla z jedné stěny z fotografie přepásané černou stuhou jako světice a usmívala se na mě blahosklonným nevinným úsměvem. Další fotografie naplácané po stěnách svědčily o tom, jak dobře se Blackstock zná s polobohy a bohyněmi pop-kultury, a předváděly jedna po druhé křečovitou Gemütlichkeit kamarádství. Blackstock s Eddie Cantorem, kterému lezou oči z důlků, Blackstock s Groverem Whalenem, s Shermanem Billingsleym a Sylvií v Čapím klubu, s majorem Bowesem, Walterem Winchellem, a dokonce Blackstock se sestrami Andrewsovými, které co ptáčci zpěváčci obklopují jeho obličej svou záplavou vlasů jako tři rozšklebené kytice, přičemţ doktor sám se špulí pýchou o kousek výš nad věnováním vepsaným inkoustem: Hymiemu s láskou Patty, Maxene a La Verne.

V té mé morbidní nervózní náladě mě ty obrázky veselého chiropraktika a jeho přátel uvrhly do takového bezedného zoufalství, jaké jsem dlouho nepocítil, a jen jsem se modlil, kdyby uţ Sophie dorazila a sňala ze mne můj Angst. A právě v tom okamţiku prošla dveřmi.

Paneboţe, chudák Sophie. Oči měla vyhaslé, byla neupravená a unavená, a její pleť měla bledou, aţ chorobně namodralou barvu sbíraného mléka – ale především vypadala zestárlá, jako čtyřicátnice. Něţně jsem ji vzal do náručí a chvíli jsme neříkali nic. Neplakala. Nakonec jsem se na ni podíval a řekl: “Co ta ruka? Jak to vypadá?”

“Není zlomená,” odpověděla, “jenom pořádně zhmoţděná.”

“Zaplať pámbů,” oddechl jsem si a dodal: “Kde je?”

“Nevím,” zašeptala a zavrtěla hlavou, “já nevím.”

“Musím něco udělat,” řekl jsem, “musíme ho dostat někam, kde bude pod dohledem a kde ti nebude moct ublíţit.” Odmlčel jsem se a zaplavila mne vlna marnosti spolu s ošklivým pocitem viny. “Měl jsem tu být,” vyrazil jsem ze sebe. “Neměl jsem chodit pryč. Mohl jsem…“

Ale Sophie mě zarazila: “Ticho, Stingo. Takhle to nesmíš brát. Pojď, půjdem se napít.”

Zašli jsme na Fulton Street do ohyzdné čínské restaurace ověšené zrcadly, kde mi na ţidličce u baru (vše potaţeno imitací marokénu) Sophie vypověděla, co se přihodilo v mé nepřítomnosti.

Nejdřív to bylo něco překrásného, nevýslovná radost. Ještě nikdy nepoznala Nathana v tak slunečně jasné náladě. Nadšeně konal přípravy na náš blíţící se výlet a upřímně se těšil na den svatby, aţ se z toho dostal skoro do jakési předsvatební horečky a vzal o víkendu Sophii na obrovité nákupy od obchodu k obchodu (včetně zvláštního výletu na Manhattan, kde strávili u Sachse na Páté avenue celé dvě hodiny) a závěr byl, ţe Sophie skončila se zásnubním prstýnkem, na kterém zářil obrovský safír, s výbavou hollywoodské hvězdy a s celou sadou neskutečně drahých šatů vhodných na cesty, šatů vypočítaných na to, aby vyrazily dech všem domorodcům v Zapadákovech jako Charleston, Atlanta a New Orleans. Dokonce ho napadlo zaskočit i ke Cartierovi, kde mi koupil co dar svědkovi hodinky. Následující večery pak spolu studovali zeměpis a jiţní historii, oba pročetli spoustu nejrůznějších průvodců a Nathan sám strávil dlouhé hodiny nad knihou Leeovi poručíci, coţ měla být příprava na okruţní cestu po virginských bojištích, k níţ jsem je hodlal donutit.

Všechno se to dálo Nathanovým pečlivým, inteligentním systematickým způsobem, s pozorností věnovanou arcana různých krajů, kterými jsme měli cestovat (botanickým faktům o bavlně a

podzemnici, původu některých místních dialektů jako gullah a cajun, a dokonce i fyziologii aligátorů), a byla to péče, jakou snad věnoval předběţným přípravám pouze někdejší budovatel britského impéria viktoriánské epochy, který se vypravoval k pramenům Nilu. Svým nadšením nakazil i Sophii a krmil ji všemi moţnými uţitečnými i neuţitečnými informacemi o Jihu, které nashromáţdil po trochách i po velkých kusech jako cupaninu; jelikoţ Nathana milovala, dovedla se zapálit i pro tohle všecko včetně takových notorických tradovaných pravd, jako ţe v Georgii se pěstuje mnohem víc broskví neţ v kterémkoli jiném státě a ţe nejvyšší bod v Mississippi je osm set stop vysoko. Šel tak daleko, ţe zaběhl do knihovny Brooklyn College a vypůjčil si dva romány od George Washingtona Cablea. Začal dokonce mluvit s roztomilou protáhlou jiţanskou výslovností, která jí byla zdrojem neustálého veselí.

Proč jen nebyla s to rozpoznat probleskující varovné signály? Celou tu dobu ho pečlivě sledovala a byla si jista, ţe přestal brát amphetaminy. Ale pak najednou, den předtím, neţ se to všechno přihodilo – šli oba do práce, ona k dr. Blackstockovi, on do své “laboratoře” – ano, tehdy se prostě muselo něco stát, ţe mu to všechno zase ujelo, jenţe co se přihodilo, to neví a nikdy vědět nebude.

Rozhodně se však nechala stupidně ukolébat a byla nepozorná a snadno zranitelná právě v okamţiku, kdy u něho začala pozorovat první signály, jeţ na něm postřehla uţ dříve, a vůbec nebyla s to rozpoznat, co věští: euforické telefonování od Pfizera, příliš vysoký a vzrušený hlas, hlášení neuvěřitelných vítězství, která jsou uţ téměř na spadnutí, a grandiózní “průlom”, skvělý vědecký objev. Jak jen mohla být tak otupělá? Její líčení výbuchu Nathanovy zuřivosti a následujícího pustošení a zkázy pro mne bylo v mém tak poničeném stavu příjemně lakonické, ale moţná svou stručností o to bolestnější.

“Morty Haber dával party pro nějakého přítele, co odcházel na rok studovat do Francie. Dlouho jsem ten den pracovala, pomáhala jsem v ordinaci rozesílat účty, a řekla jsem Nathanovi, ţe si něco zajdu sníst blízko ordinace a přijedu za ním na party trochu později. Nathan tam však přišel aţ

dlouho po mně a já ihned věděla, jakou si udělal náladu. Šly na mě z toho mrákoty, protoţe jsem si uvědomila, ţe v takovém stavu byl asi celý den, i kdyţ mi telefonoval, a já byla tak hloupá, ţe mě to ani trochu nevylekalo. Na party se choval pěkně. Totiţ chci říct, ţe se k nikomu nechoval…

hrubě, ale viděla jsem, ţe má v sobě benzedrin. Vyprávěl nějakým lidem o svém novém léku proti obrně a ve mně se udělala malá dušička. Pak jsem si ale řekla, ţe to trochu vyprchá a on ţe si nakonec půjde lehnout. Někdy to tak bývalo, víš, a to zuřivé násilí ho nepopadlo. Nakonec jsme se pak sebrali domů, nebylo nijak pozdě, asi půl jedné. Ale kdyţ jsme přišli domů, začal na mě křičet a dostával se čím dál tím víc do své hrozné zuřivosti. A samozřejmě ţe dělal totéţ co vţdycky, kdyţ byl v těch svých nejhorších temp'e<'tes, však víš, začal mě obviňovat, ţe jsem mu nevěrná. Ţe se tahám s někým jiným.”

Sophie se na okamţik odmlčela, a kdyţ zvedla levou ruku, aby si odhodila z čela kadeř vlasů, měl jsem pocit, jako by v tom gestu bylo něco lehce nepřirozeného, a uvaţoval jsem, co to můţe být, aţ jsem si uvědomil, ţe si šetří pravou ruku, která jí visela ochable podél těla. Zřejmě ji bolela.

“S kým tě podezíral tentokrát?” zeptal jsem se. “S Blackstockem? Seymourem Katzem?

Kristepane, Sophie, kdyby ten chudák nebyl takový cvok, tak bych to nevydrţel a šel bych mu vyrazit zuby. Jeţíšikriste, s kým ţe mu nasazuješ parohy teď?”

Mocně zavrtěla hlavou, aţ se jí světlé vlasy rozházely kolem nešťastného zmučeného obličeje.

“To je jedno, Stingo,” řekla, “prostě s někým.”

“A co se tedy ještě stalo?”

“Křičel na mě, řval. Zřejmě si vzal další benzedrin – moţná i kokain, nevím přesně co. Pak vyšel z pokoje a příšerně za sebou práskl dveřmi. Ječel, ţe uţ se víckrát nevrátí. Leţela jsem tam potmě a dlouho jsem nemohla usnout, dělala jsem si hrozné starosti a příšerně jsem se bála. Myslela jsem si, ţe ti zavolám, ale bylo uţ strašně pozdě. Jenţe pak mě přece jen přemohla únava a usnula jsem.

Nevím, jak dlouho jsem spala, ale kdyţ se vrátil, svítalo. Vpadl do pokoje, jako kdyţ něco vybuchne. Zuřil, řval. Vzbudil celý barák. Vytáhl mě z postele a praštil se mnou na zem a křičel na mě. Ţe jsem spala – prostě s tím člověkem – a ţe zabije mě, jeho i sebe. Mon Dieu, Stingo, v takovém stavu ještě nikdy Nathan nebyl, nikdy. Nakonec do mě hrozně kopl – strašlivě, sem do

ruky, a odešel. A později jsem odešla i já. A to je všecko.” Zmlkla.

Pomalu a šetrně jsem sloţil hlavu na mahagonovou desku baru s vlhkou patinou cigaretového popela a mokrými kruhy po sklenicích a zoufale jsem si přál, abych upadl do nějakého kómatu anebo do nějakého milosrdného bezvědomí. Pak jsem hlavu zvedl, podíval se na Sophii a prohlásil:

“Sophie, nerad to říkám. Ale Nathan prostě musí někam do ústavu. Je nebezpečný. Musí být někde pod stálým dohledem.” Slyšel jsem, jak se mi do hlasu z hrdla vydral vzlyk, coţ působilo trochu směšně. “Napořád.”

Třesoucí se rukou pokynula barmanovi a poţádala ho, aby jí dal dvojitou whisky s ledem. Cítil jsem, ţe jí v tom nemohu bránit, i kdyţ její hlas začínal být trochu rozplizlý, rozmazaný. Kdyţ před ni barman postavil sklenku, zhluboka se napila a otočila se ke mně: “Ještě něco jsem ti neřekla. O

tom, jak se za svítání vrátil.”

“Co?” zeptal jsem se.

“Měl revolver. Pistoli.”

“Krucihergot!” vyjekl jsem. “Hergothergothergot…“ opakoval jsem jako prasklá deska. “Hergot, hergot…“

“Říkal, ţe mě zastřelí. Mířil mi s ní na hlavu. Ale nestiskl.”

Zašeptal jsem slova, která nebyla čistě rouhačským vzýváním: “Jeţíši Kriste, smiluj se.”

Ale nemohli jsme tam jen tak zůstat sedět a vykrvácet z otevřených ran. Dlouho jsme mlčeli, aţ

jsem se konečně rozhodl, co počneme. Půjdu se Sophií do Růţového paláce a pomohu jí sbalit. Z

domu odejde ihned a aspoň na tuhle noc si najme pokoj v hotelu U sv. Jiří, z kterého nemá daleko do práce. Já se mezitím pokusím nějak se spojit s Larrym v Torontu, povím mu, jak je situace krajně nebezpečná a ţe je nutné, aby za kaţdou cenu přijel. Aţ pak bude Sophie ukrytá aspoň dočasně v bezpečí, musím rozhodně najít Nathana a nějak se s ním pokusím jednat – i kdyţ tahle vyhlídka mi v ţaludku vyvolávala pocit hrůzy a tíţila mě jako kámen. Měl jsem tak povolené nervy, ţe jsem aţ dávil to jediné pivo, co jsem vypil. “Jdem,” řekl jsem. “Teď hned.”

U paní Zimmermanové jsem zaplatil věrnému krtkovi Morrisu Finkovi padesát centů, aby nám pomohl se Sophiinými zavazadly. Poplakávala, zřejmě dost podnapilá, jak jsem pozoroval, kdyţ

chodila po pokoji, sbírala šaty a kosmetiku a své klenoty a cpala všechno do velkého kufru.

“Ty šaty od Sachse, taková krása,” vzdychala. “Co s nimi mám udělat?”

“Proboha, vem je s sebou,” řekl jsem netrpělivě a nakládal ty spousty párů střevíců do další kabely. “Všecky ohledy pusť z hlavy. Musíš si především pospíšit. Nathan by se mohl kaţdou chvíli vrátit.”

“A ty nádherné svatební šaty? Co mám udělat s těmi?”

“Vem je taky. Kdyţ je nebudeš moct nosit, můţeš je hodit do frcu.”

“Do frcu?” zeptala se.

“To znamená zastavit.”

Nechtěl jsem být krutý, ale při mých slovech Sophie upustila hedvábnou spodničku na zem, zakryla si rukama obličej a hlasitě se rozplakala, aţ se jí po tvářích řinuly zoufalé třpytící se slzy. –

Morris jen zachmuřeně přihlíţel, kdyţ jsem ji chvíli drţel v náručí a šeptal jakési zbytečné zvuky útěchy. Venku byla tma a v nějaké sousední ulici se rozlehlo zatroubení houkačky nákladního auta, tak příšerné, ţe jsem sebou trhl, jako by mi někdo přejel pilou po konečcích nervů. Obecný zmatek ještě zvyšovalo úděsné drnčení telefonu v chodbě a myslím, ţe to jsem jiţ přidušeně zasténal, nebo dokonce vykřikl. Nakonec tu Gorgonu utišil Morris, ale vzápětí mě rozzuřilo ještě víc, kdyţ na mě hulákal, ţe je to pro mne.

Byl to Nathan. Ano. Nathan. Jasně, nade vši pochybnost sám Nathan. Proč si však na okamţik se mnou moje mysl tak podivně zaţertovala a já si myslel, ţe je to Jack Brown a volá z Rockland County, aby zjistil, jak vypadá situace? Způsobila to ta jiţanská výslovnost, dokonalá napodobenina modulace řeči, jeţ mě rázem přesvědčila, ţe slyším člověka odrostlého na domácí jiţanské stravě. Byla tak ryze jiţanská jako jiţní verbena nebo baptisté s jejich omýváním nohou nebo honicí psi nebo John C. Calhoun a myslím, ţe jsem se dokonce usmál, kdyţ jsem uslyšel:

“Tak copa se děje, kocourku? Japa ti dupou králíci?”

“Nathane!” vykřikl jsem s předstíranou srdečností. “Co je s tebou? Kde jsi? Paneboţe, to jsem rád, ţe tě slyším.”

“Takţe si ještě vyrazíme na ten náš výlet na Jih? Ty a já a naše milá Sophie? Podniknem tedy tu túru po Dixii?”

Věděl jsem, ţe ho musím nějak uchlácholit, hovořit s ním, jako by se nechumelilo, a zjistit, kde je – coţ bude velice oţehavá záleţitost –‚ a tak jsem ihned odpověděl: “To víš, ţe podnikneme, Nathane. Zrovna jsme o tom se Sophií hovořili. Paneboţe, tys jí ale koupil senzační ohození!

Kdepak teď jsi, kamaráde? Hrozně rád bych se u tebe zastavil, popovídat. Chtěl jsem ti totiţ říct o jednom menším výletu, který jsem do toho ještě naplánoval.”

Avšak do řeči mi skočil ten sladce úlisný, přesrdečný hlas, který pořád ještě napodoboval konejšivě rozjetou a melodickou výslovnost mých karolínských předků: “Bodejť, holenku, já se na ten výlet celý třesu, s tebou a se slečnou Sophií. Uţijem si jako nikdy, co, kamaráde?”

“Lepší výlet jsi v ţivotě…“ začal jsem.

“Ale budeme mít taky dost volno pro sebe, jo?” zeptal se.

“To víš, ţe budem,” odpověděl jsem, ačkoli jsem přesně nevěděl, co tím míní. “Času habaděj, budem kaţdý moct dělat, co se nám zlíbí. Tam dole je v říjnu pořád teplo. Můţem plavat. Chytat ryby. Jezdit na plachetnici po Mobile Bay.”

“Přesně to chci,” řekl protáhle, “mít hodně volna. Co mám totiţ na mysli, povaţ, ţe kdyţ jsou tři lidi na cestách pořád spolu – a to můţou být třeba nejlepší přátelé –‚ začne se to přece jen přejídat, kdyţ spolu musí být kaţdou minutu. Takţe si budu moct tu a tam odskočit, ano? Na hodinku na dvě, dolů do Birminghamu nebo Baton Rouge nebo tak někam.” Odmlčel se a pak jsem slyšel, ţe se melodicky rozesmál. “No a tak budeš mít i ty volno, co? A budeš mít čas trošku si i zašveholit, he? Takovej velkej kluk z Jihu, ten uţ potřebuje vobdělávat si svoji zahrádku, he?”

Taky jsem se rozesmál, ale trochu znervózněle, s vědomím, ţe jsme se v té podivné konverzaci s jejím zoufalým spodním tónem, aspoň pokud šlo o mě, uţ ocitli na mělčinách sexu. Ale úmyslně jsem Nathanovu návnadu vzal, aniţ jsem si uvědomil, jaký krutý háček mi chystá, aby mě na něj vzápětí chytil. “Hm, to víš, Nathane,” řekl jsem, “samozřejmě čekám, ţe se mi tam do cesty připlete něco fajn, co budu moct sbalit. Našim dívenkám na Jihu,” dodal jsem a nasupeně jsem si přitom vzpomněl na Mary Alici Grimballovou, “je sice dost těţké dostat se na tělo, ale kdyţ se jednou rozhodnou nastavit, promiň mi ten výraz, jsou v posteli úplná fantazie…“

“Ne, miláčku,” přerušil mě náhle, “já nemyslel ţádnou jiţanskou kundičku! Já myslel polskou! Já měl na mysli tohle: Aţ se kamarád Nathan sebere a půjde si prohlídnout Bílý dům pana Jeffa Davise anebo ty staré plantáţe, kde Scarlet O"Harová mrskala svoje negry bičem, Stingo hezky zůstane v hotelu U Zelené magnólie, a koukejme, co má za lubem! No hádej! Hádej, co ten kamarád Stingo bude dělat se ţenou svého nejlepšího přítele? Stingo si s ní vleze do postýlky a hup na ni, ta něţná bytůstka se samozřejmě nebrání, a uţ si to rozdávají, aţ jim jde hlava kolem!

Haháááá!”

Kdyţ tohle řekl, uvědomil jsem si, ţe vedle mne přímo u ruky postává Sophie a šeptá mi cosi, čemu jsem vůbec nerozuměl, ale to bylo moţná proto, ţe mi v uších divoce pulzoval tep, a moţná taky díky skutečnosti, ţe jsem byl vyšinutý z míry a vyděšený a nevěnoval jsem pozornost ničemu jinému, neţ jak mi neuvěřitelně rychle slábnou a trnou kolena a prsty a jak mi to v nich začíná neovladatelně škubat. “Nathane!” vyráţel jsem ze sebe zajíkavě. “Paneboţe…“

Ale pak se jeho hlas rázem proměnil a zazněl – jak já jsem to nazýval – vysokou intelektuálskou brooklynštinou vyslovovanou s takovou zuřivostí, ţe ani myriády bzučících elektronických synopsů by tu šílenou, ale nicméně lidskou zběsilost nestačilo profiltrovat. “Ty kreténe! Ty svině špatná! Pámbu tě musí zatratit, ţes mě za mými zády takhle podvedl, já ti věřil jako nejlepšímu příteli! S tím svým zasraným patolízalským úsměvem, a já se na něj koukal den co den, studenej jako psí čumák, kus másla by se ti v drţce nerozehřál, taks vypadal, kdyţs mi dával číst ten svůj rukopis – paneboţe, Nathane, já ti tak hrozně děkuju –‚ a přitom ani ne před čtvrt hodinou rajtoval v posteli s ţenskou, kterou já si chtěl vzít, říkám chtěl v minulém čase, protoţe se radši budu smaţit v pekle, neţ bych se oţenil s takovou proradnou špinavou Polkou, která nastrčí kdejakýmu

vlezlýmu hejskovi z Jihu a podvádí mě jako…“

Dal jsem sluchátko od ucha a otočil se na Sophii, která, s pusou otevřenou, jasně tušila, kvůli čemu Nathan tak zuří. “Paneboţe, Stingo,” šeptala, “nechtěla jsem, abys to věděl, víš, jak říká, ţe ty a já…“

Znovu jsem poslouchal v nemohoucích mukách. “Ale já si vás vyhmátnu oba.” Pak následovalo krátké ticho, napjaté, zaráţející. Uslyšel jsem kovové cvaknutí. Ale uvědomil jsem si, ţe nezavěsil.

“Nathane,” řekl jsem “prosím tě! Kde jsi?”

“Ne moc daleko, kamaráde. Vlastně za rohem. A já vás dostanu, vy zrádná pakáţi! A víš, co pak udělám? Víš, co udělám takovým dvěma hnusným zrádným bestiím? Jen si poslechni…“

Do ucha mi zazněla exploze. Tlumila ji dálka, či co v telefonu zmenšuje sílu zvuku a milosrdně chrání sluch před újmou, a zvuk výstřelu mě spíš omráčil, neţ zabolel, a nadlouho mi rozechvěl ušní bubínek zoufalým bzučením, jako by se mi v uchu rojily stovky včel. Nikdy se nedovím, jestli Nathan vystřelil do mluvítka telefonu nebo do vzduchu anebo někam do nějaké opuštěné zdi, ale výstřel zazněl natolik blízko, ţe to skutečně vypadalo, jako by byl za rohem, a já jsem v panice upustil sluchátko, otočil se a chytil Sophii pevně za ruku. Od války jsem neslyšel vystřelit a téměř s jistotou jsem se zřejmě domníval, ţe uţ ţádný výstřel v ţivotě neuslyším. Musím se pro tu slepou naivitu politovat. Jak plynulo toto krvavé století, vţdycky kdyţ někde došlo k těm nepředstavitelným násilnostem, které nám tak krutě ničily duše, vţdy jsem se ve vzpomínkách vracel k Nathanovi – k tomu nebohému šílenci, kterého jsem miloval, a představoval jsem si, jak stojí nadrogován někde v nějaké pusté místnosti nebo v telefonní budce a v ruce drţí pistoli, které se ještě kouří z hlavně – a jeho obraz vţdy utkvíval nad těmito nekonečnými zlými roky šílenství, iluzí, omylů, snů a zápasů. Ale tehdy v tom okamţiku jsem cítil pouze nevýslovný strach. Podíval jsem se na Sophii, ona se podívala na mě, a pak jsme utekli.

15

Druhý den ráno jsme uţ byli na cestě dolů do Virginie a ujíţděli se Sophií vlakem z Pennsylvania Station do Washingtonu D.C., ale pro výpadek elektrického proudu jsme uvízli na trati v Rahway v New Jersey přímo naproti továrny Wheatena. Během tohoto přerušení naší cesty – nestáli jsme déle neţ patnáct minut – jsem se dostal do jakéhosi aţ pozoruhodného klidu a zjistil jsem, ţe si v duchu dělám velice nadějnou inventuru budoucnosti. Ještě dnes mě udivuje, jak jsem byl s to zachovat si tu tichou, skoro aţ elegantní vyrovnanost po tom zoufalém úniku před Nathanem a po bezesné noci, kterou jsem se Sophií strávili v útrobách Penn Station. Oči mě pálily únavou a myšlenkami jsem byl částečně stále ještě bolestivě připoután k oné katastrofě, které jsme jen tak tak unikli.

Kdyţ pomalu míjela dlouhá noc, začínalo mně i Sophii připadat pravděpodobné, ţe Nathan nikde nablízku zřejmě nebyl, kdyţ telefonoval; nicméně jeho nemilosrdná hrozba nás vyhnala jako dva šílence z Růţového paláce a oba jsme s sebou na cestu dolů na farmu v Southampton County neměli víc neţ po jednom velkém kufru. Shodli jsme se, ţe o své ostatní svršky si budeme dělat starosti aţ později. Od toho okamţiku nás oba posedla – a jistým způsobem spojila – jedna prostá touha: uniknout Nathanovi a dostat se od něho co nejdál.

Ale i ten neskutečný klid po nervovém vyčerpání, který se mě ve vlaku zmocnil, by býval sotva byl moţný nebýt dvou telefonních hovorů, které jsem ještě stačil na nádraţí odbýt. Nejdřív jsem zavolal Larrymu, který ihned pochopil zoufale kritický bratrův stav a řekl mi, ţe bez odkladu odjede z Toronta a o Nathana se postará, jak nejlíp to půjde. Popřáli jsme si vzájemně hodně štěstí a slíbili si, ţe si zavoláme. A teď jsem měl aspoň pocit, ţe jsem trochu té konečné odpovědnosti za Nathana setřásl z beder a v úporné snaze dostat se pryč jsem ho přece jen nehodil úplně přes palubu; ale nakonec jsem utíkal proto, ţe mi šlo o ţivot. Dále jsem zatelefonoval otci; samozřejmě uvítal oznámení, ţe se Sophií odjíţdíme na Jih, s radostí. “To ses báječně rozhodl!” křičel na dálku tolika mil, zřejmě nadšen. “Ţe odjíţdíš ze světa, který není k ničemu dobrý!”

A tak jsem seděl v přeplněném vagonu kdesi na trati nad Rahway, Sophie podřimovala vedle mě a já ţvýkal koláč s marmeládou, který jsem si koupil u stánku s kartonem zteplalého mléka, a začal jsem uvaţovat s vyrovnaností a láskyplnou nadějí o nadcházejících letech. Kdyţ jsem teď měl Nathana i s Brooklynem za sebou, hodlal jsem otočit první list nové kapitoly svého ţivota. Za prvé jsem si zhruba spočítal, ţe svou knihu, která měla být dosti dlouhá, mám skoro z jedné třetiny hotovou. Práce, kterou jsem na ní udělal u Jacka Browna, mě shodou okolností přivedla ve vyprávění k velmi příhodnému uzlovému bodu, kde uţ pro mě nebude těţké uchopit – aţ se se Sophií usadím na farmě – volná přadena děje a pokračovat. Tak týden bude trvat, neţ se v novém venkovském prostředí zabydlíme – neţ poznáme svoje černošské pomocníky v domácnosti, neţ

nakoupíme věci do zásoby, ponavštěvujeme sousedy, neţ já si zvyknu na starý vychozený náklaďák a traktor, které otec zdědil zároveň s farmou – a budu právě tak v nejlepším stavu pustit se zase do příběhu, a s troškou poctivé práce bych knihu mohl tak koncem roku 1948 dokončit a připravit k zadání nějakému nakladatelství.

Kdyţ mi hlavou táhly ty šťastné myšlenky, podíval jsem se na Sophii. Spala, plavou zcuchanou hlavu sloţenou na mém rameni, a já jsem ji jemně vzal kolem pasu a lehce se přitom dotkl rty jejích vlasů. V duchu mě bodla letmá vzpomínka, ale ihned jsem ji zapudil; přece nemohu být homosexuál, kdyţ vůči tomuhle stvoření cítím tak silnou a drásající touhu! Aţ se usadíme ve Virginii, musíme se samozřejmě vzít; ethos času a místa by nám rozhodně nějaké volné souţití nedovolil. Přes všechny naléhavě se hlásící problémy, mezi nimi problém, jak ze Sophiiny i z mé mysli vyhnat vzpomínku na Nathana, a problém rozdílu věku, jsem měl pocit, ţe Sophie bude svolná, a rozhodl jsem se, ţe jak se probudí, zkusím zlehka ten návrh oťukat. Pohnula sebou a ve spánku řekla cosi nesrozumitelného a i v tom strašlivém vyčerpání vypadala tak kouzelně, ţe se mi chtělo zaplakat. Paneboţe, myslel jsem si, tahle ţena bude brzy mou manţelkou.

Vlak cukl, pohnul se kupředu, zpomalil a zase zastavil a vozem se ozvalo tiché obecné zaúpění.

Nade mnou stál v uličce námořník a pil z plechovky pivo. Za mnou začalo zoufale vřeštět dítě a mě napadlo, ţe mi ve veřejných dopravních prostředcích osud vytrvale klade na sedadlo přímo vedle mě vţdy to jedno jediné ječící dítě. Něţně jsem Sophii k sobě přitiskl a přemítal o své knize; kdyţ

jsem pomyslil, co jsem do příběhu zatím vloţil poctivého řemesla, projela mnou vlna pýchy a spokojenosti, a uvaţoval jsem, jak se děj osudově s grácií a krásou odvíjí aţ k oslnivému rozuzlení, které sice teprve mělo být napsáno, ale které jsem si v duchu snad tisíckrát líčil: zmučená, odcizená dívka kráčí sama vstříc smrti lhostejnými ulicemi města, z kterého jsem právě odjel. Na okamţik se mě zmocnila tíseň: Budu mít sílu zmobilizovat k tomu všechen potřebný cit, budu mít sílu patřičného ponoru, abych vylíčil tu dívku chystající se k sebevraţdě? Podaří se mi vše vyjádřit tak, aby to působilo pravdivě? Blíţící se zápas představit si dívčinu osudovou zkoušku mi dělal přetěţkou hlavu. Nicméně jsem jiţ tak bezpečně věřil ve zdárně dokončený celek románu, ţe jsem si proň dokonce vymyslil patřičně melancholicky znějící titul. Dědictví noci. Zvolil jsem jej z Requiescat od Matthewa Arnolda, z elegie na duši ţeny se závěrečným veršem: “Dnes večer budou pusté síně smrti jejím dědictvím.” Jak by mohla taková kniha neuchvátit duše tisíců čtenářů?

Vyhlédl jsem ven na zašlou a špinavou fasádu továrny Wheatena – rozlehlé, dobře známé budovy, v jejíchţ modrých průmyslových oknech se odráţelo ranní světlo – a celý jsem se zachvěl blahem a hrdostí nad opravdovou hodnotou všeho, co jsem do knihy vloţil díky veškeré té samotářské práci a potu a občas dokonce i návalům ţalu; a kdyţ jsem si znovu pomyslel na to dosud nenapsané vyvrcholení, vyskočil mi před očima v mé fantazii řádek z knihy nějakého oslněného recenzenta z roku 1949 nebo 1950. “Je to nejpůsobivější pasáţ ţenského vnitřního monologu od Joyceovy Molly Bloomové.” Ta pošetilost! projelo mi hlavou. Ta domýšlivost!

Sophie spala. Zjihle jsem uvaţoval, kolik dní a nocí bude takhle v následujících letech dřímat po mém boku. Uvaţoval jsem také o našich manţelských postelích na farmě, představoval jsem si, jak budou veliké, jaký budou mít tvar, uvaţoval jsem, jestli budou dostatečně pruţné, aby snesly pořádný rozkyv a aby stačily té neúnavné rujnosti, jakou určitě zakusí. Myslel jsem i na naše děti s těmi jejich chundelatými blonďatými paličkami, jeţ budou po farmě poskakovat jako malé polské blatouchy a květy bodláků, a slyšel jsem dokonce své bujaré otcovské příkazy: “Je čas podojit

Stračenu, Jerzy!” “Wando, hoď kuřatům krmení!” “Tadeuszi! Stefanie! Zavřete stodolu!”

Představoval jsem si farmu samu, kterou jsem viděl pouze na otcově fotografii, a snaţil jsem si ji malovat jako příbytek proslulé literární osobnosti. Jako Faulknerovo mississippské sídlo “Horský jasan” bude muset dostat i naše farma nějaké jméno, nejspíš aby se hodilo k pěstování podzemnice, která vlastně dala podnět k jejímu vzniku. “Oříškový ráj” zněl trochu přitaţený za vlasy a já se nakonec vzdal i dalších variant oříškového motivu a pohrával si místo toho se jmény, jeţ zněla uhlazeněji, vznešeněji a důstojněji, například “U pěti jilmů” (doufal jsem, ţe kolem farmy bude nějakých pět jilmů, nebo aspoň jeden) nebo “Třešňová alej” nebo “Na velkých lánech” nebo

“Sophie” na počest mé milované dámy. V prizmatu mé mysli se vlnily roky do daleké budoucnosti jako siluety modrých hor. Dědictví noci bylo mimořádně úspěšné a získalo autorovi takové vavříny, jakých se spisovateli tak mladému dostane jen zřídka. Pak bude následovat kratší novelka, která dosáhne také plného uznání, ta bude čerpat z mých válečných zkušeností – napínavý dynamický příběh pitvající militarismus v absurdní tragikomedii. A zatím budeme ţít se Sophií na skrovné plantáţi v důstojné samotě, moje sláva poroste, autora samého budou čím dál tím více obtěţovat masové sdělovací prostředky, ale on bude vytrvale odmítat jakékoli interview. “Já pouze pěstuju podzemnici,” odpoví a půjde si po své práci. Asi kolem třicítky vznikne další mistrovské dílo To hořící listí, kronika tragické postavy černošského rebelanta Nata Turnera.

Vlak sebou cukl a začal pomalu nabývat hladké svištivé rychlosti a mé sny se rozplynuly a zůstaly jako rozmazaná skvrna kdesi na těch špinavých rahwayských stěnách mizejících v dáli.

Sophie se naráz probudila a lehce přitom vyjekla. Pohlédl jsem na ni. Vypadala, jako by měla trochu horečku; čelo a tváře měla lehce znachovělé a nad horním rtem se jí perlil jemný okolek rosného potu. “Kde to jsme, Stingo?” zeptala se.

“Někde v New Jersey,” odpověděl jsem.

“A na tu farmu?”

“To nevím přesně. Pojedeme vlakem do Richmondu a pak autobusem dolů do Southamptonu.

Ještě asi několik hodin. Je to prakticky v Severní Karolíně. Proto si totiţ myslím, ţe ve Washingtonu přespíme a zítra ráno se rozjedeme na farmu. Mohli bychom sice taky přespat v Richmondu, ale takhle uvidíš i kousek Washingtonu.”

“Tak dobře, Stingo,” kývla a vzala mě za ruku. “Udělám, co řekneš.” Po chvilce ticha mě poprosila: “Stingo, nedonesl bys mi trochu vody?”

“Jistě.” Prodral jsem se uličkou přeplněnou lidmi, většinou vojáky; a v chodbičce jsem našel fontánku, kde jsem do papírového kalíšku natočil trochu teplé, nevábně vypadající vody. Kdyţ

jsem se vrátil, stále se ještě trochu vznášeje na křídlech svých fantasticky neskutečných snů, všechna nálada ve mně rázem ochabla: spatřil jsem Sophii, jak v ruce svírá plnou pintovou láhev bourbonu Four Roses, kterou musela vytáhnout z kufru.

“Sophie,” řekl jsem jí mírně, “proboha, vţdyť je teprve dopoledne. Ani jsi ještě nesnídala.

Dostaneš cirhózu jater.”

Nalila si do pohárku whisky a řekla: “Ale to je v pořádku. Měla jsem na nádraţí koblihu. A limonádu.”

Lehce jsem zasténal, věda z minulých zkušeností, ţe s tímhle se nedá nic dělat, pokud nechci věci ještě víc komplikovat a způsobit scénu. Nejvýš jsem tak mohl doufat, ţe ji přistihnu v okamţiku, kdy si nebude dávat pozor a kdy jí budu láhev moct vzít, jak jsem to udělal uţ

několikrát. Usadil jsem se zase na své místo. Vlak ujíţděl satansky úděsnými průmyslovými pustinami New Jersey, klapot setrvačné rychlosti nás unášel kolem odpudivých nuzáckých obytných čtvrtí, plechových kůlen přízračných motokin s vířícími reklamami, kolem skladišť, kuţelkáren vystavěných jako krematoria, krematorií vybudovaných jako stadiony pro kolečkové bruslaře, kolem baţin plných chemického odpadu, parkovišť, barbarských rafinerií benzínu s jejich vřetenovitými čenichy vytrčenými vzhůru a chrlícími plameny a hořčicově ţlutavou párou. Co by tomu řekl Thomas Jefferson, kdyby to viděl? zamyslel jsem se. Sophie rozechvělá, nepokojná, se chvílemi dívala ven do krajiny a chvílemi si nalévala whisky, aţ se na mě nakonec obrátila s otázkou: “Stingo, staví ten vlak ještě někde před Washingtonem?”

“Jenom na minutu na dvě, aby mohli cestující nastoupit a vystoupit. Proč?”

“Potřebuju si zatelefonovat.”

“Komu?”

“Chci zjistit, jak je s Nathanem. Potřebuju vědět, jestli je v pořádku.”

Kdyţ jsem si vybavil muka předchozí noci, zalil mě nekonečně tíţivý smutek. Vzal jsem Sophii za ruku a silně stiskl, moţná aţ příliš silně, protoţe sebou trhla. “Sophie,” řekl jsem, “poslouchej.

Poslouchej mě. To všechno je za námi. S tím uţ nemůţeš nic dělat. Copak si neuvědomuješ, ţe nás oba chtěl zabít? Z Toronta přijede Larry, najde Nathana a – prostě si s ním uţ poradí. Nakonec je to jeho bratr, nejbliţší příbuzný. Nathan je šílený, Sophie! Toho prostě musí dát… do ústavu.”

Rozplakala se. Slzy se jí kutálely po náhle tak tenkých nafialovělých a vyzáblých prstech svírajících pohárek. A já si v tu chvíli opět uvědomil kruté modravé tetování, které na jejím zápěstí vypadalo jako kousnutí. “Já nevím, jak to všechno se mnou bude, bez něho.” Odmlčela se a jen vzlykala. “Mohla bych zavolat Larrymu.”

“Teď bys ho stejně nestihla,” přesvědčoval jsem ji, “musí být ve vlaku asi někde u Buffalo.”

“Taky bych mohla zavolat Morrise Finka. Moţná by mi pověděl, jestli se Nathan vrátil do domu.

Víš, někdy to dělával, kdyţ se nadrogoval. Vrátil se a vzal si nembutal a ze všeho se vyspal. Kdyţ

se probudil, byl úplně v pořádku. Nebo skoro v pořádku. Morris by věděl, jestli to tentokrát udělal taky tak.” Vysmrkala se, stále škytavě vzlykajíc.

“Ale Sophie, Sophie,” šeptal jsem, chtěje, ale nejsa s to dodat, “s tím vším je konec.”

Vlak lomozivě dorazil na nádraţí ve Philadelphii a se zaskřípěním a cuknutím jsme zastavili v ponuré jeskyni, a mě náhle sevřela bolestivá křeč nostalgického smutku, jaký jsem vůbec neočekával. V okénku jsem uviděl odraz svého obličeje a za tím odrazem, aspoň se mi zdálo, jsem zahlédl jeho mladší verzi – svou chlapeckou tvář asi před deseti lety. Hlasitě jsem se při té vzpomínce zasmál a najednou jsem oţil a napadlo mě, ţe musím nějak rozptýlit ten Sophiin rostoucí nepokoj a přivést ji na jiné myšlenky, nebo aspoň se o to pokusit.

“To je Philadelphie,” řekl jsem.

“Je to velké město?” zeptala se. Ta zvídavost mě přes její uslzenou náladu povzbudila.

“Hm, středně velké. Ne tak obrovské jako New York, ale dost velké. Řekl bych asi jako Varšava, neţ se tam dostali nacisti. Bylo to první opravdové velkoměsto, které jsem v ţivotě uviděl.”

“Kdy to bylo?”

“Asi kolem roku 1936, kdyţ mi bylo jedenáct. Ještě nikdy jsem předtím na Severu nebyl. A z toho dne, co jsem přijel, si pamatuju hrozně legrační historku. Měl jsem ve Philadelphii tetičku a strýčka a maminka – bylo to dva roky předtím, neţ zemřela – se rozhodla poslat mě k nim v létě na týden na návštěvu. Vypravila mě samotného, autobusem, Greyhoundem. Tehdy děti dost cestovaly samy, bývalo to naprosto bezpečné. Autobusem to byla cesta na celý den – objíţděl to z Tidewateru na Richmond, pak nahoru na Washington a přes Baltimore. Maminka řekla naší černé kuchařce – pamatuju, ţe se jmenovala Florence –‚ ať mi nachystá pořádný pytlík se smaţeným kuřátkem, a taky jsem měl termosku studeného mléka chápeš, to bylo jídlo na cestu jako pro labuţníka, a já svůj oběd spolykal někde mezi Richmondem a Washingtonem, a pak někdy v půli odpoledne autobus zastavil v Havre de Grace…“

“To je jako to francouzské jméno, ano?” zeptala se Sophie. “Přístav…“

“Ano, je to malé městečko v Marylandu. Však tamtudy pojedeme. No nic, všichni jsme vypochodovali z autobusu na přestávku, byla tam taková umolousaná restaurace, kde se člověk mohl vyčurat, dostal koupit sodovku a tak, a já tam uviděl takový dostihový automat. Víš, v Marylandu měli na rozdíl od Virginie povolené některé hazardní hry, a kdyţs do toho automatu hodila niklák, mohlas vsadit na některého kovového koníčka, co běţeli po trati, bylo jich tam něco přes deset. Pamatuju se, ţe mi maminka dala na útratu přesně čtyři dolary – v těch krizových letech to bylo dost peněz – a mě představa smět si vsadit na koníčka hrozně vzrušila, takţe jsem do mašiny hodil niklák. Sophie, nedovedeš si to představit. Já na té zatracené mašině vyhrál terno –

víš, co to znamená terno? Všecko se rozsvítilo a z mašinky se vyřinul úplně vodopád nikláků –

desítky, haldy. Nemohl jsem tomu věřit! Musel jsem vyhrát za takových patnáct dolarů nikláků.

Rozkutálely se po podlaze a bylo jich tam všude jako naseto. Byl jsem štěstím úplně bez sebe.

Jenomţe problém byl v tom, chápeš, jak všechnu tu kořist transportovat. Pamatuju se, ţe jsem měl jenom bílé plátěné kraťasy a do kapes jsem nacpal těch nikláků, co se jich tam vešlo, ale i tak jich bylo tolik, ţe se prostě řinuly všude. Ale nejhroznější věc mě teprv čekala: byla tam taková zlá baba, co jí ta restaurace zřejmě patřila, a kdyţ jsem ji poprosil, jestli by nebyla tak laskavá a nikláky mi nevyměnila za papírové dolary, úplně se rozzuřila a ječela na mě, ţe by mi muselo být osmnáct, abych na automatu vůbec směl hrát, ale ţe mně ještě teče mlíko po bradě a ţe jí kvůli mně zavřou ţivnost a jestli prý odtud nezmizím, ţe zavolá policii.”

“Tobě bylo jedenáct?” řekla Sophie a vzala mě za ruku. “Já si nedovedu představit, jak vypadal Stingo v jedenácti. V těch bílých plátěných kraťasech jsi musel být moc hezký kluk.” Sophie měla pořád ještě nosík zarudlý od pláče, ale z očí jí v tu chvíli přestaly téct slzy a mně se zdálo, ţe v nich zajiskřilo aspoň trochu jakýmsi veselím.

“A tak jsem se vrátil do autobusu a čekal mě zbytek cesty do Philadelphie. Byla to ještě dlouhá cesta. Stačilo, abych sebou sebemíň pohnul, a vypadl mi z naditých kapes niklák nebo i víc a kutálely se uličkou. A kdyţ jsem se zvedl a chtěl je sebrat, bylo to ještě horší, protoţe ze mě začaly padat další nikláky a kutálely se na všecky strany. Kdyţ jsme dojeli do Wilmingtonu, byl z toho řidič napůl blázen a cestující celou cestu pozorovali, jak se ze mě ty peníze sypou.” Odmlčel jsem se a hleděl na stíny postav bez tváří na nástupišti, které ubíhaly s rozjíţdějícím se lehce rozkývaným vlakem němě kamsi dozadu. Stiskl jsem na oplátku Sophiinu ručku a řekl: “Ta konečná tragédie se odehrála aţ na autobusovém nádraţí, nemůţe být daleko odtud. Večer na mě tetička se strýčkem čekali, a kdyţ jsem se k nim rozběhl, zakopl jsem a padl přímo na zadek, kapsy se mi rozevřely a zatracené nikláky se mi skoro do jednoho vysypaly z rampy dolů a napadaly kamsi pod autobusy v tom autobusovém bludišti hluboko pode mnou, a kdyţ mě strýček zvedl a oprášil, myslím, ţe mi v kapsách nezbylo víc neţ pět nikláků. Všechny ostatní byly fuč.” Ustal jsem, sám rozradostněn tou roztomile absurdní historkou, kterou jsem Sophii vypověděl pravdivě, aniţ jsem ji musel přikrašlovat. “A to je naučný příběh o rozkladné síle hamiţnosti,” řekl jsem.

Sophie si zakryla jednou rukou obličej, takţe jsem neviděl, jaký v něm má výraz, ale jelikoţ se jí otřásala ramena, domníval jsem se, ţe se rozesmála. Ale mýlil jsem se. Zase jí začaly z očí proudit slzy, slzy muk, od kterých se nedovedla oprostit. Najednou jsem si uvědomil, ţe jsem v ní musel naprosto neuváţeně vyvolat vzpomínky na jejího chlapce. Nechal jsem ji mlčky chvíli plakat. Pak se mi zdálo, ţe pláč slábne. Nakonec se otočila ke mně a řekla: “Tam dole ve Virginii, kam jedeme, Stingo, myslíš, ţe tam bude nějaká Berlitzova škola, jazyková škola?”

“Na co bys ji proboha potřebovala?” řekl jsem. “Já neznám nikoho, kdo by zvládal tolik jazyků jako ty.”

“Kvůli angličtině,” odpověděla. “Mluvit uţ umím dobře, vím, a dokonce i čtení mi nedělá potíţe, ale teď se ji musím naučit pořádně psát. S psaním jsem na tom v angličtině bídně. Máte takový podivný pravopis.”

“Já ti nevím, Sophie,” odpověděl jsem jí, “v Richmondu nebo v Norfolku určitě nějaké jazykové školy budou. Ale to je všechno od Southamptonu moc daleko. Proč se ptáš?”

“Chtěla bych napsat o Osvětimi,” řekla. “Chtěla bych vypsat, co jsem tam proţila. Myslím, ţe bych to mohla psát i polsky nebo německy nebo také francouzsky, ale ze všeho nejraději bych to napsala anglicky…“

Osvětim. To bylo pro mě místo, které jsem po událostech posledních několika dnů zasunul kamsi hluboko do své mysli, ţe jsem na jeho existenci skoro zapomněl, ale v tu chvíli se mi ta představa vrátila, jako by mě někdo udeřil do lebky, aţ to zabolelo. Díval jsem se na Sophii, jak se napila z pohárku a pak lehce říhla. Začínala mluvit tou těţkou řečí, která byla podle mých zkušeností předzvěstí vzpurného myšlení a obtíţného chování. Měl jsem chuť jí kalíšek vytrhnout a zahodit. A v duchu jsem se proklínal za tu slabost nebo nerozhodnost nebo povolnost či co to bylo, ţe jsem s ní pořád nedovedl jednat v takových okamţicích rázněji. Ale počkej, aţ budeme svoji, uvaţoval jsem.

“Lidé ještě o tom místě tolik věcí nevědí!” řekla vzrušeným hlasem. “Ještě tolik věcí jsem

neřekla ani tobě, Stingo, a přitom jsem ti toho uţ navyprávěla hodně. Ty víš, jak tam všechno prostupoval pach ze spalovaných Ţidů, ve dne v noci. To jsem ti vykládala. Ale vlastně jsem ti nikdy nic neřekla o Brzezince, kdyţ mě tam začali mučit hlady a kdyţ jsem tam onemocněla a skoro umřela. Anebo jak jeden dozorce strhl šaty z jeptišky a pak na ni poštval psa a ten ji tak po těle a v obličeji pokousal, ţe za několik hodin zemřela, sama jsem to viděla. Anebo…“ Odmlčela se, zadívala se do prázdna a pak řekla: “Mohla bych ti vyprávět tolik hrozných věcí. Ale třeba bych to dovedla vypsat v románu, víš, kdybych se naučila anglicky skutečně dobře, a pak by se mi třeba podařilo, aby lidé pochopili, jak nacisté člověka donutili dělat věci, kterých by sám podle svého mínění nikdy nebyl schopen. Třeba to s tím Hössem. Kdybych to byla nedělala pro Jana, nikdy bych se nesnaţila dostat Hösse do postele. A nikdy bych byla nepředstírala, jak hrozně nenávidím Ţidy anebo ţe jsem taky psala ten tatínkův pamflet. To všechno jsem dělala pro Jana. A ţe jsem nevzala to rádio. Z toho můţu mít ještě dnes smrt, kdyţ si pomyslím, ţe jsem ho neukradla, ale copak nechápeš, Stingo, jak bych tím všechno pro svého chlapce malého mohla zhatit? A tehdy jsem taky nebyla s to otevřít pusu, nebyla jsem s to hlásit věci lidem z odboje, ani slovo o tom, co jsem se dověděla, kdyţ jsem pracovala u Hösse, protoţe jsem se bála…“ Hlas jí selhal. Ruce se jí třásly. “Tolik jsem se bála. Vtloukli do mě strach ze všeho. Proč bych to neměla vypsat v knize, jaký jsem byla hrozný zbabělec a ţe jsem byla špinavá kolaborantka, ţe jsem udělala všechny ty špatnosti, jen abych zachránila sama sebe?” zoufale zasténala a v tu chvíli se po nás otočilo několik hlav s udivenýma očima. “Ach Stingo, s tím vším já nedokáţu ţít!”

“Mlč, Sophie!” poručil jsem jí. “Ty dobře víš, ţe ţádná kolaborantka nejsi. Protiřečíš si. Víš dobře, ţes byla jen obětí. Samas mi v létě řekla, ţe tě takový koncentrační tábor donutil chovat se úplně jinak, neţ jak by se člověk choval v normálním světě. Samas mi řekla, ţe to, cos dělala ty nebo kdokoli jiný, uţs nedokázala posoudit z hlediska běţných norem chování. Takţe prosím tě, Sophie, prosím tě, prosím tě, nech sama sebe na pokoji! Uţíráš se kvůli věcem, za které jsi vůbec nemohla – a z toho ještě onemocníš. Prosím tě, nech toho být.” Ztišil jsem hlas a oslovil jsem ji výrazem plným lásky, jak jsem to dosud neučinil, aţ mě to samotného překvapilo. “Prosím tě, nech toho teď uţ být, děvenko moje malá, kvůli sobě!” Znělo to s tou “děvenkou mojí malou” teatrálně

– vlastně jsem tak začal hovořit takříkajíc po manţelsku –‚ ale nějak jsem to prostě říct musel.

A uţuţ jsem se chystal vyslovit ona slova, která jsem měl na rtech to léto snad stokrát – “Mám tě rád, Sophie.” Při představě, ţe tu prostou větu konečně vyslovím, se mi srdce bláznivě rozbušilo, ale neţ jsem stačil otevřít ústa, oznámila mi Sophie, ţe musí jít do umývárny. Neţ odešla, dopila zbytek whisky v pohárku. Starostlivě jsem ji pozoroval, jak se prodírá dozadu do vozu, jak jí přitom ta blonďatá hlavička poskakuje a jak nejistě kráčí. Pak jsem začal znovu číst Life. Musel jsem zdřímnout nebo spíš usnout a zůstat v tom spánku po všem vyčerpání probdělé noci se vším napětím a chaosem jako utopený, protoţe kdyţ mě odněkud nablízku probudil hlas průvodčího hulákající “Nastupovat!”‚ vyskočil jsem prudce ze sedadla a pak si uvědomil, ţe zatím musela uběhnout aspoň hodina, ne-li víc. Sophie se na místo vedle mě nevrátila a mě se náhle zmocnil strach a bylo mi, jako by na mě hodili deku sešitou z desítek vlhkých lidských dlaní. Podíval jsem se do tmy venku, zahlédl jiskřící záři ubíhajících světel v tunelu a věděl jsem, ţe odjíţdíme z Baltimoru. Za normálních okolností by to byl dvouminutový zápas, prodrat se a prostrkat se spletí všech těch břich a zadků asi padesáti stojících cestujících na druhý konec vagonu, ale mně v tu chvíli stačilo několik sekund, během nichţ se mi dokonce podařilo povalit jedno malé dítě. Ve zmatené hrůze jsem začal bušit na dveře dámské umývárny – proč jsem si myslel, ţe tam ještě je?

Zevnitř na mě vystrčila bradu tlustá černoška s vlasy divoce načechranými, ţe to vypadalo, jako by měla paruku, a s tvářemi napudrovanými blatouchově zlatistým prachem a zaječela na mě:

“Koukejte zmizet! Blázne!” A já se vrhl dál na svou zoufalou pouť. V ”lepších” částech vlaku mě oblily lepkavé tóny reprodukované hudby. Kdyţ jsem zoufale nahlíţel z kupé do kupé v naději, ţe Sophie do některého zabloudila a třeba tam usnula, pronásledovaly mě melodie Venkovských zahrad Percyho Grangera, zpívané hlasem obstaroţní tetičky. Chvílemi mě teď napadaly dvě představy, a sice ţe vystoupila v Baltimoru, a ta druhá – do háje, na tu moţnost jsem nechtěl ani pomyslet. Pozotvíral jsem dveře dalších záchodků, prošel opatrně pohřebním plyšem čtyř pěti

salonních vozů, s nadějí prohledal jídelní vůz, kde poletovali černí číšnici v bílých zástěrách nahoru dolů uličkou v oparu přepáleného a zkaţeného kuchyňského oleje. A konečně: klubový vůz.

Malý stoleček, pokladna – a její stráţkyně, příjemná prošedivělá paní ve střední věku, která ke mně zvedla od práce své smutné oči.

“Ano, chudinka malá,” řekla mi, kdyţ jsem ze sebe vykoktal svou choulostivou otázku, “sháněla se po telefonu. Představte si, ve vlaku! Chtěla volat do Brooklynu. Chudinka, plakala. Přišla mi tak trochu – opilá. Šla tamhle.”

Našel jsem Sophii na konci vozu v chodbičce, která vypadala jako ponurá klec a kde to strašlivě řinčelo a drnčelo; byl to konec celého vlaku. Skleněnými dveřmi, opatřenými visacím zámkem a potaţenými drátěným pletivem, bylo vidět na ubíhající koleje, které se blyštěly v dopoledním slunci a sbíhaly se v bodu označujícím nekonečno kdesi uprostřed zelených borových lesů Marylandu. Seděla na zemi, zhroucená ke stěně, vlasy jí povívaly v průvanu a v jedné ruce svírala láhev. Jako tehdy, kdyţ před několika týdny plavala vstříc zapomnění – kdy v ní vyčerpání, pocit viny a ţal podťaly všechny síly –‚ došla aţ na sám konec. Zvedla ke mně oči, cosi mi řekla, ale nebylo to slyšet. Shýbl jsem se k ní a pak – částečně jsem jí ta slova odečítal ze rtů a částečně jsem jim porozuměl z jejího nekonečně smutného hlasu – jsem uslyšel, jak říká: “Já to myslím nezvládnu…“

Hoteloví zaměstnanci určitě přijdou do styku s řadou divných lidí. Ale dodnes mi vrtá hlavou, co si asi myslel ten dědečkovský recepční hotelu Congress nedaleko našeho národního Kapitolu, kdyţ

před sebou spatřil mladého reverenda Wilbura Entwistla, oblečeného do naprosto nefarářského letního bavlněného obleku, ale nápadně se ohánějícího biblí v ruce, a jeho zoufale zmačkanou plavovlasou manţelku, která při hotelových formalitách jen cosi nesouvisle blekotala cize znějící angličtinou, s obličejem bláznivě zamazaným od sazí a od slzí a jasně namol. Nakonec to však všechno odbyl levou rukou, protoţe jsem si vymyslel dobrou kamufláţ. Přes můj neformální oblek zapůsobila maska, kterou jsem nasadil, výborně. Ve čtyřicátých letech se dva neoddaní lidé v jednom hotelovém pokoji nesměli ubytovat, navíc člověk riskoval obvinění z trestného činu, kdyţ

se s někým zapsal jako muţ a ţena pod nepravým jménem. Pokud byla dáma opilá, riziko tím jen vzrostlo. Byl jsem zoufalý a věděl jsem, jak riskuji, ale připadalo mi, ţe nějak riziko sníţím na minimum, kdyţ kolem sebe rozestřu trochu skromné záře svatosti. Proto ta bible vázaná v černé kůţi (vylovil jsem ji z kufru těsně předtím, neţ jsme vjeli do Union Station) a také jsem si vymyslel adresu, kterou jsem vepsal rozmáchlým písmem na hotelový formulář, abych tak rozhodně dotvrdil svůj přesládle znějící hlas a úhořovitě hladké chování pravého faráře: Národní teologický seminář, Richmond, Virginie. Ulevilo se mi, kdyţ jsem viděl, ţe má lest skutečně odvedla pozornost recepčního od Sophie; laločnatý staroušek byl (jako spousta námezdních sil ve Washingtonu) Jiţan a mými oficiálními údaji byl dokonale ohromen, a stejně tak byl jako Jiţan nadán bodrou povídavostí: “Ať se vám tady u nás líbí, reverende, vám i vaší paní. Tak kazatel, a jakého vyznání?”

Uţ jsem chtěl odpovědět “presbyterián”, ale on zatím začal vyvádět jako honicí pes a štěkat do propastí zboţného bratrství. “Já jsem baptista, patnáct let uţ chodím do Druhého baptistického kostela ve Washingtonu, máme tam báječného kazatele, reverenda Wilcoxe, moţná jste o něm slyšel. Pochází z Fluvanna County ve Virginii, kde jsem se já narodil a vyrůstal, i kdyţ on je samozřejmě o moc mladší.” Kdyţ jsem se pomalu se Sophií, která se mě drţela jako klíště, začal sunout pryč, zazvonil recepční na ospalého hotelového sluhu a podal mi navštívenku: “Máte rád dobrou rybí stravu, reverende? Zkuste tuhle restauraci dole u moře. Říká se tam U Herzoga.

Nejlepší krabí bochánky ve městě.” A kdyţ jsme došli k věkovitému výtahu s ušmudlanými fazolkově zelenými dveřmi, ještě za námi volal: “Entwistle. Nejste náhodou z přízně těch Entwistlů dole v Powhatan County, co, reverende?” takţe jsem uţ jasně zase na Jihu, pomyslel jsem si.

Hotel Congress dýchal ovzduším troisi'e'me classe. Kumbálek, co jsme si najali za sedm dolarů, byl ošumělý, zatuchlý a okno, které vedlo do naprosto nevýrazně zapadlé ulice, propouštělo z polední sluneční záře jen dost chatrné světlo. Sophie se potácela a zřejmě se jí zoufale chtělo spát, takţe ještě dřív, neţ sluha poloţil naše kufry na rozviklaný stojan a vzal si ode mě pětadvacet

centů, leţela na posteli. Otevřel jsem okno s venkovní římsou téměř zvápenatělou holubím trusem a do pokoje zavál teplý říjnový větřík. V dálce jsem slyšel řinčení a tlumené houkání vlaků na Union Station, zatímco z nějakého bliţšího zdroje sem zaléhaly řízné rytmy trumpet a činelů a domýšlivé vřeštění vojenské kapely. Z polostínu u stropu se ozývalo duté bzučení několika much.

Lehl jsem si vedle Sophie, ale postel byla uprostřed proleţená, takţe jsem se k ní dokonce musel skulit a spočívali jsme tam oba jako v náručí mělkého visutého lůţka, na propraných povlacích, které byly slabě cítit piţmovým chlorovým pachem nějakého pracího prostředku či semene anebo nejspíš obojího. Téměř naprosté vyčerpání a starost nad Sophiiným stavem umrtvily nutkání oné hrubší ţádosti, jakou jsem vůči ní v sobě cítil, ale nicméně vůně a sklon postele – poznamenané semenem, tak dráţdivě propadlé po desítkách tisíců kopulací – a pouhý dotek jejího blízkého těla, to vše mě vzrušovalo a znepokojovalo, takţe jsem sebou stále neklidně šil a nemohl jsem usnout.

Někde v dálce jsem slyšel na nějaké kostelní věţi odbíjet poledne. Sophie spala přitisknutá ke mně, se rty pootevřenými, dech byl slabě cítit whisky. Měla hluboce vystřiţené hedvábné šaty a jeden prs zůstal téměř celý obnaţený a mě posedla tak neodolatelná chuť se jej dotknout, ţe jsem to musel udělat a hladil jsem modře ţilkovanou pokoţku nejdřív lehounce konečky prstů, ale pak jsem přitlačil a laskal tu plnou smetanovou krásu daleko důkladněji mezi dlaní a palcem. Něţná hra ve mně vyvolala úplný záchvat ţádosti, za kterým se však vzápětí dostavil pocit palčivé hanby; v tom počínání bylo cosi špinavě kradmého, cosi skoro nekrofilního, poskvrňujícího víc neţ jen povrch Sophiiny pokoţky v tom posvátném hájemství jejího omámeného spánku – takţe jsem přestal a stáhl ruku zpátky.

Ale usnout jsem nemohl. V mysli se mi honily obrazy, zvuky, hlasy, oţiveně scény z minulosti i budoucnosti, někdy pomíchané dohromady: Nathanův rozvzteklený řev, tak krutý a šílený, ţe jsem jej ihned musel zapudit z hlavy; nedávno napsané výjevy z mého románu, v nichţ mi jednotlivé charaktery ţvatlavými hlasy předříkávaly své dialogy přímo do ucha jako herci na scéně; tatínkův hlas v telefonu, vlídný, vítající mě doma (v tom jeho názoru bylo moţná hodně pravdy, neměl bych snad teď udělat Jih svým domovem jednou provţdy?); Sophie na mechovém břehu fantaskního jezera či tůně kdesi hluboko v lesích za jarními loukami farmy “U pěti jilmů”, pruţné nádherné tělo zase září zdravím a Sophie tu leţí se svýma nádhernýma dlouhýma nohama v lastexových plavkách a na koleně jí sedí jako malý elf náš prvorozený potomek; a pak mi v uších zabrní ten hrozný výstřel; západy slunce, ztracené půlnoci šílené lásky, majestátní jitra, zmizelé děti, triumf, bolest.

Mozart, déšť, zářijová zeleň, klid, smrt. Láska. Zvuk vzdálené kapely se ztrácí s ”Pochodem plukovníka Bogeyho” a mě se z toho zmocňuje hladová nostalgie a vzpomínání na nedávná válečná léta, kdy jsem dostal z nějaké posádky v Karolíně nebo Virginii dovolenku a leţel jsem (sám bez ţenské společnosti) v hotelu právě v tomto městě – v jednom z mála amerických měst, kudy prochází duch historie – a uvaţoval jsem o ulicích dole a o tom, jak musely vypadat před pouhými třemi čtvrtstoletími uprostřed té nejbolestivější války, jaká nutila bratra vraţdit bratra; kdy se to po chodnících hemţilo vojáky v modrých uniformách a hazardními hráči a prostitutkami a podvodníky ve vysokých cylindrech, nápadně oblečenými kšeftaři, shánčlivými ţurnalisty, čilými podnikavci všeho druhu, pohlednými koketkami v květinových kloboucích, přízračnými konfederačními špehy, kapsáři a výrobci rakví – ti poslední měli pořád napilno a očekávali svých deset tisíc mučedníků, většinou chlapců, které kosila krutá smrt na té zoufalé zemi jiţně od Potomaku a kteří tam zůstali leţet na hromadách v krví zbrocených polích a lesích jako sáhové dřevo, kousek za tou podřímlou řekou. Vţdy mi to připadalo podivné a dokonce aţ hrůzostrašné, ţe tak jednoznačně moderní hlavní město jako Washington, tak neosobní a oficiální ve své rozmáchlé kráse, je jedním z mála měst našeho národa, která znepokojují autentičtí duchové. Kapela se ztratila kdesi v dálce, její slábnoucí břeskná harmonie mi najednou v uších zněla jako ztichlá ukolébavka.

Usnul jsem.

Kdyţ jsem se probudil, Sophie klečela schoulená na posteli a dívala se na mě. Spal jsem jako v kómatu a podle proměněného světla v pokoji jsem poznal – i v poledne tu bylo sice přítmí, ale teď uţ byla skoro tma –‚ ţe muselo uběhnout několik hodin. Jak dlouho na mě tak Sophie hleděla, to jsem samozřejmě nemohl říct, ale měl jsem nejasný pocit, ţe to muselo být skutečně dost dlouho; v

obličeji se jí zračil roztomilý zamyšlený výraz, ne bez odstínu humoru. Tvář měla stále ještě bledou, rozervanou a pod očima temné kruhy, ale vypadala oţivlá a hlavně dosti střízlivá. Působila dojmem, jako by se aspoň pro tu chvíli ze strašlivého záchvatu ve vlaku vzpamatovala. Kdyţ jsem na ni zamţoural očima, řekla mi s onou přehnanou výslovností, kterou někdy v legraci uţívala:

“Tak jakpak jsme se vyspínkali, pane reverende Enwístle, bardzo dobře?”

“Paneboţe, Sophie,” vyhrkl jsem v panice, “kolik je to hodin? Já spal jako mrtvola.”

“Slyšela jsem tlouct hodiny venku na kostele. Myslím, ţe bily tři.”

Ospale jsem se protáhl a pohladil ji po ruce. “Musíme zvednout kotvy, jak jsme říkali v armádě.

Nemůţeme se tady placatit celé odpoledne. Chci ti ukázat Bílý dům, Kapitol, Washingtonův památník. A Fordovo divadlo, víš, kde zastřelili Lincolna. A taky Lincolnův památník. Kruci, to je věcí. A taky budem muset něco pojíst…“

“Já hlad vůbec nemám,” řekla. “Ale město bych si prohlédla ráda. Po tom spánku je mi o moc líp.”

“Ty jsi zhasla jako svíčka,” řekl jsem jí.

“Však ty taky. Kdyţ jsem se probudila, leţels s pusou otevřenou a chrápal.”

“Ty si děláš legraci,” řekl jsem, protoţe mě to trochu polekalo. “Já nechrápu. V ţivotě jsem nechrápal. Ještě mi to taky nikdo nikdy neřekl.”

“To je proto, ţes v ţivotě s nikým nespal,” odbyla mě škádlivě. Pak se ke mně sklonila a vtiskla mi na rty nádherný, vlhce šťavnatý polibek, z něhoţ se do mých úst vymrštil v hravém útoku její jazyk, ale okamţitě se stáhl. Zaujala svůj předchozí postoj klečmo nade mnou dřív, neţ jsem mohl nějak zareagovat, i kdyţ se mi v tu chvíli srdce rozbušilo jako bláznivé. “Paneboţe, Sophie,”

vyhrkl jsem, “tohle nedělej, pokud nechceš –“ rukou jsem si otřel rty.

“Stingo,” přerušila mne, “kam pojedeme?”

Trochu zmaten jsem jí řekl: “Zrovna jsem ti to povídal. Prohlédnout si pamětihodnosti Washingtonu. Projdeme to kolem Bílého domu a třeba zahlédneme Harryho Trumana…"

“Ne, Stingo,” ozvala se váţněji, “já myslím, kam teď opravdu pojedeme? Včera v noci, kdyţ

Nathan – prostě kdyţ včera večer udělal to, co udělal, a my si v tak hrozné rychlosti sbalili věci, pořád jsi říkal ‚Musíme domů, musíme zpátky domů!" A pořád, pořád jsi to opakoval: ‚Zpátky domů!" A já šla za tebou, protoţe jsem měla hrozný strach, a teď jsme tady spolu v tom cizím městě a já skutečně nevím proč. Kam vlastně jedeme? Kam domů?”

“Přece to víš, Sophie, vţdyť jsem ti to říkal. Jedeme dolů do Jiţní Virginie na tu farmu, co jsem ti o ní vyprávěl. Uţ jsem ti to místo přece vylíčil a nemám, co bych k tomu ještě měl dodat. Je to farma, kde se pěstují hlavně burské oříšky. Nikdy jsem ji neviděl, ale tatínek říká, ţe je moc pěkná a ţe je tam všecko pohodlí a všechny americké vymoţenosti: víš – pračka, lednice, telefon, veškerá instalace, rádio a tak. Prostě všecko, aby nám bylo dobře. Hned, jak se tam zabydlíme, budeme si moct zajet do Richmondu a investujeme nějaké penízky do pěkného gramofonu a nakoupíme fůry desek. Koupíme si všechnu muziku, co máme oba rádi. Je tam výborný obchod, Miller a Rhoads, a mají fantastické oddělení desek, aspoň mívali, kdyţ jsem chodil v Middlesexe do školy…“

Znovu mě přerušila a řekla mírně, ale zpytavě: “‚Aţ se zabydlíme?" Co bude pak? Co tím myslíš,

‚aţ se zabydlíme", Stingo?”

Její otázka jako by rázem vytvořila obrovské znepokojivé vakuum, které jsem nebyl s to vyplnit bezprostřední odpovědí, protoţe ta odpověď by nutně musela být zatíţená hlubokým smyslem, a zatím jsem jen pošetile polkl a dlouho zůstal mlčet, vědom si, jak se mi krev v arytmickém tepu ţene do spánků a jak se ten malý omšelý pokojík náhle proměňuje v tichou opuštěnou hrobku.

Nakonec jsem řekl pomalu, ale s daleko menšími zábranami a daleko směleji, neţ bych byl od sebe očekával: “Sophie, já tě mám rád. Chci si tě vzít. Chci, abychom tam dole na té farmě spolu ţili.

Chci tam psát svoje kníţky, moţná aţ do konce ţivota, a chci, abys ty tam byla se mnou a pomáhala mi a vychovávala mi rodinu.” Chvíli jsem váhal, ale pak jsem dodal: “Hrozně tě potřebuju. Je to snad příliš mnoho, kdyţ doufám, ţe ty mě potřebuješ taky?” Hned jak jsem ta slova vyřkl, jsem si uvědomil, ţe mají touţ rozechvělou patetickou zvučnost ţádosti o ruku, jakou jsem kdysi slyšel u George Brenta (zrovna u toho patetického idiota!) a kterou adresoval na promenádní

palubě trapně luxusního hollywoodského zaoceánského parníku Olivii de Havilland, ale jelikoţ

jsem řekl, co jsem potřeboval říct, s takovou rozhodností, hodil jsem ten patos za hlavu a myslí mi jen problesklo, ţe snad všechna první vyznání lásky musejí znít jako hollywoodské hovadiny.

Sophie přitiskla svou hlavu k mé, aţ jsem cítil její slabě horečnou tvář, rozhovořila se mi do ucha tlumeným hlasem a já přitom pozoroval, jak se nade mnou lehce houpají její boky v hedvábí. “Ty můj Stingo, chlapče, ty jsi přece tak hodný. Tolik ses o mě po všech stránkách postaral. Nevím, co bych si bez tebe počala.” Pomlka, během níţ mi jemně přejíţděla rty po krku. “Já ti něco povím, Stingo, víš ty, ţe mi je přes třicet? Co bys dělal s takovou starou bábou?”

“To bych zvládl,” odpověděl jsem. “To uţ bych nějak zvládl.”

“Ty bys potřeboval mít děti s někým, kdo ti bude věkem blíţ, ne někoho, jako jsem já. Mimo to…“ Zmlkla.

“No co?”

“Totiţ doktoři mi říkali, ţe pokud jde o to mít děti, musím být velice opatrná, po tom všem…“

Následovalo další ticho.

“Chceš říct potom všem, co jsi prodělala?”

“Ano. Ale jenom o to nejde. Jednoho dne budu já stará a ty budeš pořád ještě mladý a já ti nebudu vyčítat, ţe budeš prohánět mladé pohledné slečny.”

“Proboha, Sophie, Sophie,” ohrazoval jsem se šeptem a v zoufalé beznaději jsem uvaţoval: Neřekla mi taky “Já tě miluju”. “Takhle nesmíš mluvit. Ty pro mě budeš vţdycky – hm, vţdycky…“ hledal jsem nějaký výraz, který by byl patřičně něţný, ale zmohl jsem se pouze na zoufalé banální: “… na prvním místě.”

Opět se posadila zpříma. “Opravdu s tebou chci jet na tu farmu. Hrozně ráda bych po tom, cos mi vyprávěl ty, a po tom, co jsem četla Faulknera, viděla Jih. Podívej, co kdybychom se tam na nějakou dobu usadili a já bych s tebou byla a nemuseli bychom se přitom brát, a mohli bychom se rozhodnout…“

“Sophie, Sophie,” přerušil jsem ji, “to bych hrozně rád. Nic jiného bych si víc nemohl přát. Já nejsem ţádný sňatkový maniak. Ale nemáš ponětí, jací lidé tam dole ţijí, podívej, Jiţané jsou hrozně slušní, hodní lidé, ale v takovém malém venkovském místě, tam by bylo naprosto nemoţné ţít, kdybychom nebyli svoji. Kristepane, Sophie, to jsou všechno věřící křesťani! Kdyby se rozneslo, ţe spolu, jak oni říkají, ţijeme v hříchu, tihle dobří srdeční Virgiňané by nás natřeli dehtem, obalili peřím, přivázali za provaz k vozu a hodili by nás někam za hranice Karolíny jako odpadky. To je boţí pravda, přesně to by se nám stalo.”

Sophie se tiše zasmála. “Ty Američani jsou legrační. Já jsem si myslela, jaké je Polsko puritánské, ale představ si…“

Teď si uvědomuju, ţe křehkou membránu Sophiiny nálady tehdy protrhlo ječení sirény, nebo spíš celého sboru sirén spolu s tou příšernou vřavou, která je vţdy provází, a to zrovna v okamţiku, kdy se Sophiina nálada částečně díky mému šetrnému zacházení zklidnila a navenek aţ skoro jaksi prosvětlila, i kdyţ nijak zvlášť slunná rozhodně nebyla. Městské sirény způsobují i na dálku odpudivý hluk a téměř vţdy v člověku vyvolají zbytečně drásavý šílený pocit. Tenhle jekot se k nám nesl z úzké ulice jen tři patra pod námi zesíleně, jako by se odráţel od stěny kaňonu, a doléhal k nám od omšelého domu naproti, vnikal k nám oknem jako nestvůrně dlouhý čenich, jako zhmotnělý výkřik. Rozdrnčel bubínky k šílenství, byla to čistě sadistická muka proměněná v audiální zkušenost, a já vyskočil z postele, abych okno stáhl. Na konci ulice stoupal z jakéhosi stavení, které vypadalo jako skladiště, sloup dýmu, ale hasičské vozy uvízly z nějakého záhadného důvodu přímo pod námi a vysílaly k nebesům ostošest svůj neuvěřitelný jekot.

Přibouchl jsem okno, coţ částečně pomohlo, ale Sophii zřejmě vůbec ne; leţela nataţená na posteli, kopala patami a tiskla si k hlavě polštář. Oba jsme začali nedávno ţít ve městě, takţe jsme si uţ na ten běţný vpád lomozu zvenčí zvykli, ale nikdy ne v tak hlasité podobě a tak blízko. Ten titěrný Washington byl s to způsobit takový kravál, jaký jsem v New Yorku nikdy neslyšel. Ale stříkačky zřejmě pomalu objely překáţku, jekot zeslábl a já opět soustředil pozornost na Sophii na posteli. Zvedla oči ke mně. Ten příšerný jekot mi sice taky pěkně rozjitřil nervy, ale na ni zřejmě

působil jako rány bičem, po kterých jí zůstaly krvavé šrámy. Se znachovělým, křečovitě zkřiveným obličejem se překulila ke zdi a znovu se roztřásla pláčem. Posadil jsem se vedle ní. Mlčky a dlouho jsem se na ni díval, aţ její vzlyky pozvolna ustaly, a slyšel jsem, jak říká: “Promiň, Stingo. Já se zřejmě neovládám.”

“Ale zvládáš to slušně,” řekl jsem značně nepřesvědčivě.

Chvíli zůstala leţet mlčky a jen zamyšleně hleděla do zdi. Pak konečně řekla: “Stingo, měl jsi někdy v ţivotě sny, které se ti pořád a pořád vracely? Opakované sny, viď, tak se jim říká?”

“Ano,” odpověděl jsem, protoţe jsem si vzpomněl na sen, který jsem míval jako chlapec po maminčině smrti – v zahradě stála její otevřená rakev, její poničený, deštěm zmáčený obličej hleděl v mukách na mě. “Ano,” řekl jsem znovu. “Měl jsem takový sen, opakoval se mi pořád, co maminka zemřela.”

“Myslíš, ţe tyhle sny bývají o rodičích? Ten můj, co se mi zdá uţ celý ţivot, je o tatínkovi.”

“To je zvláštní,” řekl jsem. “Moţná. Nevím. Maminku a tatínka – ty má kaţdý jaksi v jádru svého ţivota. Anebo tam mohou být.”

“Kdyţ jsem před chvíli spala, měla jsem ten sen o tatínkovi, zdál se mi uţ mnohokrát. Ale kdyţ

jsem se probudila, musela jsem jej zapomenout. A teď ta stříkačka – ta siréna. Bylo to něco strašného, ale mělo to zvláštní hudební zvuk. Bylo by moţné – ţe by to byla hudba? Vyburcovalo mě to a znovu jsem si vzpomněla na ten sen.”

“O čem byl?”

“Víš, má něco společného s čímsi, co se mi přihodilo, kdyţ jsem byla ještě malá.”

“Co to bylo, Sophie?”

“Ale neţ ti povím o tom snu, budeš muset pochopit ještě něco jiného. Stalo se to, kdyţ mi bylo jedenáct, jako tobě. A bylo to toho léta, kdy jsme trávili prázdniny v Dolomitech, jak jsem ti to vţdycky vyprávěla. Říkala jsem ti, pamatuješ, jak tatínek nad Colzanem vţdycky najal chatu – v takové vesničce, jmenovala se Oberbozen, a tam se samozřejmě mluvilo německy. Byla tam malá kolonie Poláků, profesoři z Krakova a z Varšavy a pár polských – hm, ty bys asi řekl polských aristokratů, aspoň peníze měli. Pamatuju se, ţe jeden profesor byl slavný antropolog Bronislaw Malinowski. Tatínek se pokoušel Malinowského zpracovávat, ale Malinowski tatínkem pohrdal.

Jednou jsem v Krakově od nějakého dospělého člověka zaslechla, jak říká, ţe profesor Malinowski se domnívá, ţe tatínek je povýšenec a ţe je beznadějně vulgární. A v tom Oberbozenu byla taky jedna bohatá Polka, hraběnka Czartoryska, s kterou se tatínek spřátelil a kaţdé léto se s ní v těch dobách často stýkal. Pocházela ze starého, velice vznešeného polského rodu a tatínek ji měl rád, protoţe byla bohatá a sdílela s ním jeho city ohledně Ţidů.

To byla éra Pilsudského, víš, tehdy měli polští Ţidé jistou ochranu a vedli, aspoň by se to tak dalo říct, docela slušný ţivot, a tatínek se tedy s tou hraběnkou Czartoryskou scházel a debatovali spolu o ţidovské otázce a jak bude nutné se jednou Ţidů zbavit. Je to zvláštní, víš, Stingo, protoţe kdyţ byl tatínek v Krakově, mluvil přede mnou a před maminkou o Ţidech a o tom, jak je nenávidí, vţdycky velice taktně. Aspoň kdyţ jsem byla malá. Ale víš, v Itálii v Oberbozenu to bylo s hraběnkou Czartoryskou jiné. Bylo jí osmdesát let, ale nosila i uprostřed léta nádherné dlouhé róby a klenoty – pamatuju, ţe měla vţdycky takovou obrovskou smaragdovou broţ – a vţdycky spolu s tatínkem u ní v úţasně elegantní Sennhütte, takové chatě, pili čaj a hovořili o Ţidech. Vţdycky mluvili německy. Měla krásného bernardýna a já si s ním hrála a přitom jsem vyposlechla celou jejich konverzaci, a téměř pokaţdé to bylo o Ţidech. Jak by se měli všichni někam poslat a jak by se jich Polsko mělo zbavit. Hraběnka dokonce k tomuto účelu chtěla zaloţit fond. Vţdycky hovořili o nějakých ostrovech – o Cejlonu a Sumatře a Kubě, ale nejčastěji o Madagaskaru, kam by Ţidy poslali. Poslouchala jsem je tak napůl ucha, protoţe jsem zatím hrála s vnoučkem hraběnky Czartoryské nějakou liru, on byl Angličan, anebo jsem si hrála s tím velkým psem nebo poslouchala hudbu z gramofonu. A právě ta hudba má cosi společného s mým snem.”

Sophie opět ztichla a pak přitiskla prsty k zavřeným víčkům. Monotónní melodiku jejího hlasu cosi oţivilo. Otočila se ke mně, jako by ji něco v těch vzpomínkách pobavilo. “Tam, na té farmě, kam jedeme, ale budeme mít hudbu, Stingo, viď! Bez hudby bych to dlouho nevydrţela.”

“Já ti to povím upřímně, Sophie. Venku v takovém Zapadákově – totiţ mimo New York – v rádiu nechytneš nic. Ţádné stanice jako WQXR ani QNYC. Jenom Milton Cross a v sobotu odpoledne Metropolitní opera. Zbytek je vysílání pro venkov. Někdy je to příšerné. Moţná ţe z tebe udělám fanouška Roye Acuffa. Ale jak říkám, jakmile se nastěhujeme, ze všeho nejdřív si koupíme gramofon a desky…“

“Já jsem teď tak zhýčkaná,” skočila mi do řeči, “víš, po vší té muzice, co mi koupil Nathan.

Jenţe, chápej, pro mě je hudba jako krev, jako krev nutná k ţivotu, a s tím prostě nemůţu nic dělat.” Odmlčela se a znovu sbírala rozházené předivo vzpomínek. Pak začala: “Hraběnka Czartoryska měla gramofon. Jeden z těch prvních přístrojů, nijak moc dobrý, ale byl to první gramofon, který jsem vůbec viděla nebo slyšela. Je to zvláštní, viď, taková stará Polka s tou její nenávistí k Ţidům, a miluje hudbu. Měla hodně desek a já úplně bláznila radostí, kdyţ nám nějaké pustila – byli jsme tam většinou maminka, tatínek, já a někdy ještě nějací hosté – a ty její desky jsme poslouchali. Ponejvíc to byly árie z italských a francouzských oper – Verdi, Rossini, Gounod

–‚ ale pamatuju se, ţe při jedné desce jsem mohla skoro omdlít, jak se mi líbila. Musela to být drahá a vzácná deska. Dneska by tomu člověk těţko věřil, protoţe deska byla uţ stará a měla spoustu šelestů, ale já ji milovala. Zpívala na ní Madame Schumannová-Heinková Brahmsovy Lieder. Pamatuju, ţe na jedné straně byl ‚Der Schmied" a na druhé ‚Von ewiger Liebe", a kdyţ

jsem ji slyšela poprvé, seděla jsem jak v transu a jen poslouchala, jak se z desky line poškrábanými dráţkami ten nádherný hlas, a myslela jsem si, ţe jsem tak překrásný zpěv ještě nikdy neslyšela a tak ţe by to asi bylo, kdyby na zem sestoupil anděl. Je to zvláštní, ale během všech návštěv, na které jsme s tatínkem k hraběnce přišli, jsem ty dvě písně slyšela jenom jednou. Tolik jsem touţila slyšet je znovu. Paneboţe, já ti měla pocit, ţe bych udělala nevímco – moţná i něco hodně zlého, dokonce – prostě jen proto, abych je zase slyšela, a tolik jsem chtěla poprosit, aby nám je ještě pustila, ale ostýchala jsem se, a navíc tatínek by mě určitě potrestal, kdybych byla tak… tak drzá…

Takţe v tom snu, který se mi znovu a znovu vrací, vidím pokaţdé hraběnku Czartoryskou a v té její nádherné róbě, jde ke gramofonu, otáčí se a vţdycky se zeptá, jako by mluvila ke mně: ‚Chtěla bys slyšet ty Brahmsovy Lieder?" A já se pokouším říct ano. Ale neţ stačím ze sebe něco dostat, přeruší mě tatínek. Stojí vedle hraběnky, měří si mě pohledem a říká: ‚Prosím vás, jen tomu dítěti nehrajte ţádnou hudbu. Je moc hloupá, aby tomu rozuměla." A pak se probudím a mám pocit bolesti… Jenţe tentokrát to bylo, Stingo, ještě horší. Protoţe v tom snu, co se mi právě teď zdál, nehovořil tatínek s hraběnkou o hudbě, ale o…“ Sophie zaváhala a pak šeptem dodala: “O mé smrti. Myslíš, ţe chtěl, abych zemřela?”

Otočil jsem se od Sophie na druhou stranu. Popošel jsem o několik kroků k oknu, naplněn nepokojným, nešťastným pocitem, který byl jako hluboká svíravá a řezavá bolest. Do pokoje zavanula slabá nahořklá vůně spáleniny, ale přesto jsem otevřel okno a uviděl, jak se dole vznášejí křehké cáry modravého dýmu. V dálce se začínal nad hořícím stavením zvedat vířící špinavý oblak, ale plameny vidět nebylo. Puch sílil a byla z něho cítit spálená barva nebo dehet nebo lak spolu s pálící se gumou. Rozječely se další sirény, ale tentokrát přitlumeně a z opačné strany, a uviděl jsem, jak vzhůru k obloze a směrem na skrytá okna vystříkl proud vody, dopadl do neviditelného ţáru a vyprskl v ohňostroji páry. Na chodnících dole se tísnily hloučky čumilů v košilích, kteří se snaţili dostat blíţ k ohni, a pak jsem viděl, jak dva policisté blokují ulici dřevěnými zátarasy. Hotelu ani nám nehrozilo ţádné nebezpečí, ale třásl jsem se úzkostí.

Právě v okamţiku, kdy jsem se opět otočil k Sophii, zvedla ke mně z postele oči a řekla: “Stingo, musím ti teď říct něco, co jsem ještě v ţivotě nikomu nepověděla. Nikdy.”

“Tak povídej.”

“Kdybys tohle nevěděl, vůbec bys o mně nic nepochopil. A já si uvědomuju, ţe to nakonec musím někomu vypovědět.”

“Tak mi to řekni, Sophie.”

“Nejdřív mi musíš dát něčeho napít.”

Bez nejmenšího zaváhání jsem šel do jejího kufru a vytáhl ze změti bavlněného a hedvábného prádla a šatů láhev whisky, kterou, jak jsem věděl, tam měla schovanou. Sophie, teď se můţeš opít,

zaslouţila sis to. Pak jsem šel do malé koupelničky a naplnil sklenku z umělé hmoty chorobně zelené barvy do půli vodou a donesl k posteli. Sophie sklenici dolila whiskou po okraj.

“Chceš taky?” zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou a vrátil se k oknu a sledoval hnědavé štiplavé chemické výpary vzdáleného ohně.

“Ten den, kdy jsem přijela do Osvětimi,” slyšel jsem vyprávět za svými zády, “bylo nádherně.

Právě kvetla forzýtie.”

Já se zrovna cpal v Raleigh v Severní Karolíně banány, pomyslel jsem si, coţ nebylo poprvé, co jsem poznal Sophii, ale moţná to bylo poprvé v ţivotě, kdy jsem si plně uvědomil podstatu té absurdity a její konečné a nesmazatelné hrůznosti.

“Ale víš, Stingo, tu zimu jednou večer Wanda jako by předpověděla nejen svou smrt, ale i moji smrt a smrt mých dětí.”

Nevzpomínám si jiţ přesně, kdy si začal reverend Entwistle při Sophiině líčení oněch událostí šeptat “Paneboţe, boţe můj!” Ale během jejího vyprávění, kdy nad nedalekými střechami vířila oblaka dýmu a nakonec jimi prorazil k nebi prudký jasný plamen, jsem si velmi dobře uvědomoval, ţe ta slova, která jsem začal tónem zboţné presbyteriánské prosby, nakonec pozbyla jakéhokoli smyslu. Čímţ chci říct, ţe ono “Paneboţe” nebo “Boţe můj”, nebo dokonce “Jeţíši Kriste”, slova, která jsem šeptal donekonečna, byla prázdná jako kterýkoli sen nějakého idiota o Bohu nebo jako myšlenka, ţe by nějaká taková Věc mohla vůbec existovat.

“Někdy jsem si myslívala, ţe všecko, co je na světě špatné, všecko zlo, které kdy kdo vynašel, nějak souvisí s mým otcem. Tu zimu tehdy ve Varšavě jsem nepociťovala za tatínka a za to, co napsal, ţádnou vinu. Ale zato jsem často zaţívala hroznou hanbu, coţ není totéţ jako vina. Hanba je špinavý pocit a člověk jej snáší hůř neţ vinu, a mně dělalo hrozné potíţe ţít a vidět, jak se přímo před mýma očima uskutečňují tatínkovy sny. Dověděla jsem se spoustu dalších věcí, protoţe jsem bydlela v jednom domě s Wandou, aspoň blízko u ní. Měla tolik zpráv o všem, co se kde děje, a já uţ věděla, ţe transportují tisíce Ţidů do Treblinky a Osvětimi. Nejdřív si všichni mysleli, ţe je tam odváţejí na práci, ale odbojáři měli výborné špehy a brzy jsme se dověděli pravdu, dověděli jsme se, jak je tráví v plynových komorách nebo spalují v pecích, a vůbec všechno. A to bylo přesně, co si přál můj otec – a já z toho úplně onemocněla.

Do fabriky na dehtový papír, kde jsem pracovala, jsem chodila buď pěšky, anebo jsem někdy jela tramvají kolem ghetta. Němci ještě z ghetta poslední kapku krve nevycedili, ale pilně na tom pracovali. Často jsem viděla celé zástupy Ţidů v řadách za sebou, s rukama zdviţenýma, a nacisti je před sebou postrkovali s namířenými puškami jako dobytek. Ti Ţidé vypadali strašně sešlí a bezmocní; jednou jsem musela aţ vystoupit z tramvaje, jak se mi udělalo špatně. A můj otec celou tu dobu jaksi – zřejmě ty hrůzy schvaloval, vlastně nejen schvaloval, ale jistým způsobem byl sám jejich tvůrcem. Uţ jsem to v sobě nemohla vydrţet a cítila jsem, ţe to musím někomu povědět. Ve Varšavě nikdo nic o mé minulosti a rodině nevěděl, ţila jsem pod svým manţelským jménem. A tak jsem se rozhodla říct o té… o té špatnosti Wandě.

A přesto… víš, a přesto, Stingo, jsem si musela přiznat jedno. Totiţ, ţe mě to neuvěřitelné, co se dělo s Ţidy, jaksi fascinuje. Neměla jsem odvahu říct si jasně, jaký je to vlastně cit. Vůbec to nebyl pocit nějak příjemný. A jestli uţ jej mám vylíčit, byl naprosto opačný – úděsný. A přesto kdyţ jsem šla zdálky kolem ghetta, zastavila jsem se a některé výjevy mě přímo přimrazily, třeba kdyţ jsem viděla, jak Ţidy organizovaně nahánějí do stáda. A pak jsem si uvědomila důvod, proč mě to všechno tak přitahuje, a ohromilo mě to. Skoro mi to vyrazilo dech. Totiţ já jsem tehdy náhle pochopila, ţe pokud Němci budou s to vynakládat tu nezměrnou energii na destrukci Ţidů – a byla to energie skutečně nadlidská –‚ budu já v bezpečí. Ne, vlastně ne v bezpečí, ale nebezpečí bude o něco menší. Ať jsme na tom byli sebehůř, byli jsme přece jen v daleko větším bezpečí neţ ti bezmocní, v pasti chycení Ţidé. A pokud k ničení Ţidů Němci odčerpávali tolik svých sil, měla jsem pocit, ţe jsem na tom s Janem a Evou o něco bezpečněji. A dokonce i Wanda a Josef s těmi všemi svými riskantními podniky. Ale z toho všeho mi bylo ještě víc hanba, a tak jsem se toho večera, o kterém ti teď vyprávím, rozhodla povědět všechno Wandě.

Pamatuju se, dojídaly jsme zrovna to naše skrovné jídlo – hrachovou a tuřínovou polévku s nějakým nepodařeným párkem – a mluvily jsme o vší hudbě, kterou jsme v ţivotě neměly moţnost slyšet. Pořád jsem během večeře svůj úmysl říct jí to tajemství odkládala, aţ jsem si nakonec dodala odvahy a řekla: ‚Wando, slyšelas někdy jméno Biegaski? Zbygniew Biegaski?"

Wandiny oči nejdřív nijak nezareagovaly. Pak: ‚Ano, myslíš toho fašistu, toho profesora z Krakova. Byl před válkou jistou dobu dost známý. Míval tady ve městě hysterické projevy proti Ţidům. Úplně jsem na něho zapomněla. Copak se s ním stalo? Nejspíš bude pracovat pro Němce."

‚Zemřel," řekla jsem. ‚Byl to můj otec."

Viděla jsem, jak se Wanda zachvěla. Venku i uvnitř byla hrozná zima. Na okno dopadal déšť se sněhem a vydávalo to zvuk, jako kdyţ plive. Vedle v pokoji leţely v posteli děti. Uloţila jsem je tam proto, ţe mi dole v bytě došlo topení, uhlí i dřevo, a Wanda měla na posteli tlustou peřinu a pod tou jim bylo teplo. Hleděla jsem na Wandu, ale z obličeje jsem jí ţádný citový vzruch nevyčetla. Po chvilce řekla: ‚Takţe to byl tvůj otec. To muselo být zvláštní, mít otce, který je takovýhle člověk. Jaký byl?"

Její reakce mě překvapila, zdálo se mi, ţe to bere hrozně klidně a přirozeně. Myslím, ţe z lidí z jejich varšavské skupiny udělala ona pro Ţidy nejvíc – anebo se aspoň ze všech nejvíc snaţila Ţidům pomoci, bylo to tak těţké. Dalo by se říct, ţe to byla její specialita, pomáhat ghettu. Byla přesvědčená, ţe kdo zrazuje Ţidy, kdo zradí jednoho jediného Ţida, zrazuje Polsko. To Wanda přiměla Josefa, aby začal likvidovat Poláky, kteří Ţidy udávali. Byla v tom ohledu úţasně bojovná, tak strašně oddaná věci, řekla bych socialistka. Ale zřejmě ji to nijak nešokovalo, kdyţ se dověděla, co byl můj otec, a vůbec neměla pocit, ţe bych já tím mohla být nějak – nakaţená. Řekla jsem jí:

‚Je mi to hrozně zatěţko, kdyţ o něm mám mluvit." A ona mi na to řekla velmi šetrně: ‚Tak o něm nemluv, děvenko. Mně je jedno, kdo byl tvůj otec. Za jeho mizerné hříchy tě nikdo vinit nemůţe."

Pak jsem jí řekla: ‚Víš, je to zvláštní. Zabili ho Němci, v Reichu. V Sachsenhausenu."

Ale ani to – ano, ani tato ironie na ni neudělala ţádný dojem. Jen zamţikala a prohrábla si vlasy.

Měla rezaté uzlíkovaté vlasy, bez jakéhokoli lesku – zašlé a chomáčkovité, protoţe jedla ubohou stravu. Jen podotkla: “Schytal to tehdy zřejmě jako ostatní členové Jagellonské univerzity, zrovna kdyţ začala okupace.”

Řekla jsem jí: ‚Ano, a můj muţ taky. Nikdy jsem ti o tom neřekla. Byl tatínkův ţák. Nenáviděla jsem ho. Lhala jsem ti. Doufám, ţe mi to odpustíš, kdyţ jsem ti řekla, ţe padl během invaze."

A chtěla jsem to dokončit – myslím svou omluvu, ale Wanda mě přerušila. Zapálila si cigaretu, pamatuju se, kdyţ se dostala k cigaretám, kouřila jako posedlá. A řekla: ‚Zosio, děvče, na tom přece nezáleţí. Proboha, myslíš si, ţe mi nějak sejde na tom, kdo byli? Záleţí přece na tobě. Tvůj manţel by mohl být třeba gorila a tatínek Joseph Goebbels, a ty bys byla pořád moje nejmilejší přítelkyně." Šla k oknu a stáhla záclonu. To dělala, jen kdyţ hrozilo nějaké nebezpečí. Byt byl v pátém poschodí, ale celá budova čněla přímo uprostřed vybombardovaných ulic, takţe všecko, co se tam dělo, mohli Němci snadno pozorovat. A Wanda v tom ohledu nikdy neriskovala. Pamatuju, ţe se podívala na hodinky a řekla: ‚Za chvilku budeme mít návštěvu. Dva ţidovští předáci z ghetta.

Přijdou si pro pistole."

Vzpomínám si, jak jsem si pomyslela: Paneboţe na nebesích! Vţdycky, kdyţ se Wanda zmínila o zbraních nebo o tajných schůzkách či o nějakém nebezpečí nebo ţe by ji mohli Němci nějak zaskočit, rozbušilo se mi srdce jako blázen a dělalo se mi aţ špatně. Kdyţ člověka chytili, jak pomáhá Ţidům, znamenalo to smrt, víš. Vyvstal na mně pot a padla na mě slabost – paneboţe, jak já jsem byla zbabělá. Jen jsem doufala, ţe si Wanda toho všeho na mně nevšimne, a vţdycky kdyţ

jsem tohle pocítila, napadlo mě, jestli to není nějaká další špatná vlastnost, kterou jsem zdědila po tatínkovi. Ale Wanda uţ vyprávěla: ‚Dověděla jsem se o jednom tom ţidovském vůdci tajně, přes naše lidi. Je prý to hrozně statečný typ a schopný. Ale je dost zoufalý. On totiţ teď existuje jistý odboj, jenţe dezorganizovaný. Poslal naší skupině zprávu, ţe v ghettu brzy vypukne v plné šíři povstání. Uţ jsme jednali i s jinými, ale tenhle chlapík, to je učiněné dynamo – autorita. Myslím, ţe se jmenuje Feldshon."

Chvíli jsme na ty dva Ţidy čekali, ale nešli. Wanda mi řekla, ţe pistole jsou ukryté ve sklepě.

Zašla jsem se podívat do loţnice na děti. I v loţnici řezal ledový vzduch. Janovi i Evě se nad hlavičkami vznášely obláčky páry. Bylo slyšet, jak skulinami v okenním rámu hvízdá vítr. Ale peřina byla obrovská, polská peřina plněná husím peřím, a ta děti chránila, jako kdyby se topilo.

Pamatuju si, jak jsem si přála, abych tak někde mohla sehnat do bytu na druhý den trochu uhlí nebo dřeva. Venku za oknem byla neuvěřitelně černá tma, celé město tonulo v temnotách. A já se třásla zimou. Eva se mi ten večer zdála nastydlá a bolelo ji v uchu a dlouho nemohla usnout. A měla dost velké bolesti. Ale Wanda vyhrabala nějaký aspirin, tenkrát byl vzácný – jenţe Wanda sehnala téměř všechno –‚ a Eva pak usnula. Ráno jsem se pomodlila, aby ji ta nemoc i bolesti přešly. Pak jsem slyšela, jak někdo zaklepal, a vrátila jsem se do obývacího pokoje.

Na toho druhého ţidovského předáka se zvlášť nepamatuju – moc toho nenamluvil –‚ ale pamatuju se na Feldshona. Byl statnější, měl pískové vlasy a řekla bych, ţe byl tak pětačtyřicátník a měl takové pronikavé inteligentní oči. Ty se člověku podívaly kamsi aţ na dno duše, i těmi tlustými skly, pamatuju, ţe jedno sklo bylo prasklé a slepené. Vzpomínám si, jak ale byl pod vší tou zdvořilostí navztekaný. Celý najeţený a úplně to v něm vřelo zlostí, přestoţe se pořád choval slušně. Hned Wandě řekl: ‚Teď vám zaplatit za ty zbraně nemůţu!" Moc jsem jeho polštině nerozuměla, byla hrozně nejasná a zamotaná. ‚Ale určitě zaplatím brzy," ubezpečoval ji hlasem přiškrceným zlostí, ‚ale teď ne."

Wanda je oba pozvala, aby se posadili, a začala mluvit německy. Nejdřív řekla docela bez ohledu: ‚Mluvíte polsky jako Němec. Můţete s námi mluvit německy, nebo jestli chcete jidiš…"

Ale on jí skočil podráţděně do řeči dokonalou němčinou: ‚Nač bychom mluvili jidiš! Mluvil jsem německy, ještě jste nebyla ani na světě…"

Ale Wanda ho hned přerušila: ‚Není třeba si tady věci dalekosáhle vysvětlovat. Mluvte německy.

Moje přítelkyně i já mluvíme obě. Za ty pistole nám nemusíte platit vůbec, a zvlášť uţ ne teď.

Stejně se ukradly SS a my bychom od vás za takovýchhle okolností přece nemohli chtít nějaké peníze. Nakonec máme jisté fondy. O penězích budem mluvit jindy." Posadili jsme se. Wanda seděla vedle Feldshona pod tou chabou ţárovkou. Světlo bylo ţlutavé a ţárovka jen blikala, nevěděli jsme, jak dlouho vůbec vydrţí. Wanda nabídla Feldshonovi a tomu druhému Ţidovi cigarety. Oba si vzali. Řekla: ‚To jsou jugoslávské cigarety, taky ukradené Němcům. Světlo můţe zhasnout kaţdou chvíli, takţe k věci. Ale nejdřív se potřebuju něco dovědět. Co vy jste vlastně zač, Feldshone? Chci vědět, s kým jednám, a mám na to právo. Takţe to vyklopte. Moţná ţe spolu nějakou dobu budem mít co dělat."

Víš, ta naprostá přímost, s jakou Wanda s lidmi jednala, to bylo něco pozoruhodného – a s kaţdým, s úplně cizími lidmi. Řekla bych, ţe to byla jakási drsná nebojácnost a v tom smyslu si počínala jako chlap, ale přitom v ní vţdycky bylo cosi mladistvého a ţenského, jakási měkkost, pro kterou jí to všecko prošlo. Tenkrát jsem se na ni zahleděla. Vypadala hrozně… utahaná, asi tak byste to vyjádřili, viď. Dvě noci nespala, jen pracovala, pořád v jednom kole, pořád v nebezpečí.

Hodně času jí zabrala práce na ilegálních novinách; a to bylo hrozně nebezpečné. Říkala jsem ti, myslím, ţe nebyla ţádná krasavice – měla takový mléčně bledý pihovatý obličej a velkou bradu –‚

ale vyzařoval z ní jakýsi magnetismus, který ji úplně proměnil, ţe byla zvláštním způsobem přitaţlivá. Prohlíţela jsem si ji – v obličeji měla týţ nasupený výraz jako Feldshon –‚ a síla toho výrazu bylo napohled něco nesmírně pozoruhodného. Hypnotického.

Feldshon začal: ‚Narodil jsem se v Bydhošti, ale rodiče mě vzali do Německa, ještě jako malého." Pak z jeho hlasu zase zazněla zlost a sarkastický tón. ‚To je taky důvod, proč mluvím tak mizerně polsky. Musím přiznat, ţe někteří z nás mluví polsky v ghettu co nejméně. Bylo by příjemnější mluvit jiným jazykem neţ jazykem utlačovatele. Tibetštinou? Eskymáčtinou?" Pak dodal mírněji: ‚Promiňte, ţe odbíhám. Vyrostl jsem v Hamburku a tam jsem taky chodil do školy a studoval. Byl jsem jedním z prvních studentů na nové univerzitě. Později jsem se stal profesorem na gymnáziu. Ve Würzburgu. Učil jsem francouzskou a anglickou literaturu. Tam jsem taky působil, kdyţ mě zatkli. Kdyţ zjistili, ţe jsem se narodil v Polsku, poslali mě sem, to bylo v roce 1938, s manţelkou i dcerou a ještě s několika dalšími Ţidy polského původu." Odmlčel se a pak dodal hořce: ‚Utekli jsme před nacismem, ale teď ho tady máme na krku taky. Jenţe koho se mám

bát víc, nacistů, nebo Poláků – Poláků, které bych měl pokládat za své rodáky? Ale aspoň vím, čeho jsou nacisté schopni."

Wanda jako by jeho poslední slova nebrala na vědomí. Začala o pistolích. Řekla jim, ţe jsou ve sklepě, zabalené v tuhém papíru. Je tam taky bednička s municí. Podívala se na hodinky a řekla, ţe přesně za čtvrt hodiny budou dole dva členové Zemské armády a ti ţe přenesou bedničky do chodby. Mají smluvený signál. Aţ jej uslyší, dá znamení Feldshonovi a tomu druhému Ţidovi.

Ihned odejdou z bytu a sejdou dolů do chodby, kde na ně budou čekat jejich balíky. A pak musí z domu co nejrychleji odejít. Říkala tenkrát, pamatuju se, ţe by je chtěla na něco upozornit. Jedna pistole – byly to lugery – má prý porouchaný zápalník nebo něco, ale prý se hned, jak to bude moţné, postará o náhradní.

Feldshon se pak zeptal: ‚Ještě jste nám neřekla, kolik kusů toho je."

Wanda se na něho podívala: ‚Myslela jsem, ţe uţ to víte. Tři automatické pistole Lugery.

Feldshonovi úplně ztuhla tvář, byl bílý jako křída. ‚Tomu nemůţu věřit," zašeptal. ‚Říkali, ţe dostanu aspoň tucet pistolí, moţná patnáct. A taky nějaké granáty. Tomu snad nemůţu věřit!"

Viděla jsem, jak ho to rozvzteklilo, ale zřejmě jej to téţ naplnilo zoufalstvím. Zavrtěl hlavou. ‚Tři lugery a jeden s porouchaným zápalníkem. Paneboţe!"

Wanda k tomu dodala velice věcně – viděla jsem, ţe se sama musí ovládat: ‚Za daných okolností jsme víc udělat nemohli. Budeme se snaţit sehnat další. Myslím, ţe seţeneme. Je tam čtyři sta dávek munice. Kdyţ budete potřebovat další, budeme se snaţit sehnat vám ji taky."

Feldshon najednou řekl mírnějším, trochu omluvným hlasem: ‚Doufám, ţe mi prominete tu reakci. Prostě jsem věřil, ţe dostaneme víc, a je to pro mě zklamání. A ještě k tomu jsem se dnes pokoušel jednat s další podzemní skupinou a zjistit, jestli bychom se taky mohli spolehnout na nějakou pomoc." Odmlčel se a díval se na Wandu s výrazem rozhořčení. ‚Ale bylo to něco příšerného – neuvěřitelné! Banda oţralů! Ve skutečnosti se nám vysmáli a jenom si z nás utahovali

– ano, a dělalo jim to moc dobře, kdyţ se nám mohli vysmívat a pošklebovat. Nadávali nám Ţidáků! A to byli prosím Poláci."

Wanda se zeptala zase tím věcným hlasem: ‚Co to bylo za lidi?"

‚Říkají si zkratkou ONR. Ale včera jsem měl stejné potíţe s jinou polskou ilegální skupinou."

Podíval se na Wandu pohledem plným zlosti a zoufalství: ‚A já dostanu tři pistole, výsměch a pošklebky nádavkem. A s tím se mám postavit dvaceti tisícům nacistů. Paneboţe, co se to děje?"

Feldshon Wandu zřejmě rozvzteklil, to jsem viděla, byla rozezlená na všecko – na celý ţivot.

‚ONR je banda kolaborantů! Fanatici. Fašisti. To byste se jako Ţid dočkal větších sympatií u ukrajinských nacistů nebo u Hanse Franka. Ale musím vás varovat ještě před něčím. Komunisti jsou někdy stejní. I horší. Kdybyste potkal Rudé partyzány, co jim velí Korczynski, riskujete, ţe vás na místě zastřelí."

‚To je neuvěřitelné!" zavrtěl hlavou Feldshon. ‚Jsem vám za ty tři pistole vděčný, ale nevidíte, jak se mi tomu všemu chce smát? Tady se děje cosi, čemu se člověku prostě nechce věřit. Četla jste Lorda Jima? O tom důstojníkovi, který opustí potápějící se loď a skočí do záchranného člunu, zatímco ostatní pasaţéři zůstanou bez pomoci napospas svému osudu? Promiňte mi tuhle poznámku, ale mně prostě připadá, ţe se tady děje úplně totéţ. Naši vlastní rodáci nás nechávají utopit!"

Viděla jsem, ţe se Wanda opřela konečky prstů o stůl a naklonila se k Feldshonovi. Opět se snaţila ovládat, ale všimla jsem si, jak je to pro ni těţké. Byla bledá a vyčerpaná. A začala mluvit hlasem plným zoufalství. ‚Feldshone, buď jste hlupák nebo jste naivní nebo obojí. I kdyţ

pochybuju, ţe kdo si cení Conrada, můţe být hloupý, takţe musíte být naivní. Snad jste proboha nezapomněl, ţe Polsko je antisemitská země. Sám jste před chvílí uţil slova utlačovatel. Ţijete v národě, který prakticky vynalezl antisemitismus, ţijete v ghettu, o jehoţ původ jsme se zaslouţili my, Poláci, takţe jak jste mohl od svých rodáků čekat nějakou pomoc? Jak jste mohl vůbec něco čekat od někoho jiného neţ od nás, od hrstky lidí, kteří z nějakých důvodů chtějí něco udělat – z idealismu, morálního přesvědčení nebo z prostě lidské solidarity, jedno proč – a chtějí pomoct zachránit aspoň některé vaše ţivoty? Paneboţe, Feldshone, vaši rodiče zřejmě odjeli z Polska, aby

se zbavili všech těch lidí, co nenávidí Ţidy. Chudáci určitě nevěděli, ţe ta vřelá, přizpůsobivá, Ţidy milující humanistická náruč Německa se promění v oheň a led a vyvrhne vás taky. Nemohli tušit, ţe aţ se vrátíte do Polska, budou tam na vás, na vaši ţenu i dceru čekat stejní štváči plní nenávisti k Ţidům a budou připravení udupat vás v prach. Tohle je krutá země, Feldshone. Naučila se být za ta léta tak krutou, protoţe tolikrát poznala, jak chutná poráţka. Proti všemu tomu Drecku, co se píše v evangeliu, nevzbuzuje příkoří pochopení a soucit, ale krutost. A poraţení lidé jako Poláci dovedou být krajně krutí k ostatním lidem, kteří se vyčlenili stranou jako vy Ţidé. Překvapuje mě, ţe jste unikl té bandě Oneráků jen s nadávkami!" Na okamţik ustala a pak řekla: ‚Nepřipadá vám to divné, ţe tuhle zem pořád ještě miluju víc, neţ dovedu vyjádřit – víc neţ vlastní ţivot –‚ a kdybych musela, ţe bych pro ni ráda za deset minut od téhle chvíle zemřela?"

Feldshon se podíval na Wandu ţhnoucími zraky: ‚Víte, rád bych to pokládal za něco divného, ale nemůţu, protoţe bych za tu zem sám taky dal ţivot."

Začala jsem mít o Wandu strach. Nikdy jsem ji neviděla ještě tak unavenou, a řekla bych, tak rozjitřenou. Hrozně pracovala, málo jedla a někdy ani nespala. Chvílemi jí selhával hlas a viděla jsem, jak se jí prsty opřené o stůl chvějí. Zavřela oči, okamţik je neotvírala a jen se třásla a trochu se kymácela. Její hlas zněl chraptivě, unaveně a nesmírně smutně. ‚Mluvil jste o Lordu Jimovi, tu kníţku náhodou znám. Myslím, ţe srovnání sedí, ale nějak jste zapomněl na závěr. Zapomněl jste myslím na to, jak se nakonec hrdina za svou zradu vykoupí smrtí. Je to snad moc, kdyţ si člověk myslí, ţe někteří z nás Poláků budou s to vykoupit zradu vás, Ţidů, které se dopustili moji rodáci? I kdyţ vás náš boj třeba nezachrání? To je jedno. Ať uţ vás zachrání nebo ne, já sama za sebe budu spokojená, ţe jsme se aspoň snaţili – svým utrpením a třeba i svou smrtí."

Po chvilce Wanda řekla: ‚Nechtěla jsem vás urazit, Feldshone. Jste statečný člověk, to je jasné.

Riskoval jste ţivot, ţe jste sem dnes přišel. Vím, co proděláváte. Věděla jsem to uţ od minulého léta, kdyţ jsem viděla první fotografie propašované z Treblinky. Viděla jsem je jako jedna z prvních a jako všichni ostatní jsem jim nejdříve nevěřila. Teď jim věřím. Vaši zkoušku nemůţe co do hrůzy nic překonat. Vţdycky, kdyţ se dostanu blízko ke ghettu, musím si vzpomenout na krysy v sudu, do kterých začne nějaký šílenec střílet pistolí. Tak mi připadá vaše bezmocnost. Máme sice víc volnosti neţ vy Ţidé – o hodně víc, můţeme se svobodněji pohybovat, nehrozí nám přece jen tak bezprostřední nebezpečí –‚ ale přesto jsme denně v nepřátelském obklíčení. Nejsme sice jako ty krysy v sudu, ale jsme jako krysy v hořícím domě. Můţeme utéct před plameny, najít si nějaké chladné místečko, sejít do sklepa, kde je to bezpečnější. Několik málo nás můţe dokonce z toho stavení uniknout. Denně nás spousta uhoří zaţiva, ale je to veliká budova a ţe je nás hodně, to je taky často naše spása. Oheň nás nemůţe zničit všechny, a taky moţná jednou uhasne. A jestli uhasne, hodně nás přeţije. Ale v tom sudu – v sudu nezůstane naţivu skoro jediná krysa." Wanda se zhluboka nadýchla a podívala se zpříma na Feldshona. ‚Já se vás zeptám na jedno, Feldshone.

Kolik můţete čekat od těch vyděšených krys v tom domě soucitu s krysami venku v sudu – s krysami, s kterými se tak jako tak nikdy necítily nijak spřízněné?"

Feldshon na Wandu jen hleděl. Uţ několik minut od ní neodtrhl oči. Neřekl nic.

Wanda se pak podívala na hodinky: ‚Přesně za čtyři minuty uslyšíme zapískání. To znamená, ţe vy dva se seberete a půjdete dolů. Vaše balíky budou u dveří." Kdyţ to řekla, pokračovala: ‚Před třemi dny jsem vyjednávala s jedním člověkem z ghetta. Nebudu zmiňovat jméno, není to zapotřebí. Stačí, kdyţ řeknu, ţe je to vůdce jedné frakce, která jde silně proti vám a vaší skupině.

Myslím, ţe je to básník anebo píše romány. Docela mi byl sympatický, ale jedno, co říkal, se mi příčí. To, co říkal o Ţidech, bylo to tak nafoukle patetické. Uţil výraz »naše drahé dědictví trpitelského údělu«."

V tu chvíli jí Feldshon skočil do řeči a řekl něco, co nás aţ trochu rozesmálo. Dokonce i Wanda se tomu usmála: ‚To mohl být jedině Lewental. Moses Lewental. To je přece takový šmolc.„

Ale Wanda pak řekla: ‚Ta myšlenka, ţe utrpení by někomu mohlo být drahé, se mi protiví. V

téhle válce trpí všichni – Ţidé, Poláci, cikáni, Rusové, Češi, Jugoslávci a všichni ostatní. Kaţdý je oběť. Ţidé jsou oběti jiných obětí, a v tom je ten hlavní rozdíl. Ale ţádné utrpení nemůţe být nikomu drahé a všichni umírají hloupou, nesmyslnou smrtí. Neţ půjdete, ukáţu vám nějaké

fotografie. Kdyţ jsem mluvila s Lewentalem, měla jsem je v kapse. Zrovna jsem je dostala. Chtěla jsem mu je ukázat, ale z nějakého důvodu jsem to neudělala. Ukáţu je vám."

Pak najednou zhaslo světlo, ţárovka doblikala. Strachy mě aţ píchlo u srdce. Někdy prostě jen vysadila elektrika. Jindy ji ale vypínali sami Němci, kdyţ obkličovali nějaký dům a pochytávali pak lidi při reflektorech. Chvíli jsme zůstali tiše. Od malého roštu v kamnech šlo trochu záře. Kdyţ

si Wanda byla jistá, ţe to je výpadek proudu, rozsvítila svíčku. Já se ještě pořád třásla, ale Wanda uţ zatím hodila na stůl ke svíčce několik fotografií a řekla: ‚Podívejte se na tohle."

Všichni jsme se sklonili, abychom se na fotografie podívali. Nejdřív jsem nemohla rozeznat, co na nich je, jen něco jako hromada kůlů – obrovská masa kůlů, jako kdyţ útlých kmínků. Pak jsem ale poznala, co to je – pohled k nesnesení, nákladní vagon plný mrtvých dětí, desítky, moţná stovka, všechny v jedné strnulé chaotické mase, coţ mohlo být jedině tím, ţe prostě zmrzly. Na ostatních fotografiích bylo totéţ – další nákladní vagony s desítkami a desítkami dětí, všechny strnulé, zmrzlé.

‚To nejsou ţidovské děti," řekla Wanda, ‚to jsou malé polské děti, ţádné nebude mít víc neţ

dvanáct. To jsou ty malé myši, které to nezvládly, zachránit se v hořícím domě. Tyhle fotografie pořídili členové Zemské armády, násilím dobytčáky otevřeli někde na vedlejší koleji mezi Zamoscem a Lublinem. Těch dětí je na fotografiích několik set, z jednoho vlaku. Takových vlaků odstavených na vedlejší kolej, kde děti zemřely hlady anebo pomrzly, bylo víc. To je malý příklad.

Takovou smrtí zemřely tisíce."

Nikdo nepromluvil. Všichni jsme jen hlasitě dýchali, ale nikdo neřekl jediné slovo. Nakonec promluvila zase Wanda a poprvé za tu dobu měla hlas skutečně zadrhnutý a nejistý – bylo z něho jasně slyšet vyčerpání a ţal. ‚Pořád ještě nevíme, odkud ty děti jely, ale víme, kdo jsou. S největší pravděpodobností předpokládáme, ţe to jsou odmítnuté děti z germanizačního projektu, z akce Lebensborn. Domníváme se, ţe pocházejí z kraje odněkud kolem Zamosce. Dověděla jsem se, ţe těch dětí byly tisíce a byly odebrány rodičům, ale pak Němcům po stránce rasové nevyhovovaly, a tak je odeslali do Majdanku nebo do Osvětimi, kde s nimi měli nějak naloţit – coţ znamená zlikvidovat je. Ale děti tam nedojely. Během cesty vlak odstavili, jako řadu dalších, na vedlejší kolej, kde děti měly umřít způsobem, jaký vidíte tady. Jiné zemřely hlady, a ještě víc se jich v těch hermeticky uzavřených vozech zadusilo. Jen v kraji kolem Zamosce zmizelo třicet tisíc polských dětí. Z nich tisíce a tisíce poumíraly. To je taky masové vraţdění, Feldshone." Přejela si rukama oči a řekla: ‚Chtěla jsem vám povědět o dospělých, o tisících nevinných muţů a ţen, které Němci vyvraţdili přímo v Zamosci. Ale nemůţu. Jsem hrozně unavená, a najednou se mi z toho točí hlava. Ty děti, to stačí."

Wanda se trochu zapotácela. Pamatuju, ţe jsem ji chytila za loket a snaţila se ji donutit, aby se posadila. Ale hovořila při světle svíčky tím svým smutně monotónním hlasem jako v transu dál.

‚Vás nacisté nenávidí ze všeho nejvíc, Feldshone, a vy taky budete trpět ze všech nejkrutěji, ale u Ţidů se nezastaví. Myslíte, ţe přestanou, aţ skončí s vámi, ţe si umyjí ruce a uzavřou s ostatním světem mír? Jestli podléháte takové iluzi, pak podceňujete zlo, které v nacistech vězí. Protoţe aţ

odrovnají vás, vrhnou se na mě. Pak tady na tu moji hezkou blonďatou přítelkyni a udělají s ní přesně to, co udělali s vámi. A její děti nebudou šetřit o nic víc, neţ šetřili tyhle zmrzlé chudáky na těch obrázcích."“

V tom potemnělém washingtonském pokojíku velikosti krabice od bot jsme si se Sophií téměř maně vyměnili místa, takţe na posteli jsem teď leţel já a hleděl do stropu, zatímco ona stála jako já dřív u okna a zadumaně upírala zraky na vzdálený poţár. Na chvíli se odmlčela a já jsem pozoroval ze strany její tvář, hluboce ponořenou ve vzpomínání, s pohledem upřeným na zakouřený horizont.

V tichu jsem jen slyšel vrkání a bublání holubů venku na okenní římse a tlumený hluk z míst, kde lidé bojovali s poţárem. Na kostele odbíjel zvon: byly čtyři.

Sophie nakonec opět promluvila: “Jak jsem ti uţ říkala, příští rok vzali Wandu, mučili ji, nakonec pověsili na hák a nechali ji oběsit. Kdyţ jsem se to dověděla, moc jsem se o ní napřemýšlela, ale nejvíc jsem na ni vzpomínala, jak jsem ji viděla ten večer ve Varšavě. V duchu jsem si ji vţdycky vybavila, jak tam zůstala sedět u stolu, kdyţ Feldshon s tím druhým člověkem odešli pro pistole,

obličej měla zabořený v rukách, byla úplně vyčerpaná a plakala. To je zvláštní, předtím jsem ji nikdy plakat neviděla. Myslím, ţe to vţdycky pokládala za slabost. Ale pamatuju, stála jsem nad ní, ruku jsem měla poloţenou na jejím rameni a hleděla na ni, jak pláče. Byla tak hrozně mladá, v mém věku. A tak statečná.

Byla lesbička, Stingo. Na tom ovšem vůbec nezáleţí, jaká byla, ani tehdy na tom nezáleţelo. Ale myslela jsem si, ţe bys to měl vědět, kdyţ uţ jsem ti toho tolik pověděla o všem ostatním. Jednou dvakrát jsme spolu spaly – snad ti to taky mám říct –‚ ale myslím, ţe to vlastně nic neznamenalo.

Ona v hloubi srdce věděla, ţe já – hm, ţe to pro mě není, a tak uţ mě k tomu nikdy nenutila. Nikdy se na mě nezlobila. Já ji měla moc ráda, protoţe byla lepší neţ já a neuvěřitelně statečná.

Takţe Wanda předpověděla svou vlastní smrt, i mou smrt a smrt mých dětí. Usnula na stole s hlavou sloţenou v rukách. Nechtěla jsem ji v tu chvíli rušit a přemýšlela jsem o tom, co řekla o mých dětech a o těch fotografiích zmrzlých tělíček – a najednou mě z toho popadla hrůza a děs jako ještě nikdy, i kdyţ jsem měla mockrát sebepříšernější nálady, nálady, které měly pachuť smrti.

Šla jsem do pokoje, kde spaly moje děti. Wandina slova na mě silně zapůsobila, a i kdyţ jsem věděla, ţe bych to neměla dělat, vzbudila jsem Jana a Evu, vzala je do náruče a přitiskla k sobě.

Byli těţcí, rozespalí, kňourali a cosi šeptali, a přitom mi zas připadali aţ nepochopitelně lehcí, jak jsem je s tou svou podivně zoufalou touhou drţela oba v náručí. A tak jsem tam zůstala s tím děsem a beznadějí nad Wandinými slovy o budoucnosti, a přitom jsem věděla, ţe má pravdu a ţe já proti něčemu tak zrůdnému a obrovitému vůbec nic nesvedu.

Za oknem byla studená tma, ve Varšavě se nikde nesvítilo, bylo to město nevypsatelné zimy a tmy, všude jen černo a mrznoucí vlhký sníh a hrozně fičelo. Pamatuju se, ţe jsem otevřela okno a pustila dovnitř mráz a vítr. Nedovedu ti vypovědět, jak málo stačilo, abych se tenkrát vrhla s dětmi do té tmy – anebo kolikrát jsem si pak od té doby krutě vyčítala, ţe jsem to neudělala.”

Vagon, kterým jela Sophie s dětmi a Wanda do Osvětimi (spolu se směsicí dalších Poláků z odboje nebo prostě lidí chycených při posledním zátahu) byl zvláštní. Nebyl to ani nákladní vagon, ani dobytčí vůz, jaké Němci uţívali při transportech obvykle. Byl to kupodivu starý, ale stále ještě slouţící salonní vůz s uličkou vykrytou kobercem, uzavřenými kupé, umývárnami a malými kosočtvercovými kovovými tabulkami v polštině, francouzštině, ruštině a němčině na kaţdém okénku, které nabádaly cestující, aby se nenahýbali ven. Podle vybavení – byla tu sice hodně ošumělá, ale pořád pohodlná sedadla, zdobené, ale jiţ zašlé lustříky – viděla Sophie, ţe ten parádní vagon zřejmě kdysi vozil cestující první třídy; aţ na jednu odlišnost by to mohl být docela dobře vůz, jakým je tatínek, který si vţdycky potrpěl na cestování na úrovni, vozíval, kdyţ byla malé děvčátko, do Vídně nebo do Berlína.

Ta odlišnost – tak odpudivá a skličující, ţe jen zalapala po dechu, kdyţ ji zjistila – spočívala v tom, ţe všechna okna byla pevně zatlučena prkny. Další rozdíl pak byl, ţe do kaţdého oddělení pro šest osm cestujících Němci nacpali nejméně patnáct šestnáct lidí spolu se zavazadly, která si někteří s sebou nesli. V tom chatrném světle tam pak stálo anebo se v tom zoufale nedostatečném prostoru všelijak zkrouceně tísnilo přes půl tuctu vězňů obojího pohlaví a všichni se drţeli jeden druhého, protoţe vlak neustále brzdil anebo zase zrychloval, takţe vězňové často padali sedícím do klína. Několik čilých odbojářů se ujalo organizace. Dohodlo se, jak se budou sedící a stojící střídat; to sice byla úleva, ale nic nemohlo odpomoci tomu dusivému horku a nakyslému pachu z natlačených lidských těl, jaký tu přetrvával po celou cestu. Krutá muka to sice nebyla, ale očistec, trýznivé vězení. Jan a Eva byli jedinými dětmi v oddělení; střídali se a seděli Sophii a dalším vězňům na klíně. V té cele téměř bez světla se nejméně jeden člověk pozvracel a byl to tvrdý zoufalý boj, kdyţ se někdo chtěl protlačit z kupé přeplněnou uličkou na záchod. “To uţ je lepší náklaďák,” vzpomínala Sophie, jak někdo povzdechl, “tam se člověk můţe aspoň natáhnout.” Bylo to zvláštní, ale ve srovnání s ostatními transporty, křiţujícími tou dobou za svým hrůzným cílem Evropu a zdrţovanými, odstavovanými na vedlejší trati a věčně trčícími na tisíci mrtvých křiţovatek prostoru a času, netrvala Sophiina cesta zas tak neskutečně dlouho: jízda, která se mohla odbýt za dopoledne, od šesti do dvanácti, si nevyţádala několik dní, ale jen třicet hodin.

Sophie se mi několikrát přiznala, ţe její chování vţdycky spíš určovala tajná přání, a tak i teď ji

přece jen trochu upokojilo, ţe ji Němci spolu s dalšími vězni naloţili do tohoto nezvyklého dopravního prostředku. Obecně se vědělo, ţe nacisté posílají lidi do koncentračních táborů v nákladních a dobytčích vagonech. A kdyţ tedy byla s Janem a Evou ve vlaku, rychle zavrhla logickou, bleskem vyvstavší myšlenku, ţe její věznitelé pouţívají tohoto lepšího, i kdyţ ošumělého vozu prostě proto, ţe se zrovna hodí a je k dispozici (stačilo podívat se na ta nouzově zabedněná okna). Místo toho si vymyslela poněkud útěšnější vysvětlení, a sice ţe tyto téměř salonní dopravní prostředky, v jakých pospávali a poklimbávali před válkou zámoţnější Poláci a bohatí turisté, teď přec jen znamenají určité privilegium, moţnost, ţe se s ní bude zacházet líp neţ s 1800 Ţidy z Malkinie v přední části vlaku, kteří byli po řadu dnů nacpáni a zavřeni v černých dobytčácích.

Samozřejmě ţe to všechno byl stejný bláhový (a zároveň nízký) výmysl fantazie, jaký si vymyslela o ghettu: ţe totiţ pouhá přítomnost Ţidů a práce, kterou mají nacisté s jejich likvidací, přece jen bude na prospěch jejímu bezpečí. A bezpečí Jana a Evy.

Ze jména Osvětim – Auschwitz – které se neslo pošeptmu vozem, se jí udělalo mdlo a zmocnil se jí strach, ale nicméně nepochybovala, ţe přesně tam vlak míří. Úzký paprsek světla, který jí padl do oka, ji upozornil na malou štěrbinu v prkně, jímţ bylo okno zatlučeno, a během první hodiny cesty byla s to určit v jitřním světle směr: jih. Jedou na jih kolem vesnic, jeţ se tísní v okolí Varšavy jako její předměstí, na jih krajem zelených polí a luk a březových hájů, na jih směrem na Krakov. Ze všech pravděpodobných míst na jihu mohli jet pouze do Osvětimi a Sophie si vzpomínala, jaké se jí zmocňovalo zoufalství, kdyţ si to na své vlastní oči ověřovala. Osvětim měla hrůznou pověst, zlou, úděsnou. I kdyţ se ve vězení gestapa většina dohadů shodovala, ţe je odvezou do Osvětimi, doufala Sophie a v duchu se modlila, aby to byl nějaký pracovní tábor v Německu, kam uţ Němci transportovali tolik Poláků a kde nebyly podmínky podle toho, co se říkalo, tak brutální a tak tvrdé.

Čím jasněji a nevyhnutelněji však před Sophií vyvstávala ve vlaku představa Osvětimi, tím silněji ji začínalo dusit vědomí, ţe je obětí okolností, ţe ji tak trestá vlastně náhodný sběh událostí. Pořád si opakovala: Já sem nepatřím. Kdyby ji byla nepotkala ta nešťastná náhoda, ţe ji zatkli v touţ

dobu jako tolik členů Zemské armády (coţ byla hrozná smůla komplikovaná ještě její známostí s Wandou a jejich společným bydlištěm, přestoţe Sophie sama pro Zemskou armádu nehnula prstem), mohli ji odsoudit pro váţný přečin pašování masa, ale rozhodně ne pro daleko těţší zločinnou podvratnou činnost, a moţná ţe by vůbec teď do místa tak příšerně zlověstného ani nejela. Ale uvědomila si ještě jinou ironii: ji vlastně vůbec nijak neodsoudili, jen ji vyslechli a pak na ni zapomněli. Přihodili ji nazdařbůh k těmhle partyzánům a ona tu vlastně nebyla ani tak obětí trestající spravedlnosti, jako spíš obětí obecné zuřivosti – jakési holé zvrhlé touhy po dokonalém ovládnutí a útlaku, touhy, která popadala Němce vţdycky, kdyţ se jim podařilo nějak zvítězit nad odbojem, a kterou teď zaměřili i na několik stovek ubohých Poláků chycených při posledním divokém zátahu.

Na některé podrobnosti z cesty se pamatovala naprosto jasně. Pach, nedostatek vzduchu, věčné přesunování z pozice do pozice – vstát, sednout a zase vstát. V okamţiku, kdy vlak náhle zastavil, jí spadla na hlavu nějaká bednička, sice ji nijak neomráčila ani ji to nebolelo, ale na temeni jí vyskočila boule jako vejce. Pohled štěrbinou ven, kde jarní sluneční svit potemněl mrholením: lehkým závojem deště viděla břízy, po drtivých náporech loňského sněhu ještě zmučené a zkroucené do parabolických oblouků, luků, katapultů a do tvarů nádherných polámaných koster a bičů. Všude citronové skvrny forzýtie. Něţná zeleň luk, slévající se ve vzdálených lesích se zelení jedlí a modřínů a borovic. A zase slunce. Na klíně jí sedí Jan a pokouší se v tom chatrném světle číst německy Robinsona ve švýcarském rodinném vydání, polský překlad Bílého tesáka a Penroda a Sama. A pak jsou tu ty Eviny dvě vzácné věci, které Eva odmítla uloţit nahoru mezi zavazadla a které zoufale tiskla v rukou, jako by jí je kaţdou chvíli mohl někdo vyrvat: flétnu v koţeném pouzdře a svého mís – medvídka s jedním uchem a jedním okem, kterého měla od kolébky.

Venku se zase rozpršelo. Pronikavý pach zvratků, neodbytný jako pach starého sýra.

Spolucestující: dvě asi šestnáctileté dívky z klášterní školy, poplakávající, pospávající a probouzející se s šeptanými prosbami k Panně Marii na rtech; Wiktor, černovlasý, nasupený a rozezlený člen Zemské armády, a uţ chystá revoltu nebo únik, donekonečna čmárá na papírky

vzkazy a posílá je Wandě do jiného oddělení; k smrti vyděšená seschlá stará dáma, která o sobě říká, ţe je neteř Wieniawského, a tvrdí, ţe ten balíček pergamenových listů, které tiskne k hrudi, je rukopis jeho slavné Polonaise, a činí si jakési nároky na imunitu, ale rozpláče se jako školačka, kdyţ Wiktor krutě poznamená, ţe si nacisté s tou zatracenou Polonaise vytřou zadek. Začínají se ozývat křeče hladu. Není vůbec co jíst. Ještě je tu jedna stará paní – uţ mrtvá –‚ poloţili ji venku v chodbičce na zem, přesně tam, kde ji sklátil srdeční záchvat, ztuhlé ruce se ovíjejí kolem krucifixu a v křídově bledé tváří je jiţ plno šmouh od bot a střevíců, protoţe kolem ní a přes ni chodí lidé.

Ještě jednou se podívá štěrbinou: Krakov v noci, známé nádraţí, kolejiště zalité měsíčním světlem a oni tu vězí na jednom místě hodinu za hodinou. Pak se jí naskytne v nazelenalém měsíčním světle zvláštní pohled: venku stojí německý voják v uniformě barvy Feldgrau, pušku přes rameno, a pravidelně rytmicky v tom polosvětle pustého nádraţí masturbuje a podle úšklebku na tváři se zřejmě ukazuje před těmi zvědavými nebo lhostejnými či pobavenými vězni, kteří se náhodou dívají skulinami. Hodina spánku, záře úsvitu. Přejíţdějí Vislu, kalnou a v oblacích páry. Kdyţ vlak zamíří na západ pylově zlatistým ránem, poznává dvě městečka: Skawinu a Zator. Eva se poprvé rozpláče, z křečí hladu. Pšš, děvčátko. Ještě několik okamţiků polospánku zjitřeného ţivým snem, snem prosluněným, nádherným a bolestným: je ve večerní toaletě, ve vlasech diadém, sedí u koncertního klavíru, před zraky desetitisíců posluchačů, a přitom – kupodivu – jako by měla křídla a létala, a vznáší se vysoko, vysoko na boţských tónech Císařského klavírního koncertu kamsi vzhůru, kde ji čeká vysvobození. Náraz, zaskřípění brzd. Osvětim.

Zbytek dne vlastně pročekali ve voze. Uţ brzy po příjezdu přestaly fungovat generátory; ve voze zhasly ţárovky a jediné světlo, které jim teď zbývalo, jim poskytovaly bledavě mléčné paprsky pronikající bedněním v oknech. Do vozu doléhaly zvuky vzdálené dechové kapely. Všech se zmocňovala panika; bylo to téměř hmatatelné, jako kdyţ se člověku jeţí po těle chlupy, a polotmou se přelévaly vlny úzkostlivého šepotu – zajíkavého, sílícího, ale nesrozumitelného, jako kdyţ se rozšumí celý les listí. Dívky z kláštera se svorně rozplakaly a vysílaly úpěnlivé prosby k Panně Marii. Wiktor je hlasitě okřikl, aby toho nechaly, zatímco Sophie právě v tu chvíli zaslechla odkudsi z druhého konce vozu slabý, ale povzbudivý zvuk Wandina hlasu, který prosil všechny členy odboje a všechny ostatní vězně, aby zachovali klid a rozvahu.

Někdy brzy odpoledne se roznesla zpráva o stovkách a stovkách Ţidů z Malkinie v předních vagonech. Všechny Ţidy odvezli, zněl vzkaz, který dostal Wiktor, vzkaz, který v té pochmurné atmosféře přečetl nahlas a který si Sophie, příliš otupělá hrůzou, aby si k sobě dokonce pro útěchu přitiskla Jana a Evu, přeloţila takto: Všichni Ţidé šli do plynu. A Sophie se přidala k modlitbám dívek z kláštera. A právě kdyţ se modlila, rozplakala se Eva hodně hlasitě. Děti byly cestou statečné, ale děvčátko uţ mělo zřejmě z hladu skutečné bolesti. Úpěnlivě se rozkvílela a Sophie se ji snaţila ukonejšit a utišit, ale nic nepomáhalo; dětské výkřiky byly pro Sophii na okamţik daleko horší neţ zpráva o strašném osudu Ţidů. Kupodivu pomohl Jan. Dovedl to se sestřičkou a ujal se jí

– nejdřív ji tišil slovy jakéhosi jejich společného jazyka a pak se vedle ní vmáčkl s knihou. V

chatrném světle jí začal číst o Penrodovi a o těch lotrovinách malých kluků z pokojného zapadlého amerického městečka stopeného pod korunami stromů; dovedl se i zasmát a zachichtat a jeho sopránový monotónní hlásek na Evu musel zapůsobit zvláštním kouzlem, takţe díky Janovi a částečně taky díky svému vyčerpání nakonec usnula.

Uplynulo několik hodin. Pozdní odpoledne. Wiktor dostal konečně další vzkaz: ZA z prvního vagonu naloţili do vozů. To jasně znamenalo jediné – ţe několik set příslušníků Zemské armády ve vagoně před nimi odvezli do Brzezinky a do spaloven. Sophie se zahleděla před sebe, sloţila ruce do klína a připravovala se na smrt; cítila přitom nevýslovnou hrůzu, ale také poprvé slabě blaţenou příchutí chutnající pocit úlevy ze smířeného přijetí. Stařičká neteř Wieniawského usnula jakýmsi tupým kómatozním spánkem, s Polonaise zoufale zmačkanou a s potůčky slin v koutcích úst. Kdyţ

se Sophie snaţila později ten okamţik v mysli přesněji vybavit, uvaţovala, jestli sama tehdy na nějakou dobu nepozbyla vědomí, protoţe pak uţ si jen vzpomínala, jak stojí, oslněna denním světlem, s Janem a Evou na rampě a hledí tváří v tvář Hauptsturmführerovi Fritzi Jemandovi von Niemand, doktoru medicíny.

Sophie se jeho jméno tehdy nedověděla, a víckrát ho uţ neviděla. Pokřtil jsem ho Fritz Jemand von Niemand, protoţe mi to jméno připadá vhodné pro kteréhokoli esesáckého doktora – i pro člověka, který se náhle před Sophií objevil téměř odnikud a opět jí zmizel navěky z očí, a přitom za sebou přece jen zanechal několik výrazných stop. První dojem: Sophie si vzpomínala, ţe byl poměrně mladý – třicet pět čtyřicet –‚ nepříjemným způsobem hezký, tou zjemnělou znepokojující krásou. Skutečně, ty základní rysy dr. Jemanda von Niemand a jeho zjevu a jeho hlasu a chování a dalších podrobností v jeho vzezření zůstaly v Sophiině mysli vryty navěky. Například první slova, která jí řekl: “Ich möchte mit dir schlafen.” Coţ znamená naprosto po lopatě a prozaicky: “Chtěl bych se s tebou vyspat.” Špinavá hrubá slova vyslovená z výhodné pozice člověka, který můţe zastrašovat, bez trochy vkusu, bez úrovně, klackovitá a krutá, slova, která by člověk očekával z úst nějakého nacistického Schweinhunda v druhořadém filmu. Ale přesně ta slova jí řekl na uvítanou.

Nechutný začátek konverzace, aspoň na doktora a dţentlmena (moţná dokonce aristokrata), přestoţe byl viditelně a nad veškeré pochyby opilý, coţ mohlo částečně jeho hrubost vysvětlit.

Sophie si při prvním pohledu pomyslela, ţe by mohl být aristokrat – pruský anebo aspoň pruského původu –‚ a totiţ proto, ţe jí nesmírně připomínal jednoho junkerského důstojníka, přítele jejího otce, člověka, kterého spatřila za své návštěvy v Berlíně, někdy kdyţ jí bylo šestnáct let. Ten mladý důstojník vypadal velice “nordicky” a přitaţlivě, s těmi svými přísnými úzkými rty a nekompromisní upjatostí; a přestoţe s ní během jejich krátkého setkání jednal ledově, skoro s jakýmsi pohrdáním, aţ hrubostí, přec jen na ni zapůsobil svou nápadnou krásou, čímsi kupodivu nikoli zţenštilým, ale jaksi hebce ţenským, co se zračilo v jeho tváři v klidu. Vypadal trochu jako zmilitarizovaný Leslie Howard, na kterého od dob Kamenného lesa trpěla. Přes tu nelibost, jakou v ní tehdy vzbudil, a přes uspokojivý pocit, ţe toho německého oficírka uţ víckrát nebude muset spatřit, na něj ke svému znepokojení přec jen, jak vzpomínala, později myslela: Kdyby byl ţena, býval by byl někým, kdo by mě myslím přitahoval. Ale teď tu měla před sebou jeho obdobu, skoro přesnou kopii, stál tu před ní, v pět hodin odpoledne, na tom prašném cementovém nástupišti, v esesácké uniformě, celý trochu nakřivo, zarudlý od vína či brandy nebo od nějaké kořalky a slabikoval naprosto nepatricijská slova tupě patricijským hlasem a zřetelnou berlínštinou. “Chtěl bych tě do postele.”

Sophie jeho slova ignorovala, ale kdyţ hovořil, všimla si jednoho z těch bezvýznamných, leč nesmazatelných detailů, které jí přinášel její ţivý trompe l"oeil evokující chaoticky rozbouřenou hladinu onoho dne: několik zrnek vařené rýţe na klopě jeho esesácké blůzy. Čtyři, pět, ještě se vlhce leskla a vypadala jako červíci. Udiveně se na ně zahleděla a přitom si poprvé uvědomila, ţe vězeňská kapela – zoufale falešná a rozlezlá, a přesto drásající její nervy svou erotickou uplakaností a strnulým rytmem, jak uţ na ni působila v temném vagoně – hraje transportu na uvítanou argentinské tango La Cumparsita. Ţe je nepoznala uţ dřív? Papam-pa-rí-ra!

“Du bist eine Polack,” řekl jí doktor. “Bist du auch eine Kommunistin?” Sophie vzala jednou rukou kolem krku Evu, druhou Jana a neříkala nic. Doktor říhl a pak slova zostra doplňoval: “To vím, ţe jsi Polka, ale jsi k tomu ještě i špinavá komunistka?” A nato se ve svém mlhavém omámení otočil k dalšímu vězni, jako by na Sophii zapomněl.

Proč jen nedělala hloupou? Nich sprecht Deutsch. Celou tu chvíli tím mohla zachránit. Byl tam takový nával lidí. Kdyby byla neodpověděla německy, byl by je všechny tři nejspíš nechal jít dál.

Ale svírala ji ledová hrůza, a ta hrůza ji doháněla k nerozváţnému chování. Věděla však o něčem, co se dovědělo díky slepé milosrdné nevědomosti vskutku jen málo přicházejících Ţidů a co zjistila díky své známosti s Wandou a čeho se nevyslovně děsila: věděla o selekci. Právě v tom okamţiku prochází ona a její děti onou osudnou zkouškou, o které uţ ve Varšavě slyšela tolikrát povídat, ale která jí připadala tak hrůzná a v jejím případě tak nepravděpodobná, ţe ji zapudila z mysli. Jenţe teď tu právě stála a před ní stál ten doktor. A kousek opodál – za těmi střechami ţelezničních vagonů, které právě uprázdnili malkinští Ţidé odeslaní na smrt – je Brzezinka, a do těch propastných dveří můţe tenhle doktor vybrat kohokoli, koho si umane. Ta myšlenka v ní vyvolávala hrůzu, ţe nedokázala mlčet a řekla: “Ich bin polnisch! In Krakau geboren!” A pak vyhrkla zoufale: “Ale nejsem Ţidovka! Ani moje děti – taky nejsou Ţidi…“ A dodala: “Jsou čistá

rasa. A mluví německy.” A konečně mu oznámila: “Já jsem křesťanka. Věřící katolička.”

Doktor se opět otočil k ní. Povytáhl obočí a podíval se na Sophii vlhkýma těkavýma očima, s podnapilým pohledem bez úsměvu. Byl u ní v tu chvíli tak blízko, ţe jasně cítila alkoholické výpary – naţluklý pach ječmene nebo ţita – a neměla sílu ten pohled opětovat. A v tu chvíli si uvědomila, ţe řekla, co neměla, moţná něco osudově chybného. Na okamţik odvrátila obličej, pohlédla na frontu vězňů, kteří se vlekli svou Golgotou k selekci, a uviděla Evina profesora hry na flétnu Zaorského, kterého zastihla právě v onom osudově zpečetěném okamţiku jeho ţivota –

jediným, téměř nepostřehnutelným kývnutím hlavy jej doktor poslal nalevo, do Brzezinky. Pak se dr. Jernand von Niemand znovu obrátil k ní a řekl: “Takţe ty nejsi komunistka. Ty jsi věřící.”

“Ja, mein Hauptmann. Věřím v Krista.” Ta pošetilost! Vycítila, z jeho postoje, z výrazu jeho očí

– z nového výrazu jeho očí, v kterých jako by silně zajiskřilo –‚ ţe všechno, co řekla a říká, jí vůbec nijak nepomůţe a nijak ji neochrání, naopak, ţe to všechno vede velice rychle k zlému konci. Pomyslela si: Kdybych rázem oněměla!

Doktor trochu vrávoral. Naklonil se na okamţik k nějakému svému vojenskému poskokovi, který v ruce drţel podloţku s lejstry, a něco mu šeptal, zatímco se soustředěně dloubal v nose. Eva se prudce přitiskla k Sophii a rozplakala se. “Takţe ty věříš v Krista spasitele?” řekl jí doktor těţkým jazykem, ale hlasem podivně věcným, jako přednášející, který zkoumá poněkud nejasný aspekt nějakého logického axiomatu. Pak pronesl cosi, co ji na okamţik dokonale mystifikovalo: “Copak neřekl ‚Nechte maličkých přijíti ke mně?"“ Otočil se k ní zády, s úpornými trhavými pohyby opilce.

Sophie, zajíkající se hrůzou, uţ uţ měla na jazyku nějakou tupou odpověď, kdyţ jí doktor řekl:

“Smíš si nechat jedno děcko.”

“Bitte?” vyjekla Sophie.

“Smíš si nechat jedno děcko,” opakoval. “Druhé půjde pryč. Které si chceš nechat?”

“Chcete říct, ţe musím sama zvolit?”

“Jseš Polka, nejsi Ţidovka. Máš výsadu – máš volbu.”

Jakékoli uvaţování jako by v ní ustrnulo, přestalo. Pak cítila, jak se pod ní podlomila kolena. “Já nemůţu volit! Já přece nemůţu volit!” začala křičet. Dobře se pamatovala, jak se tehdy rozkřičela!

Ani mučení andělé nekřičeli tak hlasitě do lomozu pekelných muk. “Ich kann nich wählen!”

vykřikla.

Doktor si uvědomil, ţe výstup vzbuzuje neţádoucí pozornost. “Neřvi!” poručil jí. “Dělej a řekni, jak ses rozhodla. Vyber jedno, krucihiml, anebo tam pošlu obě. A dělej!”

Vůbec tomu všemu nemohla věřit. Vůbec nevěřila, ţe tu najednou klečí na tom drsném cementu, tiskne k sobě obě děti tak zoufale, ţe má pocit, jako by jejich kůţe měla i přes vrstvy šatů rázem srůst s její. Nemohla tomu věřit, totálně, aţ k hranici pomatení mysli. A její neschopnost uvěřit se zračila i v očích hubeného Rottenführera s voskovou pletí, doktorova pomocníka, ke kterému náhle z nevysvětlitelných důvodů upírala prosebný zrak. I on byl zřejmě ohromen a opětoval její údiv pohledem široce otevřených očí s překvapeným výrazem, jako by chtěl říct: Já tomu taky nerozumím.

“Nenuťte mě volit,” šeptala v úpěnlivé prosbě. “To přece nemůţu.”

“Tak je tam pošlete obě,” řekl doktor pomocníkovi, “nach links.”

“Mami!” a uţ slyšela Evin tichý, ale sílící pláč, protoţe právě v tom okamţiku dítě od sebe odstrčila a s podivně neohrabaným pohybem se na vycementované rampě zvedla. “Vezměte si tu menší!” vykřikla. “Vezměte si mou malou!”

A v té chvíli vzal doktorův pomocník Evu šetrně za ručičku – na jeho ohleduplnost se Sophie marně snaţila zapomenout – a odváděl ji do čekající legie zatracených. Věčně si vybavovala ten matný obrázek, jak se to dítě se zoufale prosebnými zraky stále a stále otáčí. Ale jelikoţ ji pak téměř oslepila záplava slaných slzí, přec jen byla ušetřena a výraz v Evině obličeji nerozeznávala, za coţ byla vděčná. Protoţe v tom nejsmutnějším koutě svého upřímného srdce naprosto jistě věřila, ţe to by nesnesla, protoţe uţ tak byla téměř šílená, kdyţ viděla, jak jí ta malá postavička navţdy mizí z očí.

“Drţela pořád toho svého medvídka – a svoji flétnu,” dodala Sophie na závěr. “Celá ta léta jsem nebyla s to tahle slova přenést přes srdce. Vyslovit je, v jakémkoli jazyce.”

Od té doby, co mi ten příběh Sophie vypověděla, jsem mnohokrát musel uvaţovat o enigmatu pana dr. Jemanda von Niemand. Rozhodně to byl přinejmenším svérázný člověk. Se smyslem pro zvrácený humor; k čemu donutil Sophii, určitě v ţádných esesáckých řádech nebylo. Svědčilo o tom i překvapení mladého Rottenführera. Neţ konečně potkal Sophii s jejími dětmi a mohl uskutečnit svůj důmyslný čin, musel zřejmě dlouho čekat. Ve svém zbídačelém srdci zřejmě nejvíc ze všeho touţil zatíţit Sophii nebo někoho podobného – nějakého jemného a zranitelného křesťana či křesťanku – naprosto neodpustitelným hříchem. A právě proto, ţe tak vášnivě prahl, aby byl strůjcem nejhroznějšího hříchu, jsem přesvědčen, ţe byl mezi svými kolegy, esesáckými automaty, výjimečný, moţná ojedinělý: ať uţ to nebyl ani dobrý, ani naprosto zlý člověk, stále si zachoval schopnost rozlišovat mezi dobrem a zlem a podle toho jednat; jeho činy měly v podstatě náboţenské kořeny.

Proč říkám náboţenské? Za prvé proto, ţe věnoval přece jen takovou pozornost Sophiinu vyznání víry. Ale nechtěl bych o tom riskovat mnoho úvah, zvlášť poté, co k tomu o chvíli později dodala Sophie na závěr. Vyprávěla mi, ţe během těch chaotických dnů po příjezdu byla v takovém šoku a tak se celkově sesypala po události na rampě i poté, co Jan zmizel kdesi v dětském táboře, ţe se sotva stačila drţet při smyslech. Ale jednoho dne ji v lágrovém baráku přece jen upoutal hovor dvou německých Ţidovek, nových vězenkyň, které přeţily selekci. Mluvily o doktorovi, který je obě zachránil, a podle fyzického popisu to nemohl být nikdo jiný neţ doktor, který poslal Evu do plynu. Sophie se ţivě pamatovala na jednu okolnost: jedna ţena, která pocházela z berlínského Charlottenburgu, prohlásila, ţe se na doktora dobře pamatuje z mládí. On sám prý ji na rampě nepoznal. Ale ani ona se s ním nijak zvlášť dobře neznala, přestoţe byli sousedé. Vedle toho, jak nápadně pěkně vypadal, si o něm pamatovala dvě spolu související okolnosti – a na ty z nějakého důvodu nemohla zapomenout: chodil pravidelně do kostela a od mládí se chystal, ţe bude knězem.

Vypočítavě uvaţující otec jej donutil studovat medicínu.

I další Sophiiny vzpomínky ukazují doktora jako náboţensky zaloţenou osobu. Anebo aspoň jako věřícího, který zklamal a hledá nějakou záchranu, snaţí se najít novou víru. Naznačovalo to například – jeho pití. Z existujících materiálů můţeme dedukovat jedno přibliţné pozorování, totiţ

ţe esesáčtí důstojníci, včetně doktorů, zachovávali při výkonu svého zaměstnání skoro aţ mnišské dekorum, střízlivost a oddanost věci a nařízením. Nároky na řezničinu té nejprimitivnější úrovně byly příčinou nadměrné spotřeby alkoholu – hlavně v těsné blízkosti spaloven – a tu krvavou práci většinou dělali řadoví vojáci, kteří měli dovoleno (a většinou skutečně potřebovali) své smysly více či méně otupit. Důstojníci SS byli, jako důstojnictvo všude, ušetřeni a tyto speciální práce vykonávat nemuseli: očekávalo se od nich, ţe se budou chovat aspoň jistým způsobem důstojně, zvlášť při plnění svých povinností. Jak to, ţe právě Sophie musela potkat toho výjimečného doktora Jemanda von Niemand, tak zpitého, ţe skoro šilhal, a tak neupraveného, ţe měl ještě na klopě mastnou rýţi po nějakém dlouhém jídle, které pořádně zapíjel? Musela to být pro doktora nebezpečná situace.

Vţdycky jsem se domníval, ţe kdyţ se dr. Jemand von Niemand střetl se Sophií, prodělával ţivotní krizi: musel být uvnitř rozštěpen jako bambusový výhonek a právě v okamţiku, kdy sahal po duchovní spáse, byl v totálním rozkladu. O pozdější von Niemandově kariéře se lze pouze dohadovat, ale pokud byl jako jeho nadřízený Rudolf Höss a jako důstojníci SS vůbec, stylizoval se zřejmě do polohy Gottgläubier – coţ znamená, ţe zavrhl formální křesťanství, ale navenek stále vystupoval jako člověk věřící v Boha. Jenţe jak by mohl věřit v Boha člověk, který provozuje svou vědu v tak opovrţeníhodném prostředí? Kdyţ musel čekat na příjezdy nekonečné řady vlaků z kaţdého kouta Evropy a pak třídit schopné a zdravé od zoufalé masy mrzáků a bezzubých a slepých, slaboduchých a spastiků a nekonečného davu starců a stařen a bezmocných dětí, rozhodně viděl, ţe ten otrokářský velkopodnik, v kterém slouţí (vlastně mamutí vraţdící stroj vyvrhující slupky bývalých lidský těl), je naopak výsměchem Bohu a jeho popřením. Kromě toho byl takříkajíc vazalem IG Farben. Jestliţe trávil svůj ţivot v tomto místě, rozhodně si nemohl zachovat

víru. Boha si musel nahradit pocitem všemohoucnosti toho, co se v onom velkopodniku dělá.

Jelikoţ převáţná většina vězňů, kteří se ocitli před jeho soudícím zrakem, byli Ţidé, muselo mu rozhodně přinést úlevu, kdyţ znovu přišel Himmlerův příkaz, ţe všichni Ţidé bez výjimky mají být likvidováni. Takţe jeho selektivního zraku nebude zapotřebí. Nebude se muset vyskytovat na těch příšerných rampách a bude se moct věnovat přec jen normálnější lékařské činnosti. (Bude moţná těţko uvěřitelné, ţe obrovitost a sloţitost takového komplexu jako Osvětim přec jen umoţňovala jistou neškodnou práci v oblasti medicíny, vedle oněch nehorázných experimentů, kterých by se byl dr. von Niemand – za předpokladu jeho jisté povahové senzibility – nejraději nezúčastnil.) Jenţe Himmlerovy příkazy se rychle změnily. Pro nenasytné hrdlo IG Farben bylo zapotřebí dalších pracovních sil, takţe zmučený pan doktor musel opět zpátky na rampu. Znovu začala selekce. Brzy se budou posílat do plynu jen Ţidé. Ale neţ přijdou konečné platné příkazy, musí selekčním procesem projít Ţidé “árijci” bez rozdílu. (Tu a tam se vyskytnou samozřejmě chvilkové výjimky jako transport Ţidů z Malkiie.) Znovu se probudivší hrůza drásá doktorovu duši jako ocelový pilník a hrozí totálním rozkladem mysli. Začal pít, nedbale jíst a začal postrádat Boha. Wo, wo ist der lebende Gott? Kde je ten Bůh mých předků?

Samozřejmě, ţe mu nakonec svitla odpověď, a mám podezření, ţe se při tom zjevení přímo rozzářil nadějí. Jeho poznání souviselo s otázkou hříchu, nebo spíš neexistencí hříchu, a jeho uvědoměním, ţe neexistuje-li hřích, nemůţe existovat ani Bůh. A hřích neexistoval! Nad těmi bestiálními zločiny, jichţ se zúčastnil, zaţíval pocit nudy a úzkosti, a dokonce i hnusu, ale nikdy neměl pocit hříchu a ani mu nepřipadalo, ţe tím, jak posílá tisíce nevinných uboţáků do lůna zapomnění, překračuje nějaké boţské zákony. Všechno bylo nevýslovně jednotvárné. Všechny ty hnusné činy páchal ve vakuu bezhříšné věcné bezboţnosti, a jeho duše zatím ţíznila po svatém klidu.

Nebylo pak nejvýš jednoduché, ţe k obnově své víry v Boha a zároveň k prokázání vlastní lidské schopnosti konat zlo musel spáchat ten nejhorší hřích, jaký si byl schopen vůbec vymyslit? Konat dobro můţe později. Ale nejdřív potřebuje spáchat veliký hřích. Hřích, jehoţ vzácnost spočívala v citlivě velkodušné – volbě. Vţdyť měl koneckonců právo na obě ty děti. Jedině tímto způsobem jsem byl s to vysvětlit, co dr. Jemand von Niemand udělal Sophii, kdyţ se v Osvětimi objevila v ten první aprílový den – se svými dvěma dětmi, kdy houstnoucím soumrakem znělo bláznivě lomozně a zoufale falešné bubnování tanga La Cumparsita.

16

Po celý ţivot jsem si zachoval určitou dávku impulzivní didaktičnosti. Bůh sám ví, do jakých dusivých a nepříjemných hloubek jsem po léta strhával svou rodinu i přátele, kteří z lásky mé časté záchvaty tolerovali a více nebo méně upřímně se jim dařilo skrývat zívání, slabé praskání v sanici i průkazné kapičky u slzovodů, které signalizovaly smrtelný zápas s nudou. Ale při vzácných příleţitostech, kdy se naskytl přesně ten pravý okamţik a publikum krajně citlivě reagovalo, mi moje encyklopedické schopnosti povídat a povídat o daném tématu poslouţily docela dobře; v době, kdy situace vyţaduje vysvobozující ulehčení formou bezduché zábavy, nemůţe být nic konejšivějšího neţ faktografie prázdné statistiky. Kdyţ jsme tenkrát večer kráčeli ve Washingtonu kolem zářivě osvětleného Bílého domu a šli oklikou k Herzogově restauraci “s nejlepšími krabími bochánky ve městě”, vyuţil jsem všech svých znalostí o tom prazvláštním tématu – o pěstování burských oříšků –‚ jen abych nějak Sophii upoutal. Po jejím vyprávění byly burské oříšky myslím právě tím všedním tématem, které nám mohlo pomoci navázat nové komunikační spoje. Ostatně nejmíň dvě hodiny po vyslechnutí jejího příběhu jsem myslím nebyl s to říct jí víc neţ tři čtyři slova. Ani ona mi toho nebyla pak schopna říct mnoho. Ale burské oříšky mi umoţnily konečně prolomit mlčení a pokusit se prorazit ten mrak deprese, který se nad námi vznášel.

“Podzemnice především není ţádný oříšek,” vysvětloval jsem jí, “patří do čeledi bobovitých. Je

příbuzná hrachu a fazoli, ale má velmi důleţité odlišné znaky – její lusky vyrůstají pod zemí.

Podzemnice je roční plodina a dorůstá do nevelké výšky nad zem. Ve Spojených státech se pěstují tři základní typy – velkosemenná virginská, ‚plazivá" a španělská. Podzemnice musí mít hodně slunce a dlouhé bezmrazé vegetační období. Proto se taky pěstuje na Jihu. Hlavní státy pěstující podzemnici jsou v pořadí podle mnoţství: Georgia, Severní Karolína, Virginie, Alabama a Texas.

Existoval jeden nesmírně nadaný černošský vědec jménem George Washington Varver, který propracoval desítky moţností vyuţití podzemnice. Kromě toho, ţe slouţí jako potrava, uţívá se v kosmetice, při výrobě umělých hmot, izolačních materiálů, výbušnin, některých léků a řady dalších věcí. Podzemnice je plodina budoucnosti, Sophie, a já jsem přesvědčen, ţe naše malá farma poroste a poroste, a brzy nejen ţe budeme hmotně nezávislí, ale moţná i bohatí – anebo aspoň na tom nebudeme zrovna špatně. Pokud půjde o ţivobytí, nebudem muset záviset na ţádném Alfredu Knopfovi nebo nějakém nakladatelství Harper and Brothers. Proč totiţ chci, abys něco věděla o podzemnici a jejím pěstování: jestli budeš na farmě dělat paní, určitě přijdou chvíle, kdy budeš muset být s to celý podnik ukočírovat sama. A teď, pokud jde o skutečné pěstování: podzemnice se dává do země od sebe asi po třiceti oříšcích na deset palců. Lusky uzrají obyčejně tak za sto dvacet aţ sto čtyřicet dní po vysetí…“

“Víš, Stingo, něco mě napadlo,” přerušila konečně Sophie můj monolog. “Je to něco hrozně důleţitého.”

“Co?” zeptal jsem se.

“Nedovedu řídit. Nedovedu řídit auto.”

“No a?”

“Budeme přece ţít na farmě. A jak říkáš, všude bude hodně daleko. Budu se muset naučit jezdit s autem, ne? V Polsku jsem se to nenaučila – auto měl jen málokdo. Člověk se tam učil jezdit, teprve aţ byl starší. A tady – Nathan sliboval, ţe mě naučí, ale nikdy na to nedošlo. Určitě se budu muset naučit řídit.”

“To je jednoduchá věc,” odpověděl jsem. “Já tě naučím. Je tam uţ dodávka. Ostatně ve Virginii nedělají s řidičáky ţádné problémy. Paneboţe,” vzpomněl jsem si najednou, “pamatuju, ţe já dostal řidičák na své čtrnácté narozeniny. A legálně, prosím!”

“Ve čtrnácti?” řekla Sophie.

“Boţe můj, já ti váţil nějakých devadesát liber a sotva jsem viděl přes volant. Vzpomínám, ţe ten policajt, co se mnou dělal řidičskou zkoušku, se podíval na tatínka a řekl: ‚To je váš syn, nebo je to trpaslík?" Ale řidičák jsem dostal. To je prostě Jih… Na Jihu je vţdycky cosi zvláštního, i v docela triviálních věcech. Vezmi si například tu otázku mládí. Na Severu bys nikdy tak mladá řidičský průkaz dostat nemohla. Je to skoro, jako by člověk na Jihu dospíval daleko mladší. Snad to má cosi společného s časnější vyspělostí a zralostí. Jako v tom vtipu, jaká ţe je v Mississippi definice panny: dvanáctileté děvčátko, které dovede utíkat rychleji neţ táta.” Spokojeně jsem se tomu zasmál a po dlouhých hodinách to byl první náznak čehosi, čemu by se vzdáleně dalo říkat humor.

A najednou se ve mně opět ozval ten hlad odjet do Southampton County a začít něco pěstovat v zemi, a já jej pociťoval se stejnou intenzitou, jako se ozývala má potřeba spolykat pár proslulých Herzogových krabích bochánků. Začal jsem na Sophii bezmyšlenkovitě ţvanit, jako bych úplně zapomněl, co mi právě vypověděla, a vůbec nebral na vědomí křehkou náladu, jakou v ní musela ona zpověď vyvolat.

“Podívej se,” řekl jsem tím nevýstavnějším hlasem farářského rádce, “podle některých drobností, cos řekla, si zřejmě myslíš, ţe se tam dolů nebudeš tak trochu hodit. Ale poslyš, nic nemůţe být dál od pravdy. To víš, ţe se můţou ze začátku chovat trochu zdrţenlivě – a ty si budeš dělat hlavu, ţe jsi cizinka a ţe to je poznat na tvé výslovnosti a tak dále –‚ ale já ti něco povím, Sophie, děvenko, Jiţani jsou nejupřímnější lidé v Americe, a kdyţ se s tebou seznámí blíţ, nikdo tě tak nepřijme jako oni. Nejsou jako ti chuligáni a vykukové z velkých měst. Takţe si nedělej ţádné starosti.

Samozřejmě ţe jistým způsobem se budeme taky muset přizpůsobit. Jak jsem uţ říkal, svatba se bude muset odbýt dost brzo – to víš, abychom se vyhnuli zlým řečem a tak. Takţe jakmile se tam trochu obeznámíme, pár rodinám se představíme – to zvládneme za několik dní –‚ sepíšeme

obrovský seznam nákupů, vezmeme dodávku a pojedeme do Richmondu. Budeme toho ještě tolik potřebovat. Všecko základní tam sice uţ je, ale budeme potřebovat ještě spoustu dalších věcí. Jak jsem ti říkal, gramofon a fůry desek. A pak taky půjde o svatební šaty. Samozřejmě ţe na svatbu se budeš chtít pěkně ustrojit, takţe v Richmondu se poohlédneme po kšeftech. To víš, Paříţ to nebude, ale některé obchody mají skutečně úroveň…“

“Stingo!” prudce mě přerušila. “Prosím tě! Prosím tě! Jen to všechno proboha tolik neţeň, s těmi svatebními šaty a tak. Co si myslíš, ţe teď právě mám v kufru? Co?” Hlas jí zesílil, nazlobeně se roztřásl a zazníval z něho hněv, jaký se na mou hlavu ještě téměř nikdy nesesypal.

Zůstali jsme stát a já se otočil a podíval se jí do tváře stopené ve stínech studeného večera. Oči měla posmutněle zastřené, nešťastné, a mě aţ píchlo u srdce, kdyţ jsem si uvědomil, ţe jsem řekl něco nevhodného. “Co?” zeptal jsem se hloupě.

“Svatební šaty,” řekla trpce, “svatební šaty od Sachse, koupil mi je Nathan. Já ţádné svatební šaty nepotřebuju. Copak nevidíš, ţe…“

Ano, skutečně jsem viděl. A z toho, co jsem viděl, jsem byl náhle hrozně nešťasten. Vypadalo to zle. V tom okamţiku jsem si uvědomil, jaká dálka nás odděluje – nesnesitelná dálka, a já si v těch svých iluzorních snech o jiţním hnízdečku lásky neuvědomil, ţe ta dálka nás od sebe dělí jako široká rozvodněná řeka a zabraňuje našemu skutečnému sblíţení. Aspoň na úrovni pravé lásky, po jaké jsem tak touţil. Nathan. Stále byla dokonale ponořena v Nathanovi, tak hluboce, ţe dokonce i to svatební oblečení, které s sebou vezla tak daleko, pro ni muselo mít nesmírnou důleţitost, hmatatelnou i symbolickou. A náhle jsem pochopil další pravdu: jak to ode mě bylo směšné, kdyţ

jsem uvaţoval o svatbě a blaţených manţelských letech někde na staré jiţní plantáţi, kdyţ ţena mých vášní – která tu přede mnou stála s unaveným obličejem staţeným bolestí – se vleče se svatebními šaty, v nichţ doufala oblaţit muţe, kterého miluje aţ k smrti. Kristepane, jak jsem mohl být tak hloupý! Jazyk mi zdřevěněl, hledal jsem slova, ale nebyl jsem s to říct nic. Nad Sophiiným ramenem se zvedal proti nočnímu nebi monolit George Washingtona jako svítící dýka, kolem se snášel říjnový opar a dole u jeho podstavce se hemţily maličké postavy lidí. Bylo mi slabo, padla na mě beznaděj a uvnitř jako bych se úplně sesypal. Kaţdá uplynuvší vteřina jako by ode mě Sophii unášela pryč rychlostí světla.

Přesto však polohlasem říkala nějaká slova, kterým jsem nerozuměl. Ze rtů jí splynul jakýsi sykavý, téměř neslyšitelný zvuk, a přímo tady na Constitution Avenue se mi najednou vrhla do náručí. “Stingo, Stingo,” šeptala, “prosím tě, odpusť mi to. Nechtěla jsem se na tebe tak rozkřiknout. Pořád chci s tebou do Virginie. Skutečně chci. A pojedem zítra, viď? Totiţ, to jen kdyţ ses zmínil, ţe bychom se vzali, to mě… to mě tak strašně sebralo. Najednou jsem si vším nebyla jistá. Chápeš?”

“Ano” odpověděl jsem. A samozřejmě ţe jsem ji opravdu pochopil, i kdyţ s tak tupým zpoţděním. Pevně jsem ji sevřel v náručí. “Samozřejmě, ţe tě chápu, Sophie.”

“Ano, pojedeme zítra na farmu,” tiskla mě, “opravdu pojedeme. Jenom, prosím tě, nemluv o svatbě. Prosím tě.”

V tu chvíli jsem si téţ uvědomil, ţe mou křečovitou euforii provázelo ještě něco jiného. Totiţ v mé úporné snaze malovat různými barvami sobě i jí půvaby té zahrady pozemských blaţeností daleko od blátivých baţin, kde nebzučí ţádné masařky, kde nepřestávají nikdy fungovat pumpy, kde se vţdycky urodí, kde nejsou na bavlníkových plantáţích ţádní navztekaní, mizerně placení černí dělníci a kde nepáchne prasečí hnůj, byla silná příměs eskapismu; sice jsem věřil otci, ale přece jsem nemohl vědět, jestli ta stará krásná farma U pěti jilmů není náhodou pěkně špinavá díra a poničená troska, a vlákat proradně Sophii na nějakou polozbořenou Tabákovou cestu by bylo něco neodpustitelně hanebného. Všecko jsem to pustil z hlavy, o něčem podobném uţ jsem nemohl ani uvaţovat. Ale v tu chvíli mě znepokojovala ještě víc jedna okolnost. Bylo teď totiţ úděsně jasné, ţe ta bublinková lázeň naší dobré nálady vyšuměla, ţe je s ní konec, ţe je mrtvá. Kdyţ jsme se zase vydali na naši procházku Washingtonem, byla Sophiina těţkomyslnost zřetelně viditelná, skoro hmatatelná, a vznášela se kolem ní jako mlha a člověk měl dojem, ţe kdyby vztáhl ruku, musela by mu tím jejím zoufalstvím zvlhnout. “Stingo, já se tak šíleně potřebuju něčeho napít,”

řekla.

Kráčeli jsme večerem v naprostém mlčení. Přestal jsem ji upozorňovat na pamětihodnosti hlavního města a nechal jsem té pózy profesionálního průvodce, jíţ jsem chtěl na počátku naší pouti Sophii povyrazit. Snaţila se sice, jak jen mohla, ale bylo mi jasné, ţe není s to setřást hrůzu, kterou se konečně rozhodla dostat ze svého nitra v malém pokojíku našeho hotelu. A nedokázal jsem to ani já. Tady, na Čtrnácté ulici, v chladivém večerním vzduchu počínajícího podzimu s vůní jablečného moštu, se stylovými pravoúhlými prostory L"Enfantovy koncepce, které zářily všude kolem nás, bylo úplně jasné, ţe ani Sophie, ani já nemůţeme ocenit estetickou symetričnost města ani jeho atmosféru zdravého a blahodárného klidu. Washington se náhle stal vzorově americkým, sterilním, geometrickým, neskutečným. Tak jsem se se Sophií ztotoţnil, ţe jsem si připadal jako Polák, kterému tepnami a ţilami proudí zkaţená evropská krev. Mou duší pořád obcházel přízrak Osvětimi. Copak se to nikdy nijak neuzavře? Copak to nikdy nebude mít ţádný konec?

Kdyţ jsme pak seděli u stolečku nad hladinou Potomaku s jiskřícími odlesky měsíce, zeptal jsem se přec jen nakonec Sophie, jak to dopadlo s jejím chlapcem. Sophie se nejdřív napila whisky a pak řekla: “Jsem ráda, ţe ses na to zeptal, Stingo. Myslela jsem si, ţe se zeptáš, a přála jsem si to, protoţe jsem to sama nějak ze sebe nemohla dostat. Ano, máš pravdu. Často jsem si myslela: Kdybych jen věděla, co se stalo s Janem, kdybych ho mohla najít, to by mě zbavilo všeho toho smutku, co mě vţdycky popadá. Kdybych Jana našla, to by mě třeba – víš, to by mě asi jediné zachránilo ode všech těch příšerných pocitů, jaké pořád mívám, od té touhy, kterou jsem v sobě pořád nosila a ještě nosím – abych totiţ mohla se ţivotem skoncovat. Říct sbohem tomuhle světu, který je tak záhadný a podivný a… a tak pomýlený. Kdybych toho svého chlapce mohla najít, to by mě myslím zachránilo.

Moţná ţe by mě to spasilo i od té viny, jakou pociťuju za osud Evy. Vím, ţe bych neměla mít ten pocit, jako bych se dopustila něčeho zlého. Dnes vidím, ţe to bylo cosi, nad čím jsem nemohla –

víš – mít ţádnou vládu, ale je to pořád tak příšerné, kdyţ se tolikrát, tolikrát ráno probudím a ta vzpomínka mi ihned vytane na mysli, a musím s tím ţít. A kdyţ k tomu přidáš všechny další špatnosti, kterých jsem se dopustila, stává se pro mě všechno naprosto nesnesitelné. Nesnesitelné.

Mnohokrát, mnohokrát jsem uţ uvaţovala, jestli vůbec existuje moţnost, ţe by byl Jan přeţil a ţe teď někde ţije. Jestli Höss udělal, co slíbil, pak by Jan ještě přece jen mohl ţít, někde v Německu.

Ale myslím, ţe bych ho teď po tolika letech stejně uţ nenašla. Odebrali těm dětem v akci Lebensborn všechno, co by je mohlo nějak identifikovat, ihned jim změnili jména a rychle je poněmčili – ani bych nevěděla, kde mám začít. Totiţ jestli vůbec někde v Německu je. Kdyţ jsem byla v táboře koncentráčníků bez domova, ve dne v noci jsem nemyslela na nic jiného, neţ ţe se vzpamatuju a uzdravím a pojedu do Německa najít svého chlapce. Ale seznámila jsem se tam s jednou Polkou – pamatuju se, ţe byla z Kielce – a ta měla ten nejtragičtější a nejzoufalejší výraz v obličeji, jaký jsem u někoho v ţivotě viděla. Věznili ji v Ravensbrücku. Přišla taky v akci Lebensborn o dítě, o malou holčičku, a po válce jezdila měsíce a měsíce po Německu a hledala a hledala. Ale holčičku nenašla. Říkala, ţe většinou nikdo svoje děti nenašel. Ţe ji nenašla, bylo samo o sobě hrozné, ale to hledání bylo ještě hroznější. Úplná muka. Nejezděte, varovala mě, nejezděte. Kdyţ to uděláte, budete svoje děti vidět v těch rozbombardovaných a zničených městech všude, na kaţdém rohu, v kaţdém hloučku školáků, v autobusech, v autech, budou na vás mávat z hřišť, jenomţe ţádné nebudou vaše. A tak vám bude srdce pukat stokrát za den a nakonec zjistíte, ţe je to skoro horší neţ vědomí, ţe vaše dítě je mrtvé.

Ale abych ti upřímně řekla, nezdá se mi, ţe by pro mě byl Höss někdy něco udělal, a myslím si, ţe Jan zůstal v táboře, a jestli tam zůstal, pak vím jistě, ţe neţije. Kdyţ jsem byla sama v Brzezince tak hrozně nemocná, bylo to tu zimu před koncem války, neměla jsem o tom tušení a dověděla jsem se to aţ později, protoţe jsem na tom byla tak hrozně špatně, ţe jsem skoro mohla umřít – ale tehdy se SS potřebovalo zbavit zbývajících dětí v táboře, bylo jich v dětském lágru několik set.

Rusové se blíţili a esesáci potřebovali nějak ty děti likvidovat. Většinou to byly polské děti; ţidovské děti uţ byly všecky mrtvé. Nejdřív je chtěli spálit v šachtě nebo postřílet, ale pak se rozhodli udělat něco, co nezanechá příliš nápadné svědecké stopy. V mrazu nechali děti

odpochodovat k řece, nakázali jim, aby svlékly šaty, namočily je ve vodě, jako by je chtěly vyprat, a pak jim poručili mokré šaty zase obléct. Nato je nechali pochodovat zpátky do tábora, kde děti ţily, a uspořádali před táborovými baráky nástup. A děti tam stály v těch mokrých šatech. Nástup s předčítáním jmen trval dlouhé hodiny a děti musely stát promočené a promrzlé aţ do noci.

Všechny z toho příšerného prochladnutí zemřely. Buď na fyzické vyčerpání, anebo na zápal plic, rychle. Myslím, ţe Jan musel být mezi nimi…

Jenţe nevím,” řekla Sophie, upírajíc na mě pohled svých očí bez slz, ale řekla to s poněkud nezřetelnou výslovností, kterou způsobily všechny ty sklenky alkoholu, jenţ však zároveň její tak zmučené paměti poskytl milosrdné otupující opium. “Je lepší vědět, ţe dítě zemřelo, i kdyţ tak hroznou smrtí, anebo vědět, ţe ţije, ale ţe uţ je člověk nikdy víckrát nespatří? Nejsem si ani jedním, ani druhým jistá. Dejme tomu, ţe bych byla volila Jana a řekla, ať odvedou jeho… ať on jde nalevo místo Evy. Změnilo by se tím něco?” Odmlčela se a zahleděla se do večerní tmy někam ke břehům Virginie, kam jsme spolu měli dojet, vzdálená obrovitými prostorami času a místa od své vlastní temné, prokleté a – pro mě stále ještě v tu chvíli – nepochopitelné historie. “Ničím by se nic nezměnilo,” řekla. Sophie si nikdy nepotrpěla na herecká gesta, ale poprvé za ty měsíce, co jsem ji znal, udělala něco podivného: ukázala doprostřed své hrudi, pak jako by prsty poodhalila neviditelný závoj a za ním jako kdyby chtěla zjevit srdce, zjitřené tak zoufale, jak si jen lidská mysl dovede představit: “Jenom tohle se myslím změnilo. Proměnilo se v kámen.”

Věděl jsem, ţe bude nejlíp, kdyţ si před naší další cestou dolů na farmu dobře odpočineme.

Prostřednictvím nejrůznějších konverzačních triků včetně vyuţití dalších zemědělských znalostí, to vše okořeněno bodrými jiţanskými vtipy, které jsem byl s to vyhrabat z paměti, jsem přece jen Sophii rozptýlil aspoň natolik, ţe přestála večeři. Pili jsme, jedli krabí bochánky a jakţtakţ jsme zapomněli na Osvětim. Kolem desáté uţ byla zase dost opilá a chůze jí dělala potíţe – stejně tak jako mně, díky obrovské dávce spořádaného piva –‚ takţe jsme zpátky do hotelu jeli taxíkem. Kdyţ

jsme dorazili k ušmudlaným mramorovým schodům hotelu Congress a vstoupili do haly páchnoucí tabákem, skoro mi na rameni usínala, a kdyţ jsme jeli výtahem do pokoje, opřela se o mě celou vahou a pevně se mě drţela. Beze slova se vrhla na pérovanou postel, ani si nesundala šaty a ihned usnula. Přikryl jsem ji, svlékl se do spodků, lehl si vedle ní a usnul jako dřevo. Aspoň na nějakou dobu. Pak na mě přišly sny. Zněl v nich stále hlahol zvonů, ne sice nehudební, ale bylo to spíš řinčivé, duté protestantské zvonění, jako by zvon byl ulit z laciných kovů; jako by vyzváněl uprostřed mých divokých erotických vizí hlasem hříchu. Reverend Entwistle omámený pivem a v posteli se ţenou, která není jeho manţelka, byl zřejmě touto ne zcela legální okolností vyveden dokonce ve spánku z míry. Temný osud! Temný osud! hlaholil ten příšerný zvon.

Musely to určitě způsobit ty zbytky kalvinismu ve mně, spolu s mým farářským přestrojením – a jistě i ten hrozný zvon –‚ ţe jsem si počínal tak zmateně, kdyţ mě Sophie probudila. Bylo to někdy kolem dvou hodin ráno. Měl to být okamţik mého ţivota, kdy mě čekalo doslova vyplnění všech mých snů, protoţe v tom polosvětle jsem si uvědomil, jak po hmatu, tak pohledem rozespalých očí, ţe je Sophie nahá, ţe mi špičkou jazyka proniká do závitů mého ucha a rukou mi hledá mezi stehny. Spím, nebo jsem vzhůru? Všechno to bylo překvapivě sladké jako sen, ale ten sen, ta napodobenina snu se rozptýlila, kdyţ jsem zaslechl, jak mi šeptá: “Stingo, Stingo, já to chci.” A pak jsem cítil, ţe ze mě stahuje spodky.

Začal jsem Sophii líbat jako člověk umírající ţízní a ona mé polibky opětovala, a po dlouhé minuty jsme přes její zkušené jemně vzrušivé manévry nedělali vůbec nic jiného. Nechtěl bych nijak zvlášť odvádět pozornost ke své neúspěšné reakci a líčit, jak dlouho to trvalo a jaký ta okolnost měla na mě účinek, ale potřebná funkce byla absolutně nulová a já pamatuju, jak jsem si slíbil, ţe spáchám sebevraţdu, jestli se to co nejdřív nezlepší. Ale on zůstával v jejích prstech pořád jako malý ochablý červ. Sklouzla po mém břiše níţ a zkoušela to ústy. Pamatuju, jak se jednou při své zpovědi o Nathanovi rozpovídala a Nathan jak prý jí říkal, ţe “tohle ona dovede snad nejlíp na světě”. Moţná ţe měl pravdu; nikdy nezapomenu, s jakým nadšením a přirozeností se mi snaţila dokázat svou chuť a touhu, jak pevně zaklekla mezi mýma nohama, sklonila se a vzala do úst toho ne tak jiţ úplně nejscvrklejšího přítelíčka, a jak on, podnícen oněmi zvukově nespoutanými

labiálními i linguálními rytmy, vyskočil a zmohutněl a já jen cítil to sladce vzlínavé spojení a od hlavy aţ po konečky prstů mnou projelo mrazení jako elektrický náboj. “Víš, Stingo,” zalapala po dechu, kdyţ na okamţik ustala, “ještě počkej, prosím tě.” Abych nepočkal. Zůstal bych tam tak leţet, dokud bych nezešedivěl a na hlavě mi nezůstal jediný vlásek.

Varianty sexuální zkušenosti jsou nekonečně pestré a bylo by myslím nadsázkou tvrdit, ţe jsme se Sophií tu noc dělali všechno, co se dělat dá. Ale určitě jsme zvládli téměř všechno a mně navěky utkvěla v mysli naše oboustranná nevyčerpatelnost. Já jsem byl nevyčerpatelný proto, ţe mi bylo dvaadvacet a byl jsem panic a konečně jsem v náručí svíral bohyni svých nekonečných fantazií.

Určitě vím, ţe Sophiina touha byla stejně bezbřehá jako má, ale z nějakých sloţitějších důvodů; jistěţe to mělo co společného s její zdravou ţivočišnou vášnivostí, ale byl to zároveň zoufalý skok do hlubin fyzického zapomnění a útěk od vzpomínek a ţalu. A teď vidím, ţe to bylo ještě něco víc: orgiastický pokus, jak zahnat smrt. Ovšem to jsem tehdy nebyl s to postřehnout, protoţe ve mně škubalo jako v útrobách Shermanova tanku, šílel jsem vzrušením a celou noc nevycházel z němého údivu nad naším společným třeštěním. Pro mě to ani tak nebylo první zasvěcení, jako spíš ţe jsem si tu odbyl dokonalá a plná léta učednická, ba víc, a v nich byla mou milující učitelkou Sophie, která mi nepřestávala šeptat do ucha rozplameňující slova. Připadalo mi, jako bych před sebou viděl řadu ţivých obrazů, jichţ se sám zúčastním a v nichţ se názorně předvádějí odpovědi na všechny otázky, kterými jsem měl popletenou hlavu od té doby, co jsem tajně začínal číst manţelské příručky a vysedával zbrocený potem nad stránkami Havelocka Ellise a dalších odborníků na sex. Ano, ţenské bradavky skutečně pod dotykem prstů vyskakují jako polotuhé gumové kuličky růţové barvy, ale Sophie mě podnítila ještě k sladším radostem, protoţe mě poţádala, abych jí je ještě víc vzrušil ústy. Ano, i klitoris byl opravdu na svém místě co roztomilé malé poupě; Sophie mi naň sama zavedla prsty. A její lůno, ach – bylo opravdu zvlhlé a horké, zvlhlé hladkou tekutinou, která mě překvapovala, a můj ztuhlý nástroj klouzal tím ţhnoucím tunelem dovnitř a zpátky hladčeji, neţ se mi kdy mohlo zdát; a kdyţ poprvé mohutně vytryskl kamsi do těch bezedných temných hlubin, slyšel jsem, jak Sophie, přitisknutá k mé tváři, vykřikla, ţe ten proud přímo cítí. A její lůno chutnalo také báječně, jak jsem objevil později, kdyţ zvon na kostele – který jiţ nezněl varovně – odbíjel nocí čtyři; chutnalo po sladkoslaných vodách a já slyšel, jak Sophie vzdychá, kdyţ mě při mé rytmické práci jemně vedla.

A pak tu byly všechny slavné pozice. Ne sice těch osmadvacet, které se popisují v příručkách, ale rozhodně mimo tu běţnou aspoň čtyři pět dalších. Kdyţ se jednu chvíli Sophie vrátila z koupelny, kde měla schovanou whisky, a rozsvítila a my se milovali v měkkém světle měděné lampy, zjistil jsem ke své radosti, ţe pozice “ţena nahoře” je skutečně tak příjemná, jak líčil dr. Ellis; ani ne tak pro své anatomické výhody (přestoţe i ty byly báječné, jak jsem si pomyslel, kdyţ jsem střídavě laskal Sophiiny prsy a tiskl ji zezadu), jako spíš pro pohled na Sophiinu širokou slovanskou tvář, která se nade mnou zjevila, zamyšlená, se zavřenýma očima a výrazem tak dokonale něţným, hluboce a bezvýhradně stopeným ve vášni, ţe jsem musel aţ odvrátit zrak. “Já uţ zase budu,”

šeptala mi a já věděl, ţe je to pravda. Chvíli jsme vedle sebe tiše leţeli, ale pak se Sophie beze slova zvedla, klekla a nabídla se mi tak, ţe se mi v tom okamţiku vyplnily všechny mé sny v krajní apoteóze tělesnosti. Přitiskl jsem se k ní a zaútočil mezi ty dva bílé půlměsíce, a náhle jsem přitom musel zavřít oči a vzpomínám, jak mi hlavou blesklo v podivném záchvatu okamţité poznání, ţe budu muset přehodnotit všechny pojmy jako “radost”, “naplnění” a dokonce i ”Bůh”. Několikrát jsme na delší chvíli ustali, aby se Sophie mohla napít, přičemţ mi sama taky do hrdla nalila trochu whisky s vodou. Pití mě nijak neotupilo, naopak, zostřilo mou obrazotvornost i mou citlivost, takţe všechny ty vjemy přede mnou rozkvetly do fantasmagorické krásy… Její hlas mi šeptal do ucha neznámá polská slova, která mě povzbuzovala jako při nějakém závodě a popoháněla mě k jakési věčně se vzdalující cílové pásce. A milovali jsme se ještě na drsné tvrdé podlaze, důvod nejasný, matný, stupidní – proč, proboha? – a pak se najednou začalo rozednívat: obraz jako na pornografickém filmovém plátně – naše bledá propletená těla se odráţejí v zašlém zrcadle na dveřích koupelny. Konečný okamţik šíleného posedlého oněmění – ani polština, ani angličtina, vůbec ţádný jazyk, jen dech. Soixante-neuf (pozice doporučovaná lékaři), při které jsem se dusil

dlouhé minuty v jejím vlhkém lůně jako v lesních tůních s břehy hebkého mechu a nakonec jsem vytryskl do jejích úst v křeči tak vleklé a prodluţované a slastné intenzity, ţe jsem téměř vykřikl nebo spíš chtěl pozvednout hlas v nějaké modlitbě – a náhle jsem nevnímal nic, jako bych nějakým milosrdenstvím přestal existovat. A potom jsem spal – byl to spánek, který šel daleko za obyčejný spánek. Jako bych zhasl. Jako bych byl v narkóze. Mrtvý.

Probudil jsem se s tváří zalitou slunečním světlem a s instinktivním nutkáním jsem vztáhl ruku po Sophiině paţi, po jejích vlasech, jejím prsu, prostě po něčem na jejím těle. Řečeno přesněji, reverend Entwistle byl připraven k další kopulaci. To ranní rozespalé šátrání byl pavlovovský reflex, jaký jsem zakusil v pozdějších letech často. Ale Sophie byla pryč! Pryč! Její nepřítomnost po tom největším (moţná ţe bych měl říct jediném největším) tělesném sblíţení s druhým člověkem, jaké jsem v ţivotě zakusil, na mě působila přízračně, téměř hmatatelným děsem, a rozespale jsem si uvědomil, ţe to mělo částečně cosi společného s vůní jejího těla, která tu po ní zůstala ve vzduchu jako mlţný opar: piţmová genitální vůně, stále dráţdivá, stále lascivní.

Rozespale jsem pohlédl do té krajiny zmačkaného loţního prádla, neschopen věřit, ţe po vší šťastné a vyčerpávající práci můj úd stojí pořád bohatýrsky vzpřímen a funguje v tom okamţiku jako stanová podpěra ošumělé a umolousané přikrývky. Pak mě ale zachvátila strašná panika, protoţe v protějším zrcadle jsem zjistil, ţe Sophie není ani v koupelně, čili ţe tu není vůbec.

Vyskočil jsem z postele, ale v tu chvíli se ozvala kocovina, jako kdyţ mě praští do hlavy, a zatímco jsem se zoufale pokoušel dostat do kalhot, zmocnila se mě další panika, nebo spíš bych měl říct, ţe na mě padla další hrůza: venku opět odbíjel zvon a já počítal údery – bylo poledne! S řevem jsem proklínal rozbitý telefon, ale nic to nepomohlo. Oblečen teprve zpola, zalykaje se nadávkami a výčitkami, naplněn předtuchami zlých zpráv, vyrazil jsem z pokoje ven a řítil se po nouzovém schodišti dolů do haly, kde jeden jediný černošský hotelový sluha zametal mechanickým košťátkem mezi květináči a gumovníky a lenoškami s polámanými pery a přetékajícími plivátky.

Spatřil jsem tam však také toho starého fotříka, který mě tu prvně vítal a který klímal za recepční přepáţkou a duchem zřejmě jen tupě bloumal v pusté polední prázdnotě hotelové haly. Kdyţ mě spatřil, vzpamatoval se a jal se mi vyprávět tu nejhorší novinu, jakou jsem v ţivotě vyslechl:

“Přišla sem dolů velice brzy, reverende,” říkal, “tak časně ráno, ţe mě teprv musela vzbudit.”

Podíval se na hotelového sluhu: “Kolik myslíš, ţe bylo, Jacksone?”

“Jo ňák kolem šestý.”

“Ano, bylo tak kolem šesté. Akorát se rozednívalo. Vypadala, ţe je na tom hodně mizerně, reverende.” Následovala zřejmě poněkud omluvná pauza. “Totiţ, ehm, myslím, ţe musela vypít pár piv. Vlasy měla rozházené. Sem přišla telefonovat, meziměstsky, Brooklyn, New York. Slyšel jsem, co říká, byl jsem u toho, nešlo to jinak. Mluvila myslím s nějakým muţem. Hrozně se rozplakala a řekla mu, ţe odtud ihned odjíţdí. Pořád na něho volala jménem – byla skutečně rozčilená, reverende. Mason. Jason. Tak nějak.”

“Nathan,” řekl jsem a slyšel, jak se mi zadrhl hlas. “Nathan! Jeţíši Kriste…“

V očích starého recepčního se najednou objevil soucit a účast – citový amalgám, který mi v tu chvíli připadal velice jiţní a staromódní. “Ano – Nathan. Nevěděl jsem, co mám dělat, reverende,”

vysvětloval mi. “Šla pak nahoru a vrátila se s kufrem a tady Jackson ji dovedl na Union Station.

Vypadala příšerně rozčilená a já si vzpomněl na vás a napadlo mi, jestli… myslel jsem, ţe bych vám měl zatelefonovat, jenţe bylo ještě brzo. Ale hlavně jsem se do toho nechtěl míchat. Nemám právo do něčeho strkat nos.”

“Jeţíši Kriste, Jeţíši Kriste,” opakoval jsem si donekonečna tiše pro sebe, i kdyţ jsem si napůl uvědomoval tázavý pohled v očích toho staříka, který jako člen Druhé baptistické církve ve Washingtonu zřejmě vůbec nebyl připraven slyšet z úst kazatelových takové rouhání.

Jackson mě vyvezl zpátky nahoru stařičkým výtahem, o jehoţ zbytněle zdobnou, nepřátelsky chladnou litinovou stěnu jsem se opřel, s očima zavřenýma, oněmělý, neschopen ničemu uvěřit, natoţ vše nesmlouvavě přijmout. Ne, aţ se vrátím, bude Sophie leţet v posteli, její zlaté vlasy budou zářit v kuţeli slunečního světla, bude ke mně vztahovat ţádostivé milující ruce a zvát mě opět k dalším radostem…

Místo toho jsem našel v koupelně za zrcadlem nad záchodovou mísou zastrčený lístek. Byl spěšně napsán tuţkou a skutečně svědčil o tom, ţe Sophie, jak si nedávno stěţovala, psanou angličtinu příliš dobře neovládá, ale dal se tu vycítit i vliv němčiny, kterou se před tolika lety naučila v Krakově od tatínka a která zůstala vrytá v její mysli s nepředstavitelnou vytrvalostí jako ozdoby vtesané v kameni gotické architektury.

Můj nejdražší Stingo, Ty jsi tak báječný Milenec, že Tě hrozně nerada opouštím, a ještě k tomu Ti ani nedám sbohem, ale musím zpátky k Nathanovi. Věř mi, Ty určitě najdeš nějakou nádhernou Mademoiselle a ta Tě na Tvé farmě učiní šťastlivým. Ty jsi mi hrozně milý – a nesmíš si o mně z toho všeho myslet, že já jsem krutá. Ale když jsem se probudila, pociťovala jsem se tak strašně a byla jsem z Nathana tak hoffnungslos, tak zoufalá, že jsem měla pocit, jako bych měla místo krve v žilách led. Takže musím být zase s Nathanem, ať už to znamená co znamená. Možná že už Tě víckrát neuvidím, ale věř mi: že jsem tě poznala, pro mě znamenalo hrozně mnogo. Jsi úžasný Milenec, Stingo. Připadám si tak špatná, že já teď musím odejít. Odpusť mi, že píšu tak špatnou angličtinu. Mám ráda Nathana, ale teď pociťuju silnou nenávist k životu a k Bohu. Ať jde celý Pan Bůh se vším svým Hände Werk DO HAJZLU. I se životem. I s tím, co zbylo z Lásky.

Sophie

Nedalo se nikdy přesně zjistit, co se odehrálo mezi Sophií a Nathanem, kdyţ se tu sobotu vrátila do Brooklynu. Jelikoţ mi tak podrobně vylíčila ten strašlivý víkend, který proţila předcházejícího podzimu v Connecticutu, byl jsem nejspíš jediný člověk, který je oba znal a měl tušení, co se dálo v jejich pokoji, kdyţ se tam sešli naposledy. Ale i já jsem se mohl jen dohadovat; nenechali ţádné poslední vzkazy, které by pomohly nalézt k záleţitosti klíč. Jak tomu bývá u většiny výjimečných událostí, existovala tu některá nepříjemná “kdyby”, kvůli nimţ všechno působilo ve zpětném pohledu ještě daleko bolestivěji, zvláště kdyţ se uváţily moţnosti, jak by se bylo dalo všemu zabránit. (I kdyţ nejsem přesvědčen, ţe by se nakonec proti tomu bylo dalo zásadně něco dělat.) Nejdůleţitější z těchto dohadů souvisely s osobou Morrise Finka, který se při svých omezených schopnostech uţ dříve v celé záleţitosti předvedl daleko inteligentněji, neţ mohl někdo oprávněně očekávat. Nikdo nikdy přesně neurčil, kdy se Nathan vrátil do domu, to znamená během oněch třiceti šesti hodin poté, co jsme se Sophií uprchli a neţ se pak vrátila i Sophie. Zdá se to divné, ţe si Fink – který tak dlouho a tak neúnavně sledoval, kdo do domu přichází a kdo odchází – nevšiml, ţe Nathan někdy v této době proklouzl dovnitř a uzavřel se v Sophiině pokoji. Později se bránil, ţe Nathana skutečně ani okem nezahlédl, a já jsem opravdu neviděl ţádný důvod, abych o tom pochyboval, stejně jako jsem nebral v potaz jeho tvrzení, ţe vůbec nepozoroval, kdy do domu dorazila Sophie. Za předpokladu, ţe se na ţeleznici nevyskytly ţádné překáţky a ţádná zpoţdění, stejně tak jako ţe v podzemní dráze šlo všechno podle jízdního řádu, musela se do Růţového paláce vrátit někdy kolem poledne toho dne, kdy ode mě odešla ve Washingtonu.

Finka kladu v této otázce přesunů Nathana a Sophie na klíčové místo, vzhledem k té prosté skutečnosti, ţe Larry – který se vrátil z Toronta a pospíchal do Flatbushe promluvit si s Morrisem a Yettou Zimmermanovou – poţádal správce, aby mu ihned zavolal, kdyby viděl, ţe Nathan vstoupil do domu. Já jsem dal Finkovi stejné instrukce a Larry navíc ještě podnítil Morrisův zájem tučným spropitným. Ale Nathan se bezpochyby (nelze vůbec říct, v jakém duševním stavu byl a jaký ho vedl motiv) vplíţil dovnitř, kdyţ se Morris buď nedíval, nebo spal, a Sophiin pozdější návrat prostě musel jeho pozornosti uniknout. Také mám podezření, ţe kdyţ Sophie volala Nathanovi, byl Morris v posteli. Kdyby se byl Fink spojil s Larrym dřív, byl by tam doktor dorazil za pár minut; byl jediný člověk, který to se svým vyšinutým bratrem dovedl, a kdyby ho býval někdo zavolal, vím bezpečně, ţe závěr této historie mohl být jiný. Moţná, ţe o nic méně katastrofický, ale jiný.

Tu sobotu se snesl na východní pobřeţí čas babího léta, přinášející s sebou teplé stálé počasí, mouchy a usměvavé tváře a většině lidí ten absurdně ošidný pocit, ţe příchod zimy je jenom zlá iluze. To odpoledne ve Washingtonu jsem pociťoval něco úplně obdobného (i kdyţ se moje mysl k počasí vůbec neupínala) a dovedu si představit, ţe něco z toho pocitu musel proţívat i Morris Fink v Růţovém paláci. Později vyprávěl, ţe zaslechl, jak se shora line dolů hudba, a se vzrůstajícím údivem si uvědomil, ţe Sophie musí být u sebe v pokoji. To bylo někdy kolem druhé. O hudbě,

kterou si tak často Sophie s Nathanem hráli, nevěděl nic a pouze ji hodnotil jako “klasiku” a jednou se mi dokonce přiznal, ţe je pro něho na porozumění příliš “hluboká”, ale ţe prý mu připadá daleko vkusnější neţ ty populární břečky, co se linou z rádií a gramofonů ostatních nájemníků.

Rozhodně byl překvapen – vlastně mu to spíš vyrazilo dech, kdyţ zjistil, ţe se Sophie vrátila; okamţitě si její příchod v hlavě spojil s Nathanem a zároveň pocítil varovné nutkání, ţe by snad měl zatelefonovat Larrymu. Ale o Nathanově přítomnosti v domě neměl sebemenší důkazy, takţe s telefonováním váhal, aby nezpůsobil falešný poplach. Tou dobou uţ měl z Nathana přímo smrtelný strach (před dvěma dny byl večer blízko mě a viděl, jak jsem při telefonické zprávě a Nathanově výstřelu zděšeně couvl) a zoufale si přál, kdyby se mohl obrátit na policii, kdyţ uţ kvůli ničemu jinému, tak kvůli ochraně. Od posledního Nathanova řádění měl pocit, jako by v atmosféře domu viselo cosi zlověstného, a začínal být z toho vztahu mezi Sophií a Nathanem tak nervózní, roztřesený a nejistý, ţe by se byl dokonce uţ vzdal i výhody svého pokoje za poloviční nájemné, výhody, kterou získal co ohodnocení své správcovské funkce, a dokonce prý chtěl říct paní Zimmermanové, ţe se odstěhuje k sestře do Far Rockaway. Neměl sebemenší pochyby, ţe Nathan je vlastně tou nejpodivnější variantou golema. Stále trvající hrozba. Jenţe Larry výslovně ţádal, aby ani on, ani kdokoli jiný v ţádném případě neupozorňovali policii. A tak Morris čekal dole vedle dveří do chodby, v letním horku celý lepkavý, a poslouchal tu sloţitou a nezměřitelně hlubokou hudbu, jeţ se snášela dolů.

Pak ke svému stále rostoucímu údivu pozoroval, ţe se dveře nahoře pomalu otevřely, a viděl, ţe se mezi nimi objevila Sophie. Jak si později uvědomil, nevypadala nijak neobvykle; působila moţná trochu unaveně a měla pod očima šedavé stíny, ale její výraz vůbec neprozrazoval ţádné napětí, ani sklíčenost, ani ţádné jiné “negativní” pocity, jaké by u ní člověk logicky očekával po té kruté zkoušce posledních několika dnů. Dokonce naopak, jak tam tu chvíli stála, hladíc jednou rukou kliku u dveří, přelétl po jejím obličeji záblesk veselí, jako by se chtěla lehce zasmát; rty měla pootevřené a po zářících zubech jí pohrávalo jasné odpolední světlo, ale pak si Morris všiml, ţe si náhle přejela jazykem po horním rtu, jako by chtěla zadrţet slova, která se uţ uţ chystala říct.

Morris si uvědomil, ţe ho zahlédla, a v tu chvíli v něm hrklo. Dlouhé měsíce ho totiţ přitahovala a její krása mu pořád a den ze dne působila bolest a stále jeho srdce naplňovala směsicí bolesti a palčivé ţádosti. Rozhodně si podle něho zasluhovala něco lepšího, neţ byl ten její mešugener Nathan.

Ale v tom okamţiku jej především upoutalo její oblečení – šaty, které i jeho nezkušenému zraku připadaly jako vyšlé z módy, staromódní, ale nicméně vypočítané na to, aby umocňovaly její výjimečnou krásu: bílé sako s vínově červenou skládanou sukní, kolem krku hedvábný šátek a do čela naraţený červený baret. Vypadala jako filmová hvězda z nějaké dřívější éry – jako Clara Bowová, Fay Wrayová nebo Gloria Swansonová, tak nějak. Neviděl ji takhle oblečenou uţ dřív? S

Nathanem? Nemohl si vzpomenout. Morrise krajně vyvedla z míry, ani ne tak tím oblečením, ale prostým faktem, ţe tam je. Vţdyť sotva před dvěma dny večer odešla, s kufříkem a v takové panice a s… To mu taky nešlo na rozum. “Kde je Stingo?” chtěl se uţ uţ zeptat přátelsky. Ale neţ mohl otevřít pusu, popošla několik kroků k zábradlí, naklonila se přes ně a řekla: “Morrisi, prosím vás, mohl byste mi sehnat láhev whisky?” A hodila mu pětidolarovou bankovku, která se třepetavě snášela dolů, aţ ji chytil ve vzduchu mezi prsty.

Pomalu se došoural přes pět bloků na Flatbush Avenue a koupil sedmičku carstairsu. Cestou zpátky se v dusném horku zastavil na kraji parku, postával a sledoval ruch na hřištích kolem Přehlídkové aleje, kde mladí muţi a chlapci kopali do míče, přihrávali si a pokoušeli se vzájemně zastavit, přičemţ se s rozkoší častovali obscenitami pronášenými tou známou drsně halasnou hubatou brooklynštinou; řadu dní nepršelo a prach se zvedal ve vířivých sloupech a zasypával křehká stébla trávy a listí na stromech bělavým popraškem. Morris se snadno dal rozptýlit. Na takových patnáct dvacet minut, jak si později vzpomněl, úplně pustil z hlavy, ţe je na posílce, aţ

prý jej z jeho prázdného povyraţení vyburcovala ta “klasika”, která se tak halasně linula z okna Sophiina pokoje několik set yardů vzdáleného. Hudba zněla hlučnou veselostí a zřejmě prý v ní převládaly trubky. Připomnělo mu to jeho pochůzku a ţe Sophie čeká, a proto ihned upaloval

zpátky do Růţového paláce, tak rychle, ţe ho na Caton Avenue (vzpomínal si na všechno velice ţivě a vybavoval si z toho odpoledne spoustu podrobností) téměř mohl přejet ţlutý čisticí vůz Con Edison. Jak se blíţil k domu, hudba zněla stále silněji a jeho napadlo, ţe snad by bylo moudré, kdyby Sophii co nejšetrněji řekl, jestli by gramofon trochu neztišila, ale pak si to rozmyslel: vţdyť je nakonec bílý den a navíc sobota a ostatní nájemníci jsou pryč. Hudba se rozlévala utěšeně po celém sousedství. Ať si ten prevít hraje.

Zaklepal u Sophie na dveře, ale nikdo se neozval, zabušil znovu, pořád nic. Postavil whisky na zem k veřejím a vrátil se dolů do svého pokoje, kde strávil asi půl hodiny nad albem zápalkových nálepek. Morris byl sběratel a v pokoji měl také plno uzávěrů od sodovek a limonád. Za chvíli se rozhodl, ţe si jako obvykle zdřímne. Probudil se hodně pozdě odpoledne a tou dobou uţ hudba nehrála. Dobře si pamatoval, jaké cítil zlověstné lepkavé dusno; jeho zlé předtuchy jako by plynuly z toho neobvyklého úmorného vedra, jeţ připomínalo ovzduší kotelny a jeţ v tom nadcházejícím podvečeru nerozčeřil ani jediný závan větru, takţe Morris byl promočený potem. Najednou se v domě rozhostilo neobyčejné ticho, říkal si. Horké nebe nad nejzazšími konturami parku rozčísl blesk a západním směrem dutě zaburácelo. Ve ztichlém potemnělém domě se Morris pomalu zase vydal po schodech nahoru. Láhev whisky stála pořád u dveří. Znovu zaklepal. Hodně uţívané dveře byly značně vychozené nebo spíš měly jakousi vůli, čímţ se stalo, ţe mezi laťkou dveřního rámu a dveřmi samými byla dost veliká škvíra, a i kdyţ se dveře automaticky zaklapávaly, zevnitř je bylo moţno zavírat ještě na další závoru; a tou škvírou Morris viděl, ţe jsou zevnitř zataţeny na řetěz, takţe Sophie z pokoje neodešla. Dvakrát třikrát na ni zavolal, ale bylo jen ticho a jeho rozpačitý pocit brzy přerostl v obavy, zvlášť kdyţ skulinou nahlédl dovnitř a zjistil, ţe se v pokoji nesvítí, přestoţe se rychle stmívalo. A tak se rozhodl, ţe snad bude nejlíp, kdyţ zavolá Larrymu.

Doktor dorazil za hodinu a oba dva spolu dveře otevřeli násilím.

Já sám jsem se zatím pekl v pokojíku ve Washingtonu a došel jsem právě tou dobou k rozhodnutí, které mi úplně zabránilo, abych měl na průběh dalších událostí jakýkoli vliv. Sophie měla proti mně dobrých šest hodin náskok; ale i tak, kdybych se byl za ní bez odkladu pustil, mohl jsem do Brooklynu dorazit včas a odvrátit tu ránu, která hrozila zásahem. Ale já se zatím souţil a trápil a z důvodů, kterým dodnes přesně nerozumím, jsem se rozhodl jet na jih do Southamptonu bez ní. Myslím, ţe mé jednání musel asi ovlivnit prvek jakéhosi rozladění: podráţdění a zlost nad jejím útěkem, bodání skutečné ţárlivosti a nakonec i hořký poraţenecký závěr, ţe se od té chvíle můţe o svůj zadek starat sama. Nathan, ten šmuk! Udělal jsem, co jsem mohl. Ať si jde zpátky za tím svým bláznivým ţidáckým šamstrem, za tím icikem pitomým. Takţe jsem nejdřív spočítal v peněţence své tenčící se jmění (ironií náhody jsem pořád ještě ţil z Nathanova daru), odtáhl z hotelu, zbrocen potem nejasného antisemitismu, a vlekl se přes řadu bloků horkem hodným dţungle na autobusové nádraţí, kde jsem si koupil lístek na dlouhou cestu do Franklinu ve Virginii.

Rozhodl jsem se, ţe na Sophii zapomenu.

To bylo asi v jednu hodinu odpoledne. Ani jsem si to vlastně neuvědomoval, ale prodělával jsem hlubokou krizi. Ve skutečnosti mě to hanebné obludné zklamání – ta zrada! – tak trápilo, ţe jsem začínal pociťovat v rukou a nohou jakési chvění, které hrozilo proměnit se v tanec sv. Víta.

Mezitím se moje nepříjemně zjitřená smyslová kocovina proměnila v bolesti ukřiţovaného včetně neuhasitelné ţízně, a kdyţ se autobus proplétal těţce propustným dopravním ruchem Arlingtonu, stihl mě náhle záchvat úzkosti, který všechny mé psychické monitory hlásily jako váţné nebezpečí a vysílaly mým tělem bleskové varovné signály. Hodně způsobila whisky, kterou mi do hrdla vlila Sophie. V ţivotě se mi tak neovladatelně nerozechvěly prsty a nepamatuji se, ţe bych si byl kdy tak těţko zapaloval cigaretu. Zvláštní přízračnou atmosféru ještě zvyšovala měsíční krajina ubíhající kolem, takţe má skleslost a strach nabývaly obludných rozměrů. Šedivá předměstí, vysoké kasárenské věznice, široký Potomac lepkavý splašky. Ještě kdyţ jsem byl malý chlapec – a nebylo tomu tak dlouho –‚ tonuly jiţní okrajové končiny Washingtonu ve snovém prašném oparu a působily spíš jako sled bukolských křiţovatek. Paneboţe, podívejte se na ně teď! Úplně jsem zapomněl na chorobu, kterou můj rodný stát tak náhle prodělal; obscénní plodná městská ošklivost Fairfax County, nafouklá válečnými zisky, se míhala před mýma očima jako halucinační replika

Fort Lee v New Jersey a obdoba všudy se valícího betonového moru, coţ všechno, jak jsem se bláhově domníval, jsem předchozího dne měl nechat jednou provţdy za sebou. Yankeeský karcinom, který prorůstá do mého milovaného Starého království, ne? Kousek dál na Jihu se všecko sice určitě změní, ale nicméně zatím jsem musel sloţit svou křehkou lebku na opěradlo, svírán křečemi strachu a vyčerpání, jaké jsem dosud v ţivotě nepoznal.

Řidič vyvolával: “Alexandria.” A zde jsem pochopil, ţe musím z autobusu vystoupit. Pomyslel jsem si, co by asi řekl nějaký asistent místního špitálu, kdyby uviděl takovýhle vyzáblý pomatený zjev v pomačkaném pruhovaném sáčku z bavlněné látky, který si koleduje, aby ho strčili do svěrací kazajky. (A neuvědomil jsem si právě v tomto okamţiku naprosto bezpečně, ţe uţ nikdy víckrát nebudu ţít na Jihu? Myslím, ţe ano, ale dodnes to nevím jistě.)

Přesto jsem se jakţtakţ ovládl a všecky skřítky neurastenie odrazil. Sítí meziměstských dopravních prostředků (včetně taxíku, který mě téměř přivedl na mizinu) jsem se dostal zpátky na Union Station právě včas, abych stihl ve tři hodiny vlak do New Yorku. Dokud jsem se neusadil v dusném voze, nedovolil jsem si ţádné představy Sophie ani ţádné vzpomínky. Milosrdný boţe, ta moje zboţňovaná Polka se vrhá vstříc smrti! V jakémsi aţ ohromujícím jasnozření jsem si najednou uvědomil, ţe jsem ji během svého nezdařeného vpádu do Virginie zapudil ze svých myšlenek jen z toho prostého důvodu, ţe mi mé podvědomí zakázalo předvídat nebo akceptovat, čím se má mysl obírala v tu chvíli jiţ téměř s trýznivou naléhavostí: ţe se jí stane něco hrozného, stejně tak jako Nathanovi, a ţe moje zoufalá cesta do Brooklynu v ţádném směru nemůţe změnit osud, jemuţ jdou oba vstříc. Chápal jsem to nikoli proto, ţe jsem měl onu předtuchu, ale protoţe jsem byl předtím celou dobu svéhlavě slepý nebo připitomělý nebo obojí. Copak se to nedalo vyčíst z jejího posledního vzkazu, a tak jasně, ţe by si pravý význam domyslilo i nezkušené šestileté děcko, a nedopustil jsem se zločinné nedbalosti, kdyţ jsem místo bezhlavé autobusové jízdy přes Potomac nespěchal ihned za ní? Zachvátila mě hrozná trýzeň. Coţ se k té vině, která ji vraţdila stejně, jako kdysi zavraţdili její děti, musí nyní připojit ještě i moje vina, ţe jsem se dopustil toho hříšně slepého opominutí, jeţ pomůţe zpečetit její osud tak jistě jako Nathanovy ruce? Řekl jsem si: Paneboţe, kde je telefon? Musím varovat Morrise Finka nebo Larryho, neţ

bude po všem. Ale právě kdyţ mě napadla tahle myšlenka, vlak cukl a pomalu se rozjíţděl a já věděl, ţe teď se s nimi nespojím dřív, neţ…

A tak jsem se oddal bizarní náboţenské křeči, krátké, ale o to intenzivnější. Bible – kterou jsem s sebou nosil s časopisem Time a washingtonskou Post – mě provázela na mých poutích po léta.

Samozřejmě ţe také slouţila jako součást mého kostýmu co cestujícího reverenda Entwistla. Nebyl jsem v ţádném ohledu příliš náboţensky myslící člověk a v Písmu svatém jsem viděl hlavně literární záleţitost, pramen, z něhoţ jsem čerpal různé naráţky a citáty hodící se postavám v mém románu, z nichţ jedna či dvě byly dosti bigotní. Pokládal jsem se za agnostika, dostatečně emancipovaného od okovů víry a dostatečně silného, neţ abych se obracel na pochybného mátoţného obratlovce v podobě nějakého boţstva, a to dokonce ani v době zkoušek a utrpení. Ale kdyţ jsem tam tak seděl – opuštěný, nevýslovně vyčerpaný, vyděšený a naprosto ztracený –‚

pochopil jsem v tu chvíli, ţe musím všechny své dosavadní berličky zahodit a ţe ani Time, ani Post na mé utrpení nedávají lék. Na sedadlo vedle mě se vměstnala mohutná a majestátně rozloţitá dáma s pletí barvy kakaového máslového cukroví a naplnila celý okolní prostor aromatickou vůní otočníku. Uháněli jsme na sever a opouštěli District of Columbia. Pootočil jsem se na ni, protoţe jsem si uvědomoval, ţe na mě upřeně hledí. Přátelsky si mě prohlíţela velkýma vlhkýma očima hnědé barvy a velikosti platanových plodnic. Usmála se, s hvízdnutím vzdychla a její výraz mě zalil mateřskou účastí, po jaké jsem v té beznadějné chvíli z hloubi svého srdce touţil. “Synku,”

pravila tónem, jehoţ výraz dosahoval neuvěřitelného rozsahu od hluboké víry aţ k dobrému rozmaru, “je jenom jedna dobrá kniha. A tu drţíš akorát v ruce.” Kdyţ bylo tedy formalitám učiněno zadost, vyndala má spolupoutnice z nákupní tašky vlastní bibli, pohodlně se opřela a začetla se do ní, vzdychajíc zjihle potěšením a mlaskajíc zvlhlými rty. “Věř v Jeho slovo,”

připomněla mi, “a budeš vykoupen – to je to pravé evangelium a Boţí pravda. Amen.”

Odpověděl jsem “Amen” a otevřel jsem bibli přesně uprostřed, kde jsem podle vzpomínek z

idiotské sobotní školy musel objevit Ţalmy Davidovy. “Amen,” řekl jsem ještě jednou. Jako laň dychtí po bystré vodě, tak dychtí duše má po tobě Bože!… Propastná tůně na tůni volá v hukotu řvoucích peřejí tvých, všechny tvé příboje, tvá vlnobití se přese mne valí. Náhle se mě zmocnil pocit, ţe se musím ukrýt před zraky všech lidí. Vrhl jsem se k umývárně, zamkl jsem se, posadil jsem se na mísu a čmáral do zápisníku apokalyptická poselství sobě samému, jejichţ obsahu jsem téměř nerozuměl, přestoţe se řinula z mého zjitřeného vědomí: poslední zprávy zatraceného třeštícího člověka, který hyne kdesi v nejzazším a nejzpustošenějším koutě země a hází láhve s šílenými čmáranicemi do černého lhostejného proudu věčnosti. “Proč pláčeš, synku?” zeptala se mě má sousedka, kdyţ jsem později opět padl vedle ní. “Někdo ti ublíţil?” Nedovedl jsem jí odpovědět, ale ona ukázala na bibli, a za chvíli jsem se natolik zmátořil, ţe jsme spolu začali unisono číst a pozvedli hlasy v harmonickém naléhavém ţalozpěvu, který se nesl nad klapotem vlaku. “Ţalm osmdesátý osmý,” navrhl jsem. Na to ona odpověděla: “To je moc krásný ţalm.”

Hospodine, Bože spasení mého, ve dne i v noci k tobě volám. Vstupiž před obličej tvůj modlitba má, nakloň ucha svého k volání mému. Neboť jest naplněna trápením duše má… četli jsme nahlas přes Wilmington, Chester aţ za Trenton a občas jsme se dostali aţ k Šalamounovi a Izaiáši. Po nějaké době jsme zkusili Kázání na hoře, ale to na mě nějak nezabíralo; velkolepý starý hebrejský ţalozpěv působil zřejmě daleko očistněji, a tak jsme se vrátili k Jobovi. Kdyţ jsem konečně zvedl oči a vyhlédl okénkem, venku se uţ setmělo a na západním obzoru ţíhaly oblohu zelenavé blesky.

Černá kněţka, ke které jsem přilnul a kterou jsem si vlastně zamiloval, vystoupila v Newarku.

“Všechno bude v pořádku,” předpovídala.

Ten večer vypadal Růţový palác zvenčí jako kulisa v efektní drsné detektivce, jakých jsem vídal stovky. Dodnes si jasně pamatuju ten pocit akceptace, kdyţ jsem přicházel po chodníku blíţ – tu snahu nedat se ničím překvapit. Byly tu všechny symboly smrti, jak jsem je tušil: sanitky, poţárníci, pohotovostní vozy, policejní auta s pulzujícím rudými světly – těch tu byl skutečně nepoměrný nadbytek, jako by v tom zchátralém domě došlo k nějakému hroznému masakru, a zatím se jen dva lidé dobrovolně rozhodli pro téměř důstojný konec a oba ulehli k spánku. Všechno bylo stopeno v acetylenové záři reflektoru a příchod zahrazoval chmurný zátaras s nápisem na lepence – Vstup zakázán – a všude kolem postávaly hloučky drsně vyhlíţejících policajtů, kteří ţvýkali a lhostejně se plácali po vypasených zadcích. S jedním jsem se začal přít – byl to ošklivý cholerický Ir – a uplatňoval jsem právo na vstup dovnitř a nebýt Larryho, byl bych venku asi uvízl na celé hodiny. Zahlédl mě, řekl cosi velice rázně té otlemené bestii, načeţ mi dovolili vejít do předsíně v přízemí. Ve svém pokoji jsem zahlédl dokořán otevřenými dveřmi Yettu Zimmermanovou: napůl seděla, napůl leţela zhroucená v křesle a nepřítomně si cosi pro sebe mumlala v jidiš. Zřejmě se o všem právě dověděla a její široká vlídná tvář, obyčejně obraz pohody, byla smrtelně bledá a zračil se v ní otupělý výraz šoku. Kolem ní krouţil saniťák, připravený poslouţit jí kaţdou chvíli injekcí. Larry mě mlčky vedl vzhůru kolem skupinky odpudivých policejních reportérů a několika fotografů, kteří reagovali na jakýkoli pohybující se objekt explozí blesků. V patře visel nad zemí takový cigaretový dým, ţe mi na okamţik připadalo, jako by tu předtím hořelo. U vchodu do Sophiina pokoje stál Morris Fink, ještě smrtelněji bledý neţ Yetta a s výrazem člověka, kterého skutečně postihla veliká ztráta, a hovořil chvějícím se hlasem s detektivem. Dal jsem se s Morrisem do řeči a dost dlouho s ním rozprávěl. Něco mi vykládal o tom odpoledni a o hudbě. A pak tam byl ten pokoj, měkce zářící za vypáčenými dveřmi pastelově korálovou červení.

Zamţoural jsem do šera uvnitř, aţ jsem pomalu rozeznal Sophii a Nathana, kteří leţeli na meruňkově oranţové přikrývce. Byli oblečeni jako kdysi tu neděli, kdy jsem je poprvé viděl spolu

– ona ve svých sportovních svršcích z dávno minulých let, on v šedivém flanelovém obleku s širokými bílými prouţky, v kterém vypadal jako úspěšný hazardní hráč. Takto oblečeni, ale vleţe a svírajíce jeden druhého v náručí, vypadali z místa, kde jsem stál, pokojně jako dva milenci, kteří se z rozvernosti oblékli na odpolední procházku, jenţe pak se náhle rozhodli lehnout si a buď si zdřímnout, nebo se líbat, či milovat, anebo jen tak si šeptat milé důvěrnosti, a ustrnuli v tomto hrobě a v tom něţném obětí navţdy.

“Být vámi, do obličeje bych se jim nedíval,” varoval mě Larry. Po odmlce pak dodal: “Ale netrpěli. Byl to kyanid sodný. Konec nastal v několika sekundách.”

Ucítil jsem, jak se pode mnou náhle podlomila kolena, a aţ jsem se zastyděl, protoţe bych byl téměř upadl nebýt Larryho, který mě zachytil a podrţel. Pak jsem se vzpamatoval a vešel dovnitř.

“Kdo je to, doktore?” zeptal se policista a chtěl mi zastoupit cestu.

“Člen rodiny,” odpověděl Larry a mluvil pravdu. “Pusťte ho dovnitř.”

V místnosti uţ toho nebylo mnoho, co by se dalo k záleţitosti nějak přičíst nebo od ní odečíst či co by mohlo podat nějaké vysvětlení o mrtvé dvojici na loţi. Nevydrţel jsem se na ně dívat. Z

nějakého důvodu jsem popošel ke gramofonu, který se zřejmě automaticky vypnul, a pohlédl jsem na naskládanou hromadu desek, které hráli Sophie s Nathanem to odpoledne. Purcellova skladba Trumpet Voluntary, Haydnův cellový koncert, část Pastorální symfonie, nářek pro Eurydiku z Gluckova Orfea – mezi desítkami šelakových desek, jeţ jsem sundal z vřetene. Byly tam také dvě skladby, jejichţ názvy pro mne měly zvláštní význam, i kdyţ jen tím, co znamenaly pro Sophii a Nathana. Jedna byla Larghetto z Mozartova klavírního koncertu B dur – posledního, který napsal –

a já byl mnohokrát se Sophií, kdyţ si jej hrála, nataţená na posteli, s jednou rukou přes oči, zatímco se sladké tragické tóny linuly pokojem. Kdyţ jej Mozart psal, byl jiţ blízko konci ţivota; byl to snad důvod (pamatuji se, jak o tom nahlas uvaţovala), proč je ta hudba naplněná rezignací, jeţ se téměř blíţí radosti? Kdyby v ţivotě byla měla to štěstí a stala se pianistkou, pokračovala, tohle by byla jedna z prvních skladeb, kterou by se naučila zpaměti a na níţ by ovládla kaţdý odstín toho, čemu říkala “od věků do věků”. Tehdy jsem o Sophiině historii ještě nevěděl téměř nic a nemohl jsem ani plně pochopit, co po chvilce o skladbě řekla: kdyţ ji poslouchá, vţdycky prý si vybaví děti hrající si za soumraku a slyší jejich vysoké vzdálené hlasy, zatímco se na poklidný zelený trávník snášejí stíny noci.

Do pokoje vešli zřízenci z márnice, oblečení v bílých pláštích, a šustili igelitovými pytli. Druhou skladbu poslouchali Sophie s Nathanem celé léto. Nechci této okolnosti podkládat větší význam, neţ si zaslouţí, protoţe Sophie s Nathanem dávno opustili víru. Ale deska spočívala nahoře na ostatních, a kdyţ jsem ji kladl zpátky, napadla mě nostalgická myšlenka, ţe snad v těch posledních mukách – či extázi nebo jaký stav posledního nazření je před vstupem do temnoty spojil – slyšeli znít: Jezu, radosti lidské touhy.

Tyto poslední řádky by se myslím měly jmenovat nějak jako “Studie ve zdolávání ţalu”.

Pohřbili jsme Sophii a Nathana vedle sebe na jednom hřbitově v Nassau County. Šlo to všechno jednodušeji, neţ by člověk očekával. Byly totiţ jisté obavy. Nakonec přece jen šlo o Ţida a katoličku, kteří se rozhodli pro společnou sebevraţdu (jak se o tom psalo v Daily News v článku se senzacechtivými fotografiemi), byli to neoddaní milenci ţijící v hříchu, sugestivně krásní a přitaţliví a iniciátorem tragédie byl mladý muţ, který uţ měl za sebou řadu psychotických epizod –

tohle prostě byl materiál pro superskandál roku 1947. Dala by se tedy očekávat spousta překáţek.

Ale společný obřad šlo zajistit celkem snadno (o všechno se postaral Larry), protoţe nebylo zapotřebí brát ohled na nějaké rigorózní náboţenské zásady: Nathanovi a Larryho rodiče byli ortodoxní ţidé, ale matka uţ umřela a otec, teď přessedmdesátník, měl velice bídné zdraví a byl uţ

úplně senilní. A Sophie – proč to otevřeně nepřiznat – neměla bliţší příbuzné neţ Nathana. To všechno byly rozumné důvody, proč nakonec Larry objednal pohřeb, který se konal nejbliţší pondělí. Ani Larry, ani Nathan po léta nepřekročili práh synagogy, a kdyţ se se mnou Larry radil, řekl jsem mu, ţe Sophie by si podle mého názoru nepřála ţádného kněze a ani ţádné obřady své církve – moţná ţe to byl rouhačský předpoklad, který odsoudil Sophii do náruče pekel, ale byl jsem si jist (a pořád ještě jsem), ţe jsem se nemýlil. A nakonec v posmrtném ţivotě by uţ Sophie byla s to přetrpět jakékoli peklo.

Takţe obřad se konal dole ve městě v hájemství Waltera B. Cooka a byl podle daných moţností co nejcivilnější a nejdůstojnější, s nezbytnou průvodní příchutí (veřejnost okouněla aspoň venku) nezřízené a osudové vášně. Čekalo nás trochu potíţí s knězem; byl hrozný, ale naštěstí jsem si to ani tak neuvědomoval; stál jsem tam to odpoledne vedle Larryho a vítal se se smutečními hosty.

Byla jich jen hrstka. První přijela Landauova sestra, manţelka chirurga. Přiletěla ze St. Louis s

dospívajícím synem. Dva luxusně oblečení chiropraktikové Blackstock a Katz se dostavili se dvěma pomladšími ţenami, které pracovaly se Sophií v ordinaci, zoufale plakaly, obličeje měly křečovitě staţené a nosy červené. Yetta Zimmermanová, celá roztřesená vyčerpáním, přijela s Morrisem Finkem a s tlustým studentem rabínem in spe Moishem Muskatblitem, který se snaţil být Yettě oporou, ale podle jeho odkrvené syrovátkové tváře a nejisté chůze to vypadalo, ţe by oporu potřeboval spíš sám.

Přišlo také několik Nathanových a Sophiiných přátel – několik mladých intelektuálů a učitelů z Brooklyn College, mezi nimi, jak já jsem jim říkal, “skupina Mortyho Habera” včetně Mortyho.

Byl to tichý jemný vědec. Trochu jsem se s ním seznámil a zalíbil se mi, a ten den jsem strávil nějakou dobu vedle něho. Nad událostí se vznášela neobyčejně tíţivá, krajně jímavá atmosféra, v které nebyl ani nejslabší nádech prchavé bizarnosti, jaká některé případy smrti doprovází: napjaté ticho a bolestně křečovité tváře prozrazovaly skutečný ţal, opravdovou tragédii. Nikdo se s nikým neporadil o hudbě, coţ byla jednak ironie a jednak hanba. Kdyţ smuteční hosté vcházeli v záři vybuchujících fleší do vestibulu, slyšel jsem kníkavý hlas Hammondova harmonia, které hrálo Gounodovo “Ave Maria”. Kdyţ jsem si vzpomněl na Sophiin a samozřejmě taky na Nathanův citlivý vztah k hudbě, zvedl se mi při té popuzující varhanní produkci ţaludek.

Ţaludek jsem uţ měl tak jako tak v bídném stavu, coţ se dalo říct i o mé celkové rovnováze.

Poté, co jsem dojel z Washingtonu, nezaţil jsem okamţik, kdy bych býval byl střízlivý anebo kdy bych se pořádně vyspal. Po těch událostech jsem nemohl usnout, chodil jsem s krhavýma očima z místa na místo, a jelikoţ spánek pořád nepřicházel, trávil jsem mnohdy pozdní noční hodiny –

během nichţ jsem bez cíle procházel flatbushskými ulicemi a vlezl do kdejaké hospody, šeptaje si bez přestání “Proč, proč, proč?” – úporným pitím (většinou jsem pil pivo), coţ mě udrţovalo na hranici opilosti, i kdyţ úplně namol jsem nebyl nikdy. A v takovém podnapilém stavu a s tím nejpodivnějším pocitem rozvrácenosti a vyčerpání (později jsem si uvědomil, ţe to docela dobře mohla být předehra k pravým alkoholickým halucinacím) jsem sklesl do komerční kostelní lavice Waltera B. Cooka a poslouchal “řeč” reverenda De Witta nad rakvemi Nathana a Sophie. Záleţitost s reverendem De Wittem však nebyla chyba Larryho. Larry měl totiţ pocit, ţe nějakého sluhu boţího přec jen potřebuje, ale rabín mu nepřipadal vhodný a kněz byl nepřijatelný – a tak jeden jeho přítel či přítel jeho přítele navrhl reverenda De Witta. Byl to univerzalista, čtyřicátník, měl aţ

synteticky klidný a vyrovnaný obličej, vlnité plavé, pečlivě udrţované vlasy a růţové, trochu dívčí ţivé rty. Oblečen byl do světle hnědého obleku a'la americký byznysman s vestou téţe barvy, obepínající jeho rostoucí bříško, na němţ zářil zlatý klíč univerzitního bratrstva Omicron Delta Kappa.

Tehdy jsem si poprvé nahlas a s přídechem jakési bláznivé podráţděnosti odkašlal, coţ

způsobilo, ţe se to v mém nejbliţším okolí trochu zavlnilo. V ţivotě jsem neviděl, ţe by někdo starší neţ já nosil tenhle klíč, zvlášť mimo prostory univerzity, a tahle okolnost jen zdůrazňovala směšnost dotyčného reverenda, k němuţ jsem od prvního pohledu cítil odpor. A jak by zneuctil tohohle mloka vylezlého z křesťanských vod Nathan! Seděl jsem tam zhroucený do sebe a v těţkomyslné náladě vedle Mortyho Habera a uvědomoval si, ţe reverend De Witt ve mně snad ze všech podobných lidí, s jakými jsem se setkal, nejvíc mobilizuje veškeren můj vraţedný potenciál.

Vyzpěvoval dál a dál, vzýval Lincolna, Ralpha Walda Emersona, Dalea Carnegieho, Spinozu, Thomase Edisona a Sigmunda Freuda. Jednou se zmínil i o Kristovi, dosti vzdáleně – ne ţe by mi to vadilo. Propadal jsem se níţ a níţ do lavice a začínal jsem ho vypínat, asi tak jako se knoflíkem vypíná rádio, a vnímal jsem pouze ty nejtriviálnější a nejšťavnatější banality. Oběti věku bezhlavého hmotařství. Ztráta obecných hodnot. Zhroucení starých dobrých principů spoléhání sama na sebe. Neschopnost komunikovat!

“Hovadiny!” pomyslel jsem si, ale pak jsem si uvědomil, ţe jsem to vyslovil nahlas, protoţe jsem ucítil, jak mě Morty Haber lehce klepl rukou do nohy a okřikl mě tichým “Ššš!”, které se však mísilo s přidušeným smíchem, takţe mi bylo jasné, ţe se mnou souhlasí. Musel jsem pak nějak zdřímnout – ne, nebyl to spánek, ale spíš jako bych se ocitl v nějaké kataleptické říši, kde se všechny myšlenky rozbíhají jako záškoláci – protoţe můj další záţitek byl hrozný pohled na dvě

lesklé kovové rakve, které náhle kolem mě projíţděly volnou střední lodí na jiskřivě zářících kolečkách.

“Já asi budu zvracet,” prohlásil jsem dosti nahlas.

“Ššš-š,” okřikl mě Morty.

Neţ jsem nastoupil do limuzíny, která nás měla odvézt na hřbitov, stačil jsem odskočit do blízké hospody pro karton piva. Tehdy člověk dostal láhev za pětatřicet centů. Uvědomoval jsem si svou netaktnost, ale nikdo mě neokřikl, a kdyţ jsme dojeli na místo, kdesi za Hampsteadem, byl jsem úplně sťatý. Zvláštní, Sophie a Nathan byli vlastně první, kdo měli být na tomto zbrusu novém pohřebišti pochováni. Pod paprsky teplého říjnového slunce se rozbíhala obrovská plocha vzrostlého zeleného trávníku daleko k obzoru. Kdyţ se náš průvod dal směrem k vzdálenému hrobu, napadla mě děsivá myšlenka, ţe snad mí drazí budou pohřbeni na golfovém hřišti! Chvíli byla ta představa úplně reálná. Mé mysli se zmocnila jakási opilecká fantazie nebo psychické šálení: Viděl jsem dlouhé generace hráčů, kteří stojí rozkročeni nad hroby Sophie a Nathana a křičí

“Pozor! Hraju!”, mávajíce golfovými holemi, zatímco duše obou zemřelých se neklidně chvějí pod zvlněným paţitem.

Cestou cadillacem vedle Mortyho jsem listoval Untermeyerovou antologií americké poezie, kterou jsem vezl spolu se svým zápisníkem s sebou. Navrhl jsem Larrymu, ţe něco přečtu, a jemu se to zalíbilo. Sophie s Nathanem by měli před naším posledním rozloučením uslyšet můj hlas; plytkost frází reverenda De Witta nešlo přenést přes srdce, a tak jsem usilovně hledal v oddílu věnovaném Emily Dickinsonové ta nejkrásnější slova. Vzpomínal jsem, jak právě Emily tehdy svedla Nathana a Sophii v knihovně Brooklyn College dohromady, a připadalo mi vhodné, ţe ona by jim také měla dát sbohem. Jakmile jsem našel tu pravou nebo řekněme tu nejvhodnější báseň, zaplavila mě chmurná euforie. Limuzína dojíţděla ke hrobu a já si pro sebe tiše mumlal; kdyţ vůz zastavil, vrhl jsem se ven, aţ jsem v trávě málem upadl.

Requiem reverenda De Witta na hřbitově byla stručná verze úvah, které k nám pronesl uţ v pohřebním ústavu; měl jsem dojem, ţe Larry ho poţádal, aby to pokud moţno zkrátil. Reverend svůj obřad ovšem obohatil o nezbytnou liturgickou drobnost – na konci projevu vytáhl z kapsy lahvičku s prachem a vysypal půl na Sophiinu rakev, půl na Nathanovu spočívající o šest stop vedle. Jenţe v té lahvičce nebyla nějaká obyčejná prsť. Reverend vysvětlil smutečním hostům, ţe ten prach byl sebrán ze šesti světadílů, a dokonce i ze subglaciální Antarktidy a ţe bychom si s tímto symbolem měli uvědomit, ţe smrt je obecná a postihuje lidi všech vyznání, všech barev pleti a všech národností. Znovu jsem si nesmírně ţivě uvědomil, jak málo pochopení by měl ve svých světlých okamţicích pro tento typ slabomyslnosti Nathan. Jak by asi dovedl vyuţít své geniální mimiky a jak by tohohle uţvaněného šarlatána sepsul svou ironií. Ale to uţ na mě kýval Larry a já předstoupil. V nepohnutém tichu horkého zářivého odpoledne se ozývalo jen bzučení včel, přilákaných květy nakladenými podél okrajů obou hrobů. Lehce vrávoraje, teď jiţ otupělý, uvaţoval jsem o Emily a o včelách a jakou úţasnou roli v její písni hrají, a o té bzukotem rozeznělé metafoře věčnosti.

Lože si ustel prostorné.

Ustel je sobě v úžasu

a vyčkej tu na soudný den,

jenž přijde nádherný a čistý.

Neţ jsem pokračoval, na okamţik jsem zaváhal. Ne, slova mi nedělala potíţ, ale zadrţelo mě mé vlastní rozjaření, tentokrát smíšené s ţalem. Není v tom snad nějaký skrytý nevyjádřitelný význam, ţe celá moje ţivotní zkušenost se Sophií a Nathanem se pohybovala v kruhu postele, od okamţiku

– který mi nyní připadal století vzdálený –‚ kdy jsem slyšel nad svým pokojem tartas jejich nevázaně bujného milování, aţ po závěrečný obrázek na témţ loţi, obrázek, který budu mít v mysli, dokud mi jej nevymaţe stařecká dětinskost nebo vlastní smrt? Myslím, ţe přesně v tom okamţiku jsem se přestal drţet, všechno mi vypovídalo sluţbu a pomalu jsem se sypal.

Slamník ať v něm tě netlačí

a na polštáři oblém skryt

lež vzdálen vřavě světa v zemi,

kde nezní slunce žlutý svit.

Uţ jsem se na jednom místě tohoto vyprávění zmínil o svém vztahu lásky a nenávisti ke svému deníku, který jsem si tehdy v době svého mládí vedl. Ty ţivé cenné pasáţe – které jsem se nakonec přec jen zdráhal vyhodit – mi připadaly, jako by měly co dělat s okamţiky v mém ţivotě, kdy někdo nebo něco ukládalo o mé muţství, kdy bývalo nějak pošlapáno a kdy byly udupávány mé vášně. Týkaly se mých nocí černého zoufalství s Leslií Lapidusovou a Mary Alicí Grimballovou a také došly v tomto příběhu svého patřičného uplatnění. Ale zbytek mých záznamů byly jen obecné úvahy, pseudonaučný bombast, pošetilé výlety do filozofických seminářů, kam jsem neměl co strkat nos, takţe jsem rozhodně zavrhl jakékoli pokračování a zápisy jsem před několika lety v efektním auto-da-fé spálil na dvoře za domem. Pár náhodných stránek oheň přeţilo, ale ani ty jsem si neponechal pro nějakou jejich hlubší hodnotu, jako spíš pro to, čím přispívaly do historických záznamů – to je historických záznamů o mně osobně. Na pěti šesti listech, které jsem si z oněch posledních dnů ponechal – počínaje šíleně načmáranými poznámkami, jeţ jsem si dělal na záchodku vlaku z Washingtonu, aţ po následující den po pohřbu –‚ byly jen tři krátké řádky, které stály za to, abych si je schoval. Ale ani ty nejsou zajímavé proto, ţe by na nich bylo něco nesmrtelného, nýbrţ proto, ţe přes všechnu jejich dnešní neumělost šly tehdy z duše naplněné ţivotodárnými šťávami, z duše člověka, jehoţ další přeţití bylo aspoň na nějaký čas ohroţeno.

Jednou pochopím Osvětim. To bylo odváţné tvrzení, ale byla v něm absurdnost nevědomosti.

Osvětim nikdo nikdy nepochopí. Byl bych si však tehdy mohl poznamenat s větší formulační přesností toto: Jednou o Sophiině ţivotě a smrti napíšu a snad se mi pak podaří přispět k poznání, ţe absolutní zlo se ze světa nedá vyhladit. Osvětim sama zůstane nevysvětlitelná.

Nejhlubší prohlášení, jaké kdy někdo o Osvětimi udělal, nebylo ţádné prohlášení, ale jen reakce, otázka.

Dotaz: “Řekněte mi, kde byl v Osvětimi Bůh?”

Odpověď: “Kde byl člověk?”

Druhý řádek, který jsem vzkřísil k ţivotu z propasti zapomnění, bude moţná někomu připadat poněkud laciný. Tvoje láska nechť se line po všech živoucích tvorech. V určité rovině mají tato slova hodnotu nehorázného kázání. Nicméně je v nich podivuhodná krása spletená z poctivě znějících slabik, a kdyţ je teď vidím na stránce poznámkového sešitu, na stránce barvy suchého narcisu a okysličené a zprůsvitnělé dechem času, upoutává můj zrak zuřivé podtrhávání – tři čáry vyryté jedna za druhou, jako kdyţ řízne noţem –‚ jako by se ten trpící Stingo, v jehoţ kůţi jsem kdysi dlel (nebo spíš on kdysi dlel v mé kůţi), poprvé dověděl v letech své dospělosti o smrti a bolesti a ztratě a o úděsném enigmatu lidské existence, a pokoušel se z toho dokumentu fyzicky vydobýt poslední zbývající – moţná jedinou snesitelnou – pravdu. Tvoje láska nechť se line po všech živoucích tvorech.

Ale s touto sentencí souviselo několik mých problémů. První samozřejmě spočívá v tom, ţe ta poučka není moje. Pochází z vesmíru a je majetkem Boha a přejali a podávali ji takříkajíc na křídlech svého rozletu takoví zprostředkovatelé jako Lao-c", Jeţíš, Gautama Buddha a tisíce a tisíce menších proroků, včetně vypravěče tohoto příběhu, který uslyšel strašnou pravdu jejích ohlušujících slov někde mezi Baltimorem a Wilmingtonem a zapsal si ji s úporností šílence tesajícího do kamene. O třicet let později se ta slova pořád ozývají v éteru, slyšel jsem je hlaholit právě v okamţiku, kdy jsem je psal, ve zvučné písni, jiţ vyhrávala v rádiu nějaká kapela, kdyţ jsem projíţděl noční temnotou Nové Anglie. Ale to nás přivádí k druhému problému: k pravdě oněch slov, respektive ne-li k jejich pravdě, tak k jejich nereálnosti. Coţpak Osvětim přímo a s dokonalou účinností nezablokovala tok takové všeobjímající titánské lásky jako nějaká fatální embolie v krevním oběhu lidstva? Anebo spíš neproměnila celou podstatu lásky, neučinila absurdním milovat mravence nebo čolka nebo kraba, ropuchu, saranče nebo rabies virus – nebo dokonce i útěšnější a krásnější věci – ve světě, který dovolil, aby se postavila černá budova Osvětimi? Nevím. Moţná, ţe je ještě příliš brzy se k tomu vyjádřit. Nicméně jsem ta slova zachoval jako zbytek nějaké křehké, ale přes to všecko stále přetrvávající naděje…

Poslední slova, která jsem si z deníku ponechal, obsahují verš, můj vlastní verš. Doufám, ţe se dá omluvit z kontextu situace, kdy vznikl. Protoţe po pohřbu jsem skoro měl okno. Jel jsem podzemní drahou na Coney Island, jelikoţ jsem se nějak potřeboval zbavit svého ţalu. Nejdřív jsem nechápal, co mě přitahuje k těm křiklavým a halasným ulicím, které jsem v New Yorku nikdy nepokládal za nějak zvlášť přitaţlivá místa. Ale aţ do pozdního odpoledne vydrţelo pěkné teplé počasí, já byl nekonečně opuštěný a Coney Island mi připadal jako příhodné místo, kde se člověk můţe dokonale ztratit. Steeplechase Park byl zavřený stejně tak jako další zábavní podniky, ale vlahý den sem přilákal Newyorčany v zástupech. V neonové záři podvečerního světla se po ulicích hemţily stovky lidí, kteří si vyšli ven za zdravím anebo prostě jen tak na procházku. Před Victorem, tou malou nevábnou kavárničkou, kde mé gonády tak přízračně vzrušila Leslie Lapidusová a její prázdná lascivita, jsem se zastavil, pak šel dál, ale opět se vrátil; s tou vzpomínkou na mou někdejší poráţku mi to tu připadalo jako přesně to místo, v kterém bych celou svou náladu mohl utopit. Co jen to způsobuje, ţe se lidé dobrovolně vrhají do hloupých postřiţin svých nešťastných vzpomínek?

Ale brzy jsem na Leslii zapomněl. Objednal jsem si půllitr piva a pak ještě další a vpil jsem se do neskutečného světa halucinací.

Kdyţ později večer vyšly hvězdy a vzduchem zavanul studený dech podzimu a vlhký mořský vítr, zůstal jsem stát na pláţi sám. Bylo ticho a mimo svit několika zářivých hvězd se kolem rozlévala hustá tma, proti dalekému horizontu s odleskem městských světel se vzpínaly bizarní víţky a minarety, gotické střechy a barokní kopule. Nejvyšší byla pavoučí mříţovitá konstrukce skokanské parašutistické věţe, z jejíhoţ vršku povívala ve větru lana, a právě z nejvyššího ochozu té závrativé stavby jsem kdysi slyšel Sophiin smích, kdyţ se snášela s Nathanem k zemi – a klesala v radosti a veselí dolů tenkrát na začátku léta, coţ mi toho dne připadalo vzdálené řadu světelných roků.

Tehdy mi konečně vytryskly slzy – nikoli sentimentální opilé slzy, ale slzy, které jsem se pokoušel uţ ve vlaku z Washingtonu muţně potlačit, ale zadrţoval jsem je příliš dlouho, takţe teď se mi k mému zděšení vyřinuly mezi prsty v horkých čúrcích. Samozřejmě ţe tu záplavu slz uvolnila vzpomínka na Sophii a Nathana a jejich tak dávný skok, ale dostalo tu zřejmě průchod i mé hořké zjitření a ţal nad těmi, kteří se během posledních měsíců dobývali do mé mysli a teď si ţádali můj smutek: Sophie a Nathan, ano, ale také Jan a Eva – Eva se svým jednookým mís – a Eddie Farrel a Bobby Weed a můj mladý černý spasitel Artiste, a Maria Huntová a Nat Turner a Wanda Muck Horch von Kretschmannová, kteří všichni byli jen malým zlomkem zbitých a zmasakrovaných a podvedených a zmučených dětí této země. Neplakal jsem pro šest milionů Ţidů nebo dva miliony Poláků či milion Srbů nebo pět milionů Rusů – nebyl jsem dostatečně připraven na to, abych plakal pro celé lidstvo –‚ ale plakal jsem pro těch několik, kteří se stali z nějakých důvodů mými drahými, a mé vzlyky se rozléhaly opuštěnou pláţí a nebylo v těch zvucích ani trochu studu; pak uţ jsem neměl slzy, nohy pode mnou mi náhle připadaly na dvaadvacetiletého muţe podivně slabé a křehké, takţe jsem se poloţil do písku.

A usnul jsem. Měl jsem příšerné sny – které byly směsicí všech povídek Edgara Allana Poea: nějaký zrůdný mechanismus mě rozštípil vejpůl, topil jsem se v kolotajícím víru bahna, zazdili mě a úděsně pohřbili zaţiva. Celou noc jsem měl pocit bezmocnosti, neschopnosti mluvit a hýbat se a vykřiknout proti neúprosné tíţi země, která dopadala s rytmickými údery na mé otupělé, ochrnuté leţící tělo, ţivoucí mrtvolu připravenou k pohřbu v písčitých pouštích Egypta. Poušť byla krutě chladná.

Kdyţ jsem se probudil, bylo časné ráno. Pohlédl jsem vzhůru do modravě zeleného nebe s průzračným oparem mlhy; nad klidným oceánem zářila lehkým mlţným závojem Venuše, samotná, čistá. Někde nablízku jsem slyšel křik dětí. Pohnul jsem se. “Izzy, uţ je vzhůru!” “Dělej, ty vousatej mazánku!” “Polib mi šos!” Blahořečil jsem svému vzkříšení a uvědomil si, ţe mě děti zaházely ochrannou krustou písku a ţe jsem pod tím tlustým kabátem leţel bezpečně jako mumie.

A tehdy jsem si do paměti vryl slova: Pod chladným pískem snil jsem o smrti – však záhy ráno jsem se probudil – a uzřel jitřenku v její zářné slávě.

To nebyl den posledního soudu – jen jitro. Jitro: nádherné a čisté.

Wil iam Styron

SOPHIINA VOLBA

Z anglického originálu Sophie’s Choice

přeložil Radoslav Nenadál

Obálka Oldřich Pošmurný

Vydalo nakladatelství

BETA – Dobrovský

(Praha 4, Květnového vítězství 332)

PRAHA 2001

Sazba SF SOFT Praha

Tisk Ueberreuter print, spol. s r. o., Pohořelice