Smrt krásných srnců

Ota Pavel

Nejdražší

ve střední Evropě

Moje maminka strašně touţila jet před válkou do Itálie. Nechtěla ani tak vidět Michelangelovy sochy a obrazy Leonarda da Vinci, jako si přála vykoupat se v teplém moři. Protoţe maminka pocházela ze Dřině u Kladna, kde byl jen ubohý kachní rybníček, pokrytý hustým zeleným ţabincem, a nikdy toho koupání jako malá holka neuţila. A tak se vţdycky zjara ptávala tatínka:

„Leoušku, pojedeme letos?"

Mŧj tatínek Leo obvykle odvětil, ţe právě letos nemáme dost peněz, a dokazoval, ţe podle jeho názoru je to na Berounce u Křivoklátu o moc lepší. Mŧj tatínek měl totiţ daleko jinačí starosti.

V popředí jeho zájmŧ stál obchod a ryby. V obojím neuvěřitelně vynikal, rybám však dával přednost a to byla věčná škoda pro naši rodinu a také pro švédskou firmu Elektrolux, kde dělal obchodního cestujícího s ledničkami a vysavači. Častokrát se přímo vytratil z obchodní cesty a našli ho obvykle na Berounce, jak chytá se svým nejlepším přítelem převozníkem Karlem Proškem štiky na okouny.

Ta jeho láska k rybám vyvrcholila rozhodnutím, ţe zakoupí pro naši rodinu rybník i s kapry. Budeme mít nejen své vlastní kapry, ale ještě na nich při výlovu vyděláme spousty peněz. Maminka se dívala na celý podnik skepticky a upozorňovala tatínka, aby se do toho nepouštěl, ţe to není jeho branţe. Ale příliš neprotestovala, tatínek při takové příleţitosti obvykle dost křičel, jenom nakonec poznamenala, jestli bychom za ty peníze neměli raději jet do Itálie.

Tatínek ani nepromluvil, jenom na ni vrhl odmítavý pohled. Byl totiţ

přesvědčen, ţe rozumí obchodu líp neţ maminka a všichni její křesťanští příbuzní dohromady. V tomto pohledu byla obsaţena tisíciletá moudrost předkŧ a také holá skutečnost, ţe za ty peníze, co kapři vynesou, budeme moci jet do Itálie i s celým příbuzenstvem. Musím podotknout, ţe toho se maminka obávala nejvíc.

A tatínek sháněl rybník. Měl o tom svou představu hluboké jímavé duše. Rybník obklopený nakloněnými vrbami, sem tam srdcovitý leknín se ţlutými kalichy květŧ a ve vodě prosluněné paprsky plavou kapři jako telata. Za touto představou tatínek přímo letěl jako včela za pylem. Projel kus české země, ale takový rybník na prodej nenacházel.

2

Aţ v Kročehlavech za ním přišel jeho známý pan doktor Václavík, veliký silný chlap, pod nosem fousky. Pan doktor povídal tatínkovi, jenţ měl tehdy bŧhvíproč titul inspektora:

„Pane inspektore, nechtěl byste si koupit moje ryby?"

V tatínkovi hrklo:

„Co by to stálo, pane doktore?"

Pan doktor:

„Deset tisíc. Přinesu vám účet, abyste viděl, kolik jsem dal před lety za malé kapry. Pochopitelně, ţe od té doby značně vyrostli.

Však uvidíte."

Tatínek na to:

„Vám já věřím, pane doktore."

A pan doktor:

„Pojďte, aspoň vám ukáţu, jací jsou tam kapři."

A jak šli, tak uţ po cestě mého tatínka napadla předtucha, ţe to bude ono. Bylo to to známé neselhávající tušení, které mu uţ

napřed říkalo, kde prodá ledničku a kde vysavač a kde je to marné zvonit anebo klepat. Tak jako cítil na dálku dobrý obchod, tak vnímal tentokrát svŧj vyvolený rybník a v něm bachraté kapry.

Zastavili se na hrázi a pan doktor Václavík nechal tatínka pokochat se tím pohledem. Rozkládal se tu nevelký obdélníkový rybník, po stranách světle zelené vrby smáčely své proutí v klidné vodě a sem tam leţel na hladině leknín se ţlutými květy. Tatínek povzdychl a jeho přítel, pan doktor Václavík, pronesl významně:

„A teď ty kapři."

Vytáhl z kapsy ţemli. Rozlomil ji a pŧlku vhodil ke hrázi. Pan doktor se jistě usmíval a tatínek nespouštěl ze ţemle oči. Najednou se prolomila hladina, objevilo se ţluté velké tělo a obrovitá tlama udělala chlamst! A ţemle zmizela. Tatínek zaúpěl:

„Prokrista, ten má aspoň pět kilo."

A pan doktor řekl významně:

„Šest."

A tím to bylo hotovo. Tatínek zajel domŧ pro všechny naše úspory a maminka se mohla utěšovat, ţe máme rybník s vlastními kapry. Rybník měl jedinou nevýhodu, byl od Prahy daleko.

Od toho dne však tatínek často zářil, občas se nepřítomně usmíval a maminka říkala, ţe je zase duchem u kaprŧ v Kročehlavech. Maminka měla pro tatínkovy slabosti vţdycky pochopení a tak taky přistupovala na nekonečné rozhovory o tom, jak asi kapři rostou. Tatínek si mnul ruce a říkal mamince:

„Hermínko, majlant na nich vyděláme, majlant."

3

Já nevěděl, co je to majlant, ale muselo to být něco krásného a velkého, protoţe tatínek se blaţeně usmíval a hladil maminku po rukou.

Blíţil se podzim a s ním výlov našeho prvního rybníka. Naše rodina, a hlavně tatínek, se chystala na ten den jak na veliký svátek. Tatínek si vzal u své firmy Elektrolux volno - pan ředitel se ptal: „Zas na ryby? Zas na ryby? To vás zahubí, pane inspektor." - a maminka si pořídila zvlášť k této příleţitosti slušivý kabát z koverkotu. Maminka musela pozvat své švagry dělníky, pořízky Karla Kopřivu a Karla Hrŧzu. Dostali přesný úkol: budou hlídat na hrázi, aby vylovené kapry nikdo neukradl. Přijeli k rybníku i s rodinami. Mŧj tatínek zjednal na výlov rybníka rybáře z povolání pana Stehlíka ze Smíchova. Ten přijel s osmi muţi, oblečenými od hlavy aţ k patě v gumových oblecích. Pan Stehlík, silný, starý a zkušený člověk, si potrpěl na pořádek. To, co se rozvinulo na hrázi toho idylického rybníka s vrbami a lekníny, se spíše podobalo vojenskému taţení proti neznámému nepříteli. Na hrázi stály dvě pětitunky značky PRAGA, na nich kyslíkové bomby a sudy „lejty" na převoz kaprŧ. Po hrázi se pohybovali tiše gumoví muţi a rozkládali sítě.

Z rybníka vytékala voda a tatínek v předtuše značných výdělkŧ

za prodané kapry, které přislíbil závodu Vaňha, častoval hosty.

Ke svačině teplé vuřty, housky. A dvě basy piva.

Na oběd se šlo do restaurace k Nejedlému. Po dalším pivu nálada stoupala. Jen tatínek nic nepil, on na pití nikdy nebyl.

Ve tři hodiny odpoledne byly na hrázi uţ stovky divákŧ a v rybníce zbylo jen málo vody.

Pan Stehlík dal povel k útoku. Jeden rybář zatroubil na zlatou trumpetu a začali zatahovat. Síť se prohnula do velikého oblouku a korky se nesly jako kachýnky po hladině. Pan Stehlík udílel rozkazy a gumoví panáčci podobni loutkám na drátku pohybovali rukama sem a tam. Napětí v hledišti stoupalo, jak se blíţilo rozuzlení.

Prostor s kapry se uţ zúţil na maličký okruh. Na hladině se v těchto okamţicích mělo uţ ukázat vlnění a vření od ryb, ale nic se neobjevovalo. A tatínek, jenţ tenhle rybářský úkaz znal, bledl a na čele mu vyrŧstaly kapky potu.

Rybáři zmenšovali okruh, aţ se korky dostaly ze všech stran k sobě. V síti zřejmě nic nebylo. A přece! Na rozhraní bláta a vody se něco plácalo. Pan Stehlík to zručně nabral do podběráku a zdvihl do výše. Kapr! A jaký kapr! Tatínek kapra poznal, zaúpěl a hráz vypukla v ohromný řehot. Všichni se tenkrát smáli kromě mé maminky a mého tatínka.

4

Maminka tu ostudu musela nést zvlášť těţce, na Dříni dlouho ţila, ale Kročehlavy byly její rodné město. Tiskla nás k sobě a šep-tala:

„Mý děti ubohý. Kdybyste věděly, jakého máte tatínka!"

Tatínek zatím seběhl k rybníku, stál nad rybou lapající po vzduchu a prohlíţel si ji, jako by poprvé v ţivotě viděl kapra. Pan doktor Václavík nelhal, kapr měl hodně přes šest kilo, od té doby, co tatínek koupil rybník, značně ztloustl.

Tatínek se pak hnal k vile pana doktora Václavíka, rozhodnut vyřídit celou záleţitost boxerským zpŧsobem, tak jak to viděl u pana Františka Nekolného.

Otevřela mu sluţka:

„Pan doktor odjel s milostivou paní na dovolenou do Itálie."

„To jeli za mý peníze. A do Itálie!"

K večeři jsme ten den měli kapra. Maminka s tatínkem přirozeně nemluvila, a jenom kdyţ tatínek furiantsky prohlásil: „Kdyţ jsme ho zaplatili, tak si ho, děti, taky sníme," maminka dosti vztekle podotkla, ţe i pro soukmenovce tatínka, pana Rotschilda, by to byla zřejmě drahá večeře. A v tom měla zřejmě pravdu. Byl to pravděpodobně nejdraţší kapr nejen v Československu, ale v celé střední Evropě. Přišel mého tatínka i s výdaji za výlov rybníka na rovných jedenáct a pŧl tisíce a za ty peníze bychom měli - jak na závěr večeře podotkla maminka - ţivé lososy dováţené přímo z Kanady.

Tatínka tenkrát přešel vztek a k panu doktoru Václavíkovi stran boxerského zápasu nešel.

Utekla řada let. Tatínek v nich prodával ledničky a vysavače a jezdil rybařit na Berounku.

Jednou zase seděl ve své kanceláři v Konviktské ulici, kdyţ

někdo zaklepal, tatínek řekl: „Jen dál!" a vešel - pan doktor Václavík. Tatínek v tu ránu zrudl, chtěl ho začít mlátit, ale pak se uklidnil. Potom si tatínek uvědomil, ţe pan doktor uţ nemá knírek.

Pan doktor šveholil:

„Pane inspektore, pane inspektore, jak se máte? Takovou dobu jsme se neviděli."

Tatínek chtěl říci, ţe se měl výborně, protoţe pořád jedl ty kapry, co mu pan doktor prodal, ale neřekl nic. Něco mu šeptalo, aby počkal, ţe všechno teprve přijde. Z pana doktora Václavíka vylezlo, ţe by jeho manţelka chtěla ledničku.

„Přišel jsem za vámi, pane inspektore, vím, ţe nám nejlíp poradíte, vţdyť jste z našeho kraje."

5

A usmál se na tatínka.

„Samozřejmě, pane doktore, to je moje branţe," zašveholil tatínek a vychrlil na pana doktora: „Doporučuji vám typ GV, systém Platr-Munters s mramorovou deskou nahoře, cena deset tisíc tři sta padesát korun."

Pan doktor Václavík neměl ani páru o zázračném systému Platr-Munters, ale horlivě přikyvoval. Tatínek mu lednici pak šel ukázat a pan doktor byl náramně spokojený, nejvíc se mu zamlouvala ta mramorová deska nahoře. Tatínek ho pak vzal k sobě do kanceláře, nabídl mu koňak, náramně se bavili, pak doktor Václavík vyprávěl, kdo se rozvedl, kdo oţenil, kdo narodil a kdo zemřel v Kročehlavech, a tatínek mu vykládal ţidovské anekdoty o panu Khonovi a panu Ábelesovi. Kdyţ uţ měl pan doktor špičku po tom koňaku, tatínek mu slíbil, ţe firma sama dopraví lednici do tří dnŧ do Kročehlav, ale zaplatit se musí hned. Pan doktor na to, ţe tolik peněz u sebe nemá, ale zajede do banky. Vrátil se za hodinu, zaplatil tatínkovi ledničku a tatínek mu dal potvrzení.

Po odchodu pana doktora zavolal tatínek skladníka Škvora:

„Máš tam vyřazenou starou lednici?"

„Jedna se tu ještě najde."

A tak ji tatínek dal panu lakýrníku Kučerovi nalakovat a přikázal, aby z ní vyndali vnitřek, takţe z lednice vznikla jenom prázdná bedna. Navrch nechal dát originál ambaláţ a nálepky MADE IN SWEDEN a pomyslel znovu s lítostí na to, ţe ten rybník v Kročehlavech také na pohled tak krásně vypadal, obklopen vrbami a pokrytý ţlutými lekníny. A aby pan doktor Václavík neměl bolest tak přeukrutnou, dal tatínek přibalit k bedně tu mramorovou desku, co se panu doktorovi tolik líbila.

Ledničku poslali do Kročehlav.

Pan doktor Václavík si zavolal z Libušína montéra Beznosku, aby stroj zapojil. A montér prý utekl a volal zděšeně, ţe s tím nechce mít nic společného.

Pan doktor Václavík okamţitě telefonoval tatínkovi a křičel:

„Pane inspektore, ta lednice nemá vnitřek. Vţdyť jste mi poslal bednu. Králíkárnu uţ mám! Tu nepotřebuju!"

Tatínek na to řekl:

„Jó, pane doktore, to se nenechá nic dělat. To je jako s tím rybníkem. Ten taky neměl vnitřek a jinak vypadal moc hezky."

A poloţil sluchátko.

Pak doktor Václavík si to tenkrát nejel vyřídit do Prahy s tatínkem boxerským zpŧsobem, ani tatínka neţaloval. Ale museli mít u Václavíkŧ asi smutný večer, stejně jako my po výlovu toho 6

rybníka. Vţdyť pan doktor Václavík koupil nejdraţší bednu na králíky nejen v Čechách, ale v celé střední Evropě.

7

Ve službách Švédska

Generální ředitel firmy Elektrolux, pan František Korálek, u něhoţ mŧj tatínek pracoval, byl boháč. Měl třicet tisíc korun pevného platu měsíčně, vilu na Ořechovce, kaţdý rok nové americké auto, ţádné děti a v Chuchli svou vlastní stáj Frako (František Korálek), nádherné koně také značky Elektrolux a k nim anglické ţokeje.

Podle tatínka byl však pan Korálek především gangster a hlavní dŧvod zřejmě spočíval v tom, ţe měl za ţenu paní Irmu, kterou si vŧbec nezaslouţil. Paní Irma se totiţ strašně líbila mému tatínkovi.

Na ţidovku měla nezvyklé blond vlasy a modré oči, potom překrásně vymodelovaná ňadra, jeţ se vypínala pod pŧsobivými látkami jako atlas nebo šantung, a pevný oblý zadeček. Ztepilostí se vyrovnala klisnám ze stáje svého muţe a ve tváři jí leţel oduševnělý výraz vzdělanosti, coţ nejvíce imponovalo tatínkovi, jenţ nevěděl, kdy napsat i anebo y i v těch nejjednodušších slovech, neboť ho v útlém věku ze školy vyloučili pro řadu činŧ a nakonec proto, ţe hodil po třídním učiteli Lukešovi kalamář i s inkoustem.

Naše maminka o tatínkově tajné lásce k paní Irmě věděla, ale příliš se tím neznepokojovala. Usoudila, ţe tatínkovy šance jsou tak mizerné, jako kdyby chtěl zdolat Mount Everest. Měl na krku nás (tři kluky), koně ani americký bourák nevlastnil a rozuměl jen fotbalu, boxu a rybám, čímţ paní Irmu nemohl oslnit. A taky minulost mého tatínka byla venkoncem dobře známá. Neţ přišel k té slavné švédské firmě Elektrolux, prodával hasicí přístroje domácké výroby Tutankamen. Bylo známo, ţe po zásahu Tutankamenem vyhořela nejedna fabrika. Také se někde zmínil, jak jsme v té době ţili, a to se v Praze rozšířilo. Bydleli jsme ve vesničce uprostřed lesŧ blízko Mariánských Lázní a jedli osolené houby bez vajíček a chleba se zdravou cibulí.

Ale stal se zázrak. Od té doby, co právě pan František Korálek řekl:

„Tak vás bereme jako obchodního zástupce," začala stoupat na nebi tatínkova šťastná hvězda.

Událo se to krátce potom, co ho vzali na zkoušku do filiálky firmy Elektrolux v Plzni a svěřili mu s nedŧvěrou jeden vysavač prachu v dřevěném kufříku. Nedali mu však ţádné diety, musel šlapat i s tím kufříkem pěšky do Rokycan, protoţe neměl na vlak. V Rokycanech stál dvě hodiny na náměstí, neţ se odhodlal navštívit prvního 8

klienta a říct poprvé naučenou formulku, kterou si opakoval celou cestu z Plzně:

„Já jsem reprezentant firmy Elektrolux a prodávám vysavače se značkou Made in Sweden."

Tatínka tenkrát ten pán nevyhodil. Ba dokonce si jeden koupil.

Ještě ten den táta prodal v Rokycanech čtyři vysavače a to byl tenkrát výkon na nováčka, poněvadţ lidi lpěli na koštěti a smetáku stovky let a vysavač za dva tisíce povaţovali za čertovský vynález a úplnou zbytečnost. Z Rokycan odjel za vypŧjčené peníze do Radnic (kde ho strýček lékař doporučil svým klientŧm) a do Příbrami. Říkal naučenou větu a pak následovalo předvádění přístroje, úsměvy, lichotky, poklony. Za deset dní prodal jedenatřicet vysavačŧ. V Plzni tomu nechtěl nikdo věřit. Poté, co se přesvědčili, jeli ho ukázat z Plzně jak svátost nebeskou do Prahy, a kdyţ procházel chodbou na ředitelství, otvíraly se dveře a úředníci si šeptali a ukazovali na něho. Uvedli ho ke generálnímu řediteli Korálkoví, kde uţ čekala jeho světlovlasá a světlooká ţena Irma, a ta se zasněně podívala na mého vylekaného tatínka, podala mu ručku a řekla:

„Gratuluji vám, pane."

A mŧj tatínek se rázem ocitl v sedmém nebi a hned ho napadlo, ţe tak krásnou ţenu ještě neviděl, políbil jí na rozloučenou tu ručku, koktal z toho všeho štěstí, a kdyţ vyšel ven, sliboval si, ţe pro tuhle firmu a tuhle paní nasadí všechny svoje síly.

A také to udělal.

Firma Elektrolux udělala s mým tatínkem veliké terno. Brzy se potvrdilo, ţe je fenomén na prodej vysavačŧ a ledniček. Těţko říci, v čem to bylo, ale v tomhle oboru byl génius a u géniŧ se nadání těţko pozná v umění, natoţ v prodeji vysavačŧ prachu. Měl v očích veselost, smutek i pokoru a hlavně šarm elegantního a hezkého muţe, byl neodbytný a drzý, ale vţdycky to mělo hranici vkusu. To jen zlí jazykové z řad konkurentŧ o něm říkali to staré, otřepané, ţe ho dveřmi vyhodí a on tam znova vleze oknem. Brzy se stal mistrem republiky u firmy Elektrolux; tato firma měla své mistry v prodeji po celém světě, tak jako jsou mistři v kopané nebo v plavání. Generální ředitel František Korálek mu předával na slavnosti zlaté hodinky MOVADO s dvojitým pláštěm a efektní rytinou I. cena. Paní Irma mu podala ručku a zase řekla:

„Gratuluji vám, pane."

A usmála se na tatínka, ale on nějak nepochopil, ţe je to jen takový společenský úsměv, co má své odsaď aţ potaď. Povzbuzen vyhrál další zlaté hodinky MOVADO i s dvojitým pláštěm a vypadalo to, ţe se mŧţe stát neporazitelným mistrem celého světa u firmy 9

Elektrolux. A tak stoupal k závratným výšinám, kupředu ho hnala mezi jiným vidina krásné paní Irmy. Také naše maminka byla navýsost spokojená, dařilo se nám uţ skvěle. Zařídili jsme byt, oblékli se, naplnili spíţ, lahŧdky nakupovali u Lipperta. A kdyţ jsme měli všechno nejnutnější, maminka nám řekla:

„Chlapci, tatínek teď asi začne vyvádět."

A taky jo. Oblékl se jak dandy. Od Meindla-Mecelese na Příkopech si pořídil anglické šaty, od Poppra-Krásy ve Vodičkově ulici boty a od Kníţete plášť z látky homespun. To byla tehdy moc drahá látka a měla tu vlastnost, ţe s ní dělal nenápadně před zákazníky a jednou také před paní Irmou malé výstupy: vrazil do ní tuţku, takţe koukala jen pŧlka, pak tuţku vytáhl a látka se sama zatáhla. A stříhat a holit - abych nezapomněl - se tou dobou nechával u jednoho z nejlepších holičŧ v Praze, pana Webera v pasáţi Alfa. K dovršení všeho koupil americký vŧz. Pravda, nejnovější bourák to nebyl, ale byl to přece jen americký automobil značky Buick s dvěma reflektory a plátěnou střechou, šestiválec, šestadvacet litrŧ na sto kilometrŧ. Maminka sepjala ruce a naříkala:

„Leoušku, co s takovým velkým autem budem dělat? A kdo s tím bude jezdit?"

„Já," odpověděl tatínek sebevědomě, ačkoli věděl, ţe to nemŧţe být pravda, neboť cokoli v ţivotě řídil, vţdycky to dopadlo katastrofálně. A ţe je auto velké, dobře věděl, ani pan generální ředitel Korálek tak ohromné neměl, ale to bylo právě ono. Uřídit tohle auto se ukázalo nesmírně těţké, a tak jsme si museli opatřit na neděle šoféra Tondu Valentu. Byl to vysoký blonďák, sympaťák, měl s tatínkem svatou trpělivost a vozil nás přes Lány na Křivoklát na ryby. Mŧj tatínek seděl vedle něho a neustále mu radil, jak má jet. Jiný by tatínka zabil, Tonda Valenta se pořád jen culil. Jednou ho tatínek přemluvil, aby mu to pŧjčil právě přes Lány:

„Toníku, ukaţ, já to tady vezmu, chtěl bych si to jednou zašofírovat okolo zámku pana prezidenta."

Maminka křičela ze zadního sedadla, ţe nikdy, ale marně.

Tatínek se vřítil před zámkem do zatáčky, samozřejmě ji nevytočil a strefil se panu prezidentovi akorát do zelených vrat. Odtáhly nás krávy a naše amerika opustila na čas české silnice.

Přirozeně, ţe generální ředitel pan Korálek se nějak dověděl o naší nedělní návštěvě u pana prezidenta a příští den se ptal s úsměvem tatínka:

„Jak vám jezdí buick?"

10

„Báječně," řekl tehdy stroze tatínek a dostal na svého šéfa poprvé velký vztek. Díval se na jeho bezvousou kulatou tvář za stolem, viděl jeho hlavu zarámovanou v obrazech, v kaţdé kanceláři odevšad na něho křičelo: Korálek, Korálek, Korálek. Mŧj tatínek ho začal časem dokonce nenávidět. A čím víc rostla jeho zášť, tím víc zboţňoval a litoval zřejmě trpící paní Irmu.

Jenţe mŧj tatínek zŧstával pořád jenom cesťákem, i kdyţ vlastnil plášť z homespunu a americký bourák buick. Ale on si to nějak neuvědomoval. A paní Irma si do své vily na Ořechovce dál kupovala psíky, nejdraţší porcelán Rosenthal a Míšeň a originál holandská rádia Philips. Z nadměrné výšky shlíţela na dráhu mého nebohého tatínka, o němţ věděla, ţe na ni dělá zamilované oči.

Mŧj tatínek se však rozhodl, ţe dosáhne všeho, ţe pŧjde výš a dál a ţe se stane neporaţeným mistrem třebas celého světa.

A taky to dokázal.

V prodeji vysavačŧ a ledniček přetrumfl svými rekordy cesťáky v pětapadesáti zemích světa, jen v Japonsku měl Elektrolux dva tisíce zástupcŧ a ti o tento hrdý titul bojovali. Získal ho tatínek před jedním cestujícím z Buenos Aires. Prodal největší počet vysavačŧ na světě a dokázal neuvěřitelné kousky. Prodal vysavače sedlákŧm v Nesuchyni, kde dosud neměli elektriku. Slíbil jim přirozeně, ţe jim pomŧţe elektriku zavést, ale nikdy to neudělal. Prodal vysavač svému třídnímu učiteli Lukešovi, po kterém v dětství hodil kalamář, a prodal vysavač i stráţmistrovi Králíčkovi; ten mu kdysi vzal pušku hamerlesku při pytlačení. Přesvědčil ministerského předsedu Malypetra, ţe si musí koupit ledničku, a dr. Edvardu Benešovi prodal ledničky hned dvě.

V hotelu Alcron ho korunovali na mistra světa. Zlatou medaili mu připíchl na klopu prezident společnosti Venegreen (přiletěl na tuto událost z Londýna). Celý prŧběh natáčel slavný americký Foxŧv ţurnál (kameraman přiletěl ze Spojených státŧ). Mŧj tatínek nepřiletěl odnikud, ale přijel tramvají s maminkou (náš buick stál dosud rozbitý).

Na banketu přinesli jako předkrm pečené kuře. Kaţdý se tím lopotil, jenom tatínek nikoli. Vzal vidličku, maminka mu v tom uţ

nemohla zabránit, zaklepal s ní na skleničku, zjednal si tak ticho a pronesl:

„A teď vám ukáţu, jak se jí u nás v Buštěhradě."

Vzal kuře do rukou, zakousl se do něho a všichni ho následovali, cesťáci, sešlo se jich tu tři sta, dokonce šeptali uznalá slova jako:

„To je ale fajn chlap, ten Popper."

11

Jenţe v čele tabule zavládlo mrazivé ticho, pan prezident Venegreen a generální ředitelové píchali dál do kuřete vidličkou a noţem a pan Korálek s paní Irmou se po sobě významně podívali a tím vyřkli vše o mém tatínkovi. On to také poznal, kdyţ se zahleděl na paní Irmu a očekával od ní jako světový šampión zářivý pohled.

Usmála se, ale její úsměv neříkal víc neţ dřív a byl ještě v očních panenkách navíc poznamenán tím pečeným kuřetem, co třímal v pravé ruce. A mŧj tatínek okamţitě uviděl mezi sebou a paní Irmou tu hráz, kterou nemŧţe jako obchodní cestující překročit, i kdyby prodal vysavač samotnému Pánu Bohu. A trošku zesmutněl a nerozveselili ho ani zmrzlinoví sloni na konci banketu, které měl k smrti rád.

Ale přihodilo se něco zvláštního a nečekaného, co vrátilo tatínkovi, řečeno sportovně, šance.

V Praze ţil malíř Vratislav Nechleba. Tak slavný a věhlasný jako málokdo z ţijících umělcŧ. Znát ho znamenalo postoupit na společenském stupínku o kus výš, a spřátelit se s ním, ó ne, na to uţ nebylo ani pomyšlení pro normálního smrtelníka, zvlášť proto, ţe pan Nechleba se choval tak trochu podivínsky a hned tak přátelství neuzavíral.

A tento pán, menší, s dlouhými vlasy, si to na Praţském vzorkovém veletrhu zamířil do stánku mého tatínka, prodávajícího ledničky, a představil se:

„Já jsem Nechleba."

Tatínek přirozeně neměl tušení, o jakého pana Nechlebu běţí, znal jenom mistry v boxu počínaje Heřmánkem a Nekolným, ale přikývl, ţe je mu všechno jasný. Pan Nechleba přimhouřil oči pod hustým obočím, usmál se, ukázal na ledničky a řekl:

„Měl bych zájem o takovýhle potvory. Přijďte za mnou, panáčku, do akademie."

Tatínek se tedy vydal do akademie, vrátnému řekl:

„U vás je nějaký pan Nechleba."

„Jó, to je náš pan profesor. Ateliér v prvním poschodí."

Tatínek stoupal výš, zazvonil a přišel mu otevřít právě ten menší pán s dlouhými vlasy.

„To jste vy, panáčku. Musíte chvilku počkat. Dodělám něco."

Tatínek usedl do koţeného křesla a chvilku pozoroval, jak pan profesor vylepšuje štětcem tvář člověka, jenţ vypadal jako blázen a měl rozcuchané vlasy. Ten člověk na obraze se mu zrovna nelíbil, vycházel z něho jakýsi vnitřní neklid, tatínka rušil, odvrátil se tedy od něho a rozhlédl se po ateliéru. Spatřil desítky obrazŧ na stojanech, stěnách a jen tak opřených na zemi, dívali se z nich 12

prezidenti, umělci, finančníci, biblické postavy. Tatínkovi se rázem otevřel nový svět, jaký nikdy nepoznal, ty obličeje v rámech ho přitahovaly neznámou magickou silou, všichni jako by byli tady s ním a chtěli si povídat. Vstal a chodil po ateliéru a spatřil u malíře blízký svět, kterému jako znalec lidí rozuměl. Kaţdý z těch lidí se tvářil jako ţivý, jako by měl právě vystoupit z rámu, podat vám ruku a představit se. A tatínek se přistihl, ţe zkoumá, komu by z nich prodal vysavač, komu ledničku, na koho by jak šel, a protoţe se v lidech vyznal, četl v těch tvářích i štěstí i neštěstí, jeţ je potkalo na ţivotní pouti. Vyrušil ho hlas:

„Líbí se vám to, panáčku?"

„Moc, pane profesore, nikdy bych nevěřil, ţe jdou lidi takhle opravdově namalovat," řekl upřímně tatínek, jenţ nevěděl nic o existenci Leonarda da Vinci, Rubense, Rembrandta. A pak začal tatínek vyprávět o lidech, jak je znal on. O lidech, jaké mají oči, kdyţ umírají anebo někoho zabíjejí. O kulhavém maličkém človíčkovi, co v hamburském nočním podniku hodil po pasákovi stoličku a urazil mu pŧlku hlavy a mozek postříkal tatínka. O očích přítele Zubana, pijícího na útěku africkou pouští svou moč. A ještě mnoho takového vykládal tatínek panu profesorovi a ten poslouchal se stejným zájmem, s jakým si mŧj tatínek předtím prohlíţel jeho obrazy.

Pak vzal pan profesor tatínka do svého bytu. Představil mu své obrovské psy. Zlatou štíhlou dogu:

„To je Helios."

A anglického bručavého mastifa:

„Sam."

A ukázal mu své papoušky, křičeli na tatínka: „Máš prdel?

Prevíte!" Otevřel mu všechny své pokoje a otevřel mu uţ také své srdce, protoţe mŧj tatínek byl vlastně zloděj srdcí. Za hodinu dobyl právě profesorovo srdce, měl ho jak na dlani a dýchal na ně hřejivými doušky z arzenálu zbraní obchodního cestujícího.

Nakonec mu pan profesor řekl:

„Ty ledničky si vezmu dvě. Jednu sem a jednu pro ateliér. A přijďte se na mě někdy podívat."

Mŧj tatínek by na pana profesora úplně zapomněl, kdyby za čas na ředitelství nad černou kávou nepadlo jméno Nechleba. A zaznělo velmi zvučně, neboť okamţitě polohlasně podotkl:

„To je mŧj přítel."

Ve společnosti kolem něho to však zapŧsobilo jako úder pěstí.

Pan generální ředitel Korálek zalapal po dechu, ale ještě pochyboval, poněvadţ od té doby, co jedl tatínek na tom 13

významném banketu kuře rukama, utekla teprve krátká doba, a on měl o kulturní úrovni mého tatínka své mínění a taky to vyjádřil větou:

„To si ho snad s někým pletete. Toto je pan Vratislav Nechleba, náš současný největší portrétista. Malíř, rozumíte!"

„Ale ano, pane generální, zrovna posledně jsme si u něho v ateliéru vykládali, co mŧţou říkat lidský oči a co nemŧţou."

A prokuristka Gutová se hned zeptala:

„A co mŧţou říkat lidský oči?"

Tatínek jí na to stroze řekl:

„To mŧţou pochopit jen umělci."

A těmito větami se nad ně povznesl, poněvadţ nikdo z nich, obchodníkŧ, ani pan generální ředitel si nedovedli představit, co mohou všechno říkat lidské oči.

Pan generální Korálek mu na konci sezení pokynul, aby šel za ním do kanceláře, tvářil se blahosklonně a řekl přímo:

„Co říkáte, kdyby Nechleba namaloval mou ţenu Irmu?"

Udeřilo ho to jako blesk. Jeţíšmarjá, ţe ho to hned nenapadlo!

Proč to panu profesorovi neřekl, jak tam seděl, ţe zná nejpŧvabnější ţenu v Praze! Vţdyť bude celý paf, aţ ji spatří, nalezne nejkrásnější model, jaký jde vŧbec sehnat. A přitom Irma bude šťastná a bude vděčná jemu. Usměje se na něho zas tak krásně jako dřív a moţná s ním pŧjde do kavárny a třebas i jinam. Ale byl příliš dobrý obchodník, aby vyjádřil své nadšení nad návrhem pana generálního.

Naopak, bude otálet, couvat, činit fóry a dělat se vzácným. Tím líp dostane zaplaceno. Seděl a mlčel.

„Vy jste neslyšel, co jsem říkal?" ptal se naléhavě pan generální ředitel Korálek.

„Vím, ale není to tak jednoduché."

„To vím i bez vás. On ten Nechleba vzkázal Baťovi, ţe ševce nemaluje, a od prezidenta Masaryka si vzal za obraz tři sta tisíc. Ale mně, rozumíte, mně na penězích nezáleţí. Já dám třebas pŧl miliónu."

Mŧj tatínek zprvu vytřeštil zrak, protoţe znal lakotu pana Kořalka. Jelikoţ však chápal lidské oči, viděl v těch hnědých před sebou obrovskou touhu mít něco jiného, co nemohou jen tak pořídit ostatní pracháči. Tomuhle pánovi, co pořád mlel před svými podřízenými, nešlo o umění a zřejmě ani tak o krásný obraz jeho ţeny, ale o to, aby mohl říkat donekonečna větu:

„Mou ţenu maluje Nechleba."

Aby tu větu mohl říkat u oběda, u večeře, aby ji psal svým příbuzným do Anglie a Spojených státŧ, aby ji pak mohl v čase 14

minulém říkat nad obrazem, aby ta věta vybuchovala na určených místech jako bomba.

A mého tatínka dokonce také napadla podivná myšlenka, ţe pan generální nemá o kráse své ţeny Irmy moc vysoké mínění, jinak by nenabízel tak závratnou částku, a dostal na pana Kořalka zase hrozný vztek.

Irmu bude profesor Nechleba - váţený pane generální - malovat z jiných dŧvodŧ. Její obraz musí přetrvat věky. Musí být na něm krása a zároveň utrpení ţeny ţijící s vámi. Paní Irma by měla mít na sobě jasně modré šaty, aby hrály s jejíma modrýma očima, a celý obraz by měl dostat zlatý těţký rám.

Kdyţ na tohle tatínek přišel, ulehčilo se mu v duši a řekl:

„Tak já se pana profesora zeptám."

A hned příští den se vydal mŧj tatínek za panem Nechlebou.

Stoupal po širokých schodech k ateliéru a sám si v duchu maloval, jak bude pro něj svět nádherný, aţ bude obraz paní Irmy vytvořen.

Koneckoncŧ skutečnost, ţe Korálek je jeho šéf, není také k zahození. Jak vycházel po těch schodech, začala ho trápit jediná myšlenka: zda vŧbec dokáţe profesor Nechleba krásnou Irmu zachytit. Sice namaloval prezidenty a ministry, ale zpodobnit takovou ţenu je přece něco jiného. Její měkké vlasy, blankytné oči, plné rty. A jestli to nakonec dokáţe, jaký to bude obraz!

Poslední schody tatínek přímo vyběhl a prudce zazvonil, jako by profesor nesměl zmeškat ani minutu. Otevřely se dveře a vykoukl pan Nechleba.

„Á, to jste vy, synáčku. Copak tak pospícháte?"

A tatínek, rozkuráţený představami o nejkrásnějším obraze pana profesora, věděl, ţe nemŧţe vykřiknout:

„Namalujte mi rychle Irmu!"

Jenom takticky řekl:

„Jdu se na vás podívat, pane profesore."

„Tak pojďte dál a posaďte se."

Tatínek se usadil a rozhlédl se. Pan profesor tu měl modelem podivného muţe s vousy a ten si četl při petrolejové lampě noviny.

Profesor pracoval pomalu, před kaţdým tahem štětce okamţik uvaţoval. Tatínek ho chvilku sledoval a znovu se rozhlédl po ateliéru. Opět ho zaujaly tváře muţŧ, kteří jako by se před ním dali jak apoštolově na orloji na podivný pochod. Jeden se mračil, druhý usmíval, třetí šklebil. Jak se na některého podíval, tak ten vybraný mu hned hleděl do očí. Byla to hra, jaká ho bavila, ale neměla ţádného konce. A náhle tatínka zamrazilo v celém těle.

Prokristapána, tady není jediný obraz ţeny. Polilo ho horko. Jestliţe 15

tu není obraz ţeny... Pan profesor ţeny vŧbec nemaluje, generální Korálek to věděl, a proto nabídl takovou sumu. A od té chvíle seděl v tom křesle jako na trní a uţ neměl takovou radost z okolních obrazŧ jako dřív. Jak pan profesor skončil, tatínek se ho rovnou zeptal:

„Vy nemalujete ţeny, profesore?"

„Víte, panáčku, já nemám ty vaše ţenský moc rád. Mně jdou strašně na nervy. Kdyţ sedí a já je maluju, tak jsou příšerně uţvaněný, a kdyţ mlčí, tak zas na nich nic není."

„A vŧbec je nemalujete, pane profesore?"

„Ale ano. Tak jednou do roka. Nejraději mám ze všech ţen Lukrécii."

Tatínek si oddychl, byla tu tedy naděje. Rozlilo se mu v duši zase blaho. Jedna za rok. Irma. Ale svou obchodnickou duší pochopil, ţe s tím nemŧţe hned vylézt, jak si představoval, musí na tom trpělivě pracovat jak sadař na záhoně. A bude to moţná těţké, těţší neţ

prodat deset ledniček. Nejdřív musí poznat tu Lukrécii, aby ji porovnal s Irmou. Ale zatím nevěděl o Lukrécii zhola nic, styděl se na ni zeptat a tak se odporoučel.

„Přijďte zas, Poppříčku," zval ho pan profesor uţ zdrobnělým jménem, tatínek se mu zamlouval, nechtěl od něho obrazy ani peníze na dobročinné účely a bylo mu s ním zřejmě dobře.

Ke svému překvapení i potěšení tatínek zjistil, ţe urozená dáma Lukrécia si svŧj konec uspíšila dýkou vraţenou do srdce. Tento fakt, ţe Lukrécia nemŧţe uţ soupeřit s paní Irmou, ho uspokojil natolik, ţe panu generálnímu řediteli Korálkoví oznámil:

„Pŧjde to, bude to chtít čas."

Po těchto větách si ţil mŧj tatínek u firmy Elektrolux jako baron.

Neustale byl zván k panu generálnímu na brazilskou kávu a naše rodina včetně maminky dostávala pozvání na rŧzné bankety.

Událost s kuřetem se rychle zapomněla a paní Irma se na tatínka usmívala v jednom kuse. Korálkoví dokonce pozvali tatínka a maminku do své vily na Ořechovce, a kdyţ si tatínek prohlíţel v akváriu pruhované skaláry a pan Korálek se někde jinde naší maminky zdvořile vyptával na nás, dětičky, přistoupila paní Irma k tatínkovi a velice tiše mu řekla:

„Aţ mě pan profesor Nechleba namaluje, tak to oslavíme. Jen my dva."

To vlilo mému tatínkovi do ţil energii, která málem přivedla naši rodinu na mizinu. Místo aby prodával vysavače a ţivil tak maminku, tři kluky a americký automobil buick, co byl uţ zase v provozu, chodil za panem profesorem Nechlebou, seděl s ním a pozoroval ho 16

celé hodiny při práci. Mŧj tatínek, jenţ před časem neměl ještě ani tušení o existenci nějaké olejomalby a ţivého malíře, začínal teoreticky ovládat rŧzné druhy malířské techniky a pan profesor ho seznámil s celou plejádou současných slavných malířŧ. Znal počet obrazŧ pana profesora, pamatoval si, co má který namalovaný člověk na sobě a jak se tváří. Věděl, ţe pan profesor namaloval redaktora Boučka v roce 1909 a herce Eduarda Vojana o dva roky později. Začal také rozumět perským kobercŧm, a kdyţ pan profesor nemohl, krmil za něho dogu Heliose, psa Sama a papoušky.

Naši maminku, která dobře věděla, ţe to všechno se děje kvŧli paní Irmě, však přešla trpělivost a řekla dŧrazně tatínkovi:

„Uţ moc dlouho trvá ten tvŧj zájem o umění. Do něčeho se řítíš.

Děti pomalu nebudou mít co jíst."

Jenţe neuměl povolit. Kdepak. Uţ stál vlastně před cílem, chystal se panu profesorovi říci to nejdŧleţitější. A jednoho zimního dne, kdy byla Praha jak z cukrové vaty, nad Hradčany se usmívalo slunce a pan profesor měl náramnou náladu a pořád si cucal malíček, to dělal tuze rád, mŧj tatínek se odhodlal:

„Pane profesore, uţ vám chci dlouho říci, ţe vím o nejkrásnější ţeně v Praze. Mohl byste ji namalovat. Mně byste tím udělal velikou radost."

V tu ránu se pan profesor zakabonil:

„Nemám náladu."

Ale kdyţ uviděl tatínka, jak zesmutněl, dodal:

„Aţ snad později."

A bylo to.

Pan profesor v té době maloval svou Lukrécii. Ţenu s černými vlasy a bledou tváří, ţenu, která nemohla mluvit a nedokázala se bránit, kdyţ šiji pan profesor tvárnil dle svých představ. Byla krásná, ale ta krása byla nelidská a tatínek to věděl, ale neodvaţoval se to panu profesorovi říci, protoţe pan profesor Lukrécii miloval snad právě proto, ţe byla mrtvá, ale byla to určitě jiná láska, neţ jakou cítil mŧj tatínek k naší mamince, anebo láska, s jakou vzhlíţel k paní Irmě.

Minula zima, jaro a mŧj tatínek nepokročil dál. Ale jako rybář a obchodník uměl čekat.

Na začátku léta řekl pan profesor slibnou větu:

„Já se, Poppříčku, na tu vaši nejkrásnější ţenu asi podívám."

„Brzy, pane profesore?" zajásal tatínek, jenţ byl uţ finančně na mizině a v posuzování obrazŧ, perských kobercŧ, psŧ a papouškŧ

na konci svých sil.

17

„Zanedlouho, aţ dodělám..." a ukázal zboţně na bŧhvíkolikátou verzi Lukrécie, jeţ si tentokrát pro změnu vráţela ozdobnou dýku do prsou z pravé strany. Mŧj tatínek uţ Lukrécii za ten rok nenáviděl.

Ale v ten okamţik jí všechno odpustil, protoţe vítězství měl nablízku. Pan profesor spatří Irmu a Lukrécie zemře nadobro.

Netrpělivému panu generálnímu řediteli Korálkoví, jemuţ uţ rok pln zoufalství tvrdil:

„Bude to. Věřte tomu, pane generální," tentokrát vítězně oznámil:

„Pan profesor se na paní Irmu brzy podívá. On si kaţdého nejdřív prohlídne, neţ ho maluje."

Pan generální nadšeně přikývl a pozval ho do Alcronu na oběd.

A mŧj tatínek kul ţelezo, dokud bylo ţhavé. Zasvětil do svého plánu naši ubohou maminku a slíbil jí, ţe brzy všechno skončí.

Jenom ještě pozveme pana profesora Nechlebu do přírody, kam on se snad nikdy nedostane. Vezmeme ho na ryby k Rozvědčíku.

Maminka upeče maso, koláče, buchty.

Pan profesor Nechleba nadšeně souhlasil.

Vyjeli jsme naším buickem s Tondou Valentou. Zatímco jsme bydleli v zájezdní restauraci U rozvědčíka, tatínek se utábořil s panem profesorem ve stanu přímo u řeky Berounky. Tenkrát ještě tekla krásná, čistá řeka plná ryb, byl červen a pod proudy kvetla snad nejkrásnější louka, kterou znám. Pan profesor, jenţ viděl Londýn, Paříţ, Amsterodam, nejvzácnější galerie celého světa, se nikdy nedostal do přírody, a tak byl nad tou Klabalovou loukou u vytrţení. Poskakoval po bobku jak malé dítě, pozoroval koníky a broučky a kytičky a volal:

„Jé, Poppříčku, to je zázrak, ta krása, příroda vypadá jak samý kýč."

A tatínek horlivě kýval a richtoval pruty a v duchu se modlil, aby se zatáhla v noci obloha, poněvadţ jak bude nebe zbavené hvězd a měsíce, budou ţrát ryby jako divé a nadšení pana profesora bude stoupat a stoupat a stoupat a vyvrcholí zítra větou:

„Tak mi tu dámu přiveďte."

Mŧj tatínek udělal to, co nikdy předtím a co je proti rybářským předpisŧm. U svých známých rybářŧ si vypŧjčil na dvacet prutŧ a zapíchal je podle celého břehu, na špičku kaţdého prutu zavěsil jak na vánoční stromek rolničky, aby cinkaly, aţ ryba zabere.

Pana profesora usadil na zdobený polštářek před stan a maminka mu přinesla dršťkovou polévku, telecí ledvinu, ohřátou šunku, buchty, koláče, pivo. Pan profesor naší mamince políbil ruku a aţ po třiceti letech tatínkovi prozradil, ţe se mu naše 18

maminka tak líbila, ţe chtěl poţádat tatínka, aby ji směl namalovat, ale nenašel odvahu, aby to tatínkovi oznámil.

Pak nadešel večer, jaký dobří rybáři milují. Vlahý, teploučký, dá se skoro krájet a dávat do turistického batohu. A ţidovský bŧh na nebesích tatínka také vyslyšel, u řeky leţela tma tmoucí a v ní seděl pan profesor na polštářku a pln blaţenosti si cucal prst. A najednou v tom boţském tichu cink! cink! Pan profesor řekl:

„Poppříčku, někdo zvoní!"

„Já nic neslyším, pane profesore," dělal hloupého tatínek.

„Co mně budete povídat?! Mám uši jako sova."

„Máte pravdu. Tak rychle pojďte."

A mŧj tatínek ho vedl rovnou k prutu houpajícímu se a vyzvánějícímu nad vodou. Pan profesor vzal prut, táhl a vytáhl zmítající se bojovnou parmu dlouhou jako loket. Hořela stříbrem v trávě, jako by spadl dolŧ z oblohy sám měsíc. Pan profesor, jenţ

nikdy nepřemohl ţivého tvora, ucítil v sobě ţár a vzrušení dávných lovících předkŧ a propadl tomu. A tatínkovi tu noc přišli na pomoc snad všichni jeho přátelé z řeky: svalovité parmy, hadovití úhoři, chytří tloušti, připlouvali k jeho vypŧjčeným prutŧm, tahali za ţíţaly a nastraţené rybičky a zvonili na rolničky jak o Boţím těle.

Pan profesor běhal při tomhle koncertě kolem břehu a tatínek ho obsluhoval jako na pouti ve střelnici, navlékal mu návnady, sundával ryby a oba byli šťastni.

Ráno naše maminka, pan profesor se na ni zas tak hezky usmíval, přinesla opět dršťkovou polévku, ohřátou šunku, buchty, koláče a černé kafe.

A po této čarovné noci musela nutně přijít v pondělí očekávaná věta pana profesora:

„Tak mi tu dámu přiveďte ukázat."

Mŧj tatínek se choval jak nepříčetný. Okamţitě si vzal taxi, jel k panu generálnímu řediteli, přikázal mu, ať si paní Irma vezme ty modré šaty, generální ředitel jel v americkém voze na Ořechovku pro paní Irmu, ta se hodinu oblékala a potom se jela dát učesat k mistrovi republiky kadeřníkovi Pohlovi. V té době tatínek jel domŧ, vzal si svŧj nejlepší oblek z anglické látky a také on se jel dát učesat k svému holiči Weberovi do pasáţe Alfa.

Proţíval svŧj velký den.

Ve dvě hodiny odpoledne stál před slavnou firmou Elektrolux americký vŧz pana generálního a před ním mŧj tatínek se vzhledem a výrazem anglického diplomata a paní Irma. Paní Irma měla na sobě blankytně modré šaty a hadí botičky. Mŧj tatínek na ní mohl oči nechat.

19

Šofér otevřel zadní dvířka a pan generální ředitel Korálek se s nimi loučil, jako by spolu odjíţděli na svatební cestu.

Po cestě snaţil se vzít tatínek paní Irmu za ruku, ale ta řekla:

„Aţ potom, mŧj milý."

Vystoupili a kráčeli po schodech vzhŧru k ateliéru pana profesora. Paní Irma šla pomalu, bledá, tatínek ji úsměvy povzbuzoval. U dveří ateliéru zazvonil, dlouho nikdo nepřicházel.

Zazvonil znovu a objevil se pan profesor. Jak spatřil tatínka, zas si vzpomněl na tu krásnou louku a na tu kouzelnou noc a zašveholil:

„To jste vy, Poppříčku?"

A pak spatřil paní Irmu a připamatoval si svŧj slib.

„A tady mi vedete tu dámu."

Tatínek čekal, ţe je pan profesor pozve dál, ale nic takového se nestalo. Pan profesor jenom koukal a koukal, prohlíţel si její obličej, vypadalo to, jako by nevěřil svým očím. A najednou skoro zašeptal:

„Paní, otočte se. Já se na vás podívám ještě z tý druhý strany."

Otočila se a bylo krásně vidět její oblý zadeček, vypínající se na plnoštíhlých nohou nad hadími botičkami s vysokými podpatky. S

krásným účesem ze samých ruliček připomínala pestrého motýlka, který se chystá v temném schodišti nudné akademie vzlétnout a uletět.

A pak se ozvalo něco, co vybuchlo jako bomba a co připomínalo výkřik vzdorného dítěte:

„Takovouhle paničku já malovat nebudu! Za ţádný peníze! Ne a ne!"

Mŧj tatínek podpíral plačící paní Irmu při sestupu po celém schodišti aţ k americkému automobilu značky Ford před stánek umění.

Ve voze se splnil tatínkovi jeho vytouţený sen. Měl paní Irmu v náručí. Ale byl to sen převrácený, neţ jak si ho představoval. Ona usedavě plakala, on ji utěšoval. Cítil její poddajná ňadra na své hrudi, dotýkal se jejích jemných vlasŧ, hladil jí ramena, slzy mu stékaly po rukou. Ale bylo to poprvé a naposledy, kdy ji takhle drţel. Protoţe jak se vzpamatovala, nechtěla uţ mého milého tatínka vidět a vzpomněla si, jak jedl to kuře rukama. Všude vykládala, ţe ji to všechno nepřekvapilo, protoţe dávno měla o duševní úrovni mého tatínka svou představu a stejně tak ji má i ten vzácný pan profesor Nechleba, který prý mého tatínka nesnáší, a proto ji nepřijal. O tom, co dělal pan generální ředitel Korálek, bych nejraději pomlčel. Chtěl tatínka zastřelit, neboť uţ před časem všem příbuzným a známým v Evropě i ve Spojených státech oznámil, ţe pan profesor Nechleba maluje jeho ţenu. Prostě mezi naší rodinou a rodinou generálního 20

ředitele Kořalka vypukl stav zvaný ve vojenské terminologii válka a tatínka před vyhazovem zachránilo, ţe byl v uplynulém roce světovým šampiónem. Mŧj tatínek se nešťastnou láskou k paní Irmě dlouho trápil, ale snad ho v tom bolu utěšovala skutečnost, ţe ji alespoň jedinkrát v ţivotě drţel v náručí.

Spokojenou bytostí byla naše maminka. Došlo na její slova, ţe tatínek nemŧţe dobýt Mount Everest. A naše spíţ se opět plnila a začalo se nám dařit dobře. Mŧj tatínek nechal obrazŧ, perských kobercŧ, psŧ a papouškŧ a věnoval se své branţi, kterou bezvadně ovládal: vysavačŧm prachu a ledničkám.

A druhým spokojeným byl pan profesor Nechleba. Maloval si zase svou Lukrécii. Jednou, o pár let později, za ním tatínek přišel, řekl mu, jak je krásná, a rozradostněný pan profesor mu ji dal.

Strhl nám ji za války ze zdi opilý esesák s modrýma očima a světlými vlasy, rozřízl ji dýkou, a tím ji vlastně podruhé usmrtil.

Tatínek měl tenkrát slzy v očích, protoţe na paní Irmu uţ dávno zapomněl a Lukrécii tajně miloval.

21

Smrt krásných srnců

My tři kluci jsme do toho kraje za hrad Křivoklát ohromně rádi jezdili. Tenkrát jsem nevěděl proč, ale dnes to vím. Mŧj tatínek pochopil uţ tenkrát, ţe jednou mŧţu uvidět bulváry Paříţe a mrakodrapy New Yorku, ale uţ nikdy nebudu moci týdny bydlet v chalupě, kde voní v peci chleba a v máselnici se tluče máslo, protoţe u těch chalup budou jednou zastavovat embéčka, uvnitř budou blikat televizory, podají vám špatnou černou kávu a vybledlý chleba.

Kdysi tatínek hledal ten kraj po čuchu. Ve třicátých letech minul s naším osobním šoférem Tondou Valentou hrad Křivoklát a stoupal strašnými serpentinami dále na západ podél řeky Berounky, ve které tenkrát plavaly štiky jak krokodýlové a na mělčinách se v řasách převalovali tloušti a parmy jak polena. Tatínek všechno pozoroval a mířil dál aţ k zájezdní hospŧdce U rozvědčíka a tam jsme na dvě sezóny zŧstali. Ale nebylo to ono. Přestoţe paní Fraňková byla krásná a příjemná ţena a uměla báječný guláš a dršťkovou, v sobotu a v neděli tam byl kravál. Přijely spousty trempířŧ, čundrákŧ, vandrákŧ a kovbojíčkŧ a z tiché hospŧdky udělali peklo hodné Západu. Zpočátku posílala maminka tatínka za trempíři, aby je uprosil, ať tolik nehlučí, ale po několika pokusech se vzdala. Brzy totiţ v znějících písních o tom, ţe ţivot je pes a ţe nejkrásnější je ţít na řece Yukonu bez ţeny, vynikal tatínkŧv krásný hlas a k nám ubohým dětem zvlášť pronikal ryk nástrojŧ, které tatínek jedině ovládal, coţ bylo koště a pokličky pŧjčené od paní Fraňkové. Ráno ho maminka našla sedět u studny podnapilého; hrál na hřeben sentimentální písničky o svém černém Kladnu.

Ţili tam v tom kraji krásní lidé, jako tulák Bambas. Od jara do zimy nepracoval, chytal ryby u Čertovy skály. Na kaţdý den měl v hadrovém sáčku připraveno pět kostiček cukru ze zimních časŧ, kdy pracoval málo. Jeho ţivot mě okouzloval a ještě v pozdějších letech, kdy si jiní přáli být spisovateli nebo letci, přál jsem si být Bambasem. Spal v polozbořené chatce a přikrýval se opelichanou kŧţí z jelena. Uměl fantasticky chytat ryby, všemi dovolenými a hlavně nedovolenými zpŧsoby. Maminka mě s Bambasem nerada viděla, bála se, ţe mě zkazí. Bohuţel se mu to nepovedlo.

Ale abych se vrátil k tomu, co se dělo pak s mým tatínkem a s námi. Po jedné takové bouřlivé noci byl donucen tatínek najít selskou chalupu. A tak nás naloţil na škuner a plul k domečku pod 22

Bránovem, kde se říkalo V luhu. A v chalupě u převozníka Karla Proška, knírek měl zrovna jako Adolf Hitler, jsme nalezli na dlouhá léta přístřeší. V chalupě byla právě pec na chleba, ve sklepě mlíko a máslo a pod ním podmáslí a v chlívě kráva a na stráni brambory a v lese hřiby a ve vodě, na kterou jsme koukali z okna, mračna ryb.

Byl to ráj, o němţ zpívával dříve pan Werich a později pan Matuška, a i moře piva se kupilo v hospŧdce na rozcestí dvou silnic, zvané Anamo.

Koumáctvím a dřinou Karla Proška a penězi mého tatínka byla to rázem nejbohatší chalupa Luhu. Ve sklepě stály kamenné hrnce s naloţenými rybami v octě a cibuli, a kdyţ je človíček vzal, tekla mu šťáva mezi prsty a padaly z toho hamťavé drobky, dělalo se mu mdlo před očima i za očima, jak to bylo dobrý. Pak tam stály kastroly s naloţeným srnčím a visely pletence praţských buřtŧ od Macešky a stály tam bandasky se smetanou a konve s mlíkem. A pekl se chléb a koláče. Tatínek nám koupil originál ţlutou anglickou merunu, hráli jsme na plácku fotbal a v okně našeho pokojíčku stál gramofon na kličku, a jak se natočil, vyhrával: Za volantem stále kupředu,

někde v dáli je náš cíl,

jenom pevné nervy zdolají

nebezpečí tisíc mil.

Srnčí opatřoval Karel Prošek záhadným zpŧsobem v křivoklátských lesích, aspoň dlouhá léta to nikdo nevěděl. V

Proškovi ovšem kolovala od narození pytlácká krev. Uţ jeho dědeček proslul uzavřením sázky, ţe proveze v poledne nejsilnějšího srnce z křivoklátských lesŧ kolem četnické stanice, a také to dokázal, v rakvi a pohřebním voze, a jindy jeho maminka, kdyţ četníci přišli na prohlídku, houpala srnce v kolíbce. Tyhle dvě potupy, kdyţ se roznesly, nemohli četníci Proškŧm zapomenout, a tak Karel věděl, ţe si nedá ani ránu, a flintičku hodil raději nad jezem do Berounky.

Ale mŧj nevlastní strejda Prošek, pro mě zajímavější neţ všichni vlastní, šel na to jinak. Opatřil si od sedláka Nováka štěně vlčáka a dal mu jméno Holan, podle slavné praţské špeditérské firmy. Však by taky Holan mohl stěhovat nábytek. Měl mohutnou hruď, silné nohy a obrovskou tlamu a nos mu ještě navíc koukal z čumáku ven a světla měl ţlutá a přemýšlivá, jenţe za těma očima bylo ještě něco schovaného. Byly to vlčí oči. Někde se prostě v kolejích jeho příbuzenských vztahŧ něco přihodilo a Holan byl v podstatě vlk.

Valil se ještě jako štěněčí kulička s vypoulenými kukadly a uţ

23

zabíjel slepice. Haf a haf. Vrr a vrrr. A hlavně škub a trh a SMRT. To později. A proto se ho sedlák Novák rád zbavil. Ale byl to přesně takový pes, jakého potřeboval strejda Prošek.

Přihnal husy domŧ a tu, na kterou mu strejda Prošek před posvícením ukázal, zakousl jako malinu. Vyháněl kravku a slepice z políček. Ráno našel Prošek na prahu chaty zabitou kunu nebo tchoře a zakousnuté němkyně leţely vyrovnány v řadě jako slepice na hradě. Před námi svedl Holan rvačku se silným lišákem, nesoucím do lesa ukradenou kachničku. Holan ho dohonil ve stráni a skočil mu na krk. Ale lišák nebyl začátečník. Hodinu z nich lítaly chlupy a kapala krev, zmítající se klubko se přesunulo o kilometr k řece, kde nakonec Holan, který uměl lovit pstruhy, drţel lišáka tak dlouho pod vodou, aţ se utopil.

Někde uvnitř Proška a Holana rostlo přátelství, jaké jsem nikdy neviděl ani mezi lidmi. Holan pro Proška skákal z lásky do vody.

Vţdycky kdyţ ho Prošek nechtěl s sebou vzít s lodí na druhou stranu řeky, kdyţ tekla velká kalná voda anebo kdyţ pluly ledové námrazky, vrhal se Holan do řeky a plaval za pánem. Tam za řekou u toho bílého zděného domečku Anamo popíjel pán pivo a ještě radši rum a Holan čekal bez hnutí celé hodiny venku, hlavu a oči namířené na dveře. Prošek měl vţdycky zlou opici. Jak vylezl, nadával psovi a házel po něm hroudami z pole a kamením ze silnice a Holan utíkal opodál. Prošek nadával na hypotéku na chalupě, nadával i mému tatínkovi. Pak ho jeho drobounká ţena Karolína převezla i s naříkajícím psem do Luhu a on si lehl do trávy pod velký krásný akát, v jehoţ květech bzučely zjara včely a čmeláci, a spal jako v pohádce. A Holan, noční tulák, který nikdy neviděl svého pána spát v posteli, tomuto spánku nerozuměl a myslel vţdycky, ţe jeho pán umírá, a tak vyl a kňučel a po dlouhé době se vţdycky stulil pánovi do klína, dal si čenich k jeho nosu, a aţ

uslyšel jeho dech, usnul taky. Kdyţ se probudili, řekl Prošek Holanovi „Ty potvoro" a šel do sklepa na kyselé okurky v octě a kopru.

Druhý den uţ s motykou překopával kamenitá políčka a Karolína nosila celé kilometry těţké nŧše trávy a klackŧ z louky Brtvy. A to byl jejich ţivot. Ale ne celý...

Nad ostrŧvkem u řeky stoupala do výšky stráň a byla to zvláštní stráň, nebylo v ní ţádné kamení, jaké v takové stráni bývá, ale hebký vysoký paţit na plošinkách mezi mohutnými duby; sem se chodila pást zvěř a tudy klusala pít k řece. Byla to vlastně krásná zahrada anebo také zámecký park, ale jinak to byla zahrada smrti, mohla se jmenovat „smrt krásných srncŧ".

24

Uţ před časem sem přišel Karel Prošek, vzal Holanovu hlavu do dlaní a nasměroval ji na hnědou tečku v té stráni:

„Holane, běţ!"

A Holan, včera ještě štěně, vyrazil, jako by lovil odpradávna.

Chytil vítr, aby ho srnec neucítil, a běţel lehce, podoben babímu létu. Nejdřív skákal, místo tlapek vzduchové polštáře, poslední desítky metrŧ utíkal přikrčen, a nakonec se plíţil. Vyrazil a měl proti srnci letmý, tak dŧleţitý start, a hlavně moment překvapení.

Srnec bekl, odrazil se, a pozdě. Holan se řítil pár metrŧ po jeho boku, skočil mu na krk a dvojnásobnou vahou ho srazil k zemi a obvykle mu zlomil vaz. Mohutnou mordou mu ještě prokousl tepnu na krku. Neţ došel Prošek k srnci, byl konec. Odehrálo se to tiše, duby mlčely a nahoře nad strání po planině přecházeli hajní a počítali stromy k odvozu a ve slunci se koupala myslivna.

Prošek naloţil srnce do ohromného batohu, ve stodole ho stáhl a všechno kromě masa spálil. Měli měsíc maso, tak jako pak měli zase malé brambory z kamenitého políčka, kde je museli dobývat motykou. Jinak se na to ti lidé nedívali a byla v tom i touha po dobrodruţství, i kdyţ to tak nenazývali jako lidé z města.

A jak to bylo dál? Dál to bylo tak, ţe lesní a hajní kromě stromŧ

začali počítat časem i srnčí a nemohli se dopočítat. Vzpomněli si na pytláka Proška, zamířili do Luhu, a kdyţ spatřili Holana, napadlo je to. Prošek převáţel lesníka Novotného a jeho adjutanta přes řeku, Holan se hnal za čímsi právě ve stráni. Novotný udeřil přímo:

„Ten pes je pytlák, Prošku."

„Není, pane lesní. Jenom si hraje."

„Já vám dám, ţe si hraje. Sleduje zvěř. Nepustí stopu."

„Písknu, a neţ dorazíme, bude u lodi."

Prošek pustil bidlo, zapískal na prsty a hnal loď bezstarostně dál. Přistával pod tím krásným akátem a Holan stál uţ na břehu a vrtěl ohonem. Prošek mu povídal:

„Kdepak máš kravičku? Přiţeň ji domŧ!"

Holan potřásl hlavou a běţel do stráně a pak dál na pole.

Novotný se za ním díval:

„Ne, není pytlák. Je to dobrý pes, Prošku."

A od toho dne tam byl po této stránce bezstarostný ráj, gramofon ODEON vyhrával TISÍC MIL a dělalo se srnčí na smetaně s knedlíky a všechna ta místní bránovská jídla, jako brambory a knedlíky zvané uhlíř nebo vdolečky maštěné máslovou kaší kalinkou či cmunda pečená v pekáči, řečená „bác". Jeţišmarjá, to byly dobroty.

A najednou to skončilo, protoţe přišel bývalý svobodník pan Adolf 25

Hitler, který měl pod nosem knírek jako mŧj milovaný strejda Karel Prošek.

Luh neměl tenkrát místní rozhlas a tak sem chodil bubnovat nad chalupy obecní policajt Karel Kovařík s nasazenou rakouskou čepicí, bývalý švec, nahluchlý jak dvě polena, celý ošuntělý. Měl červený bubínek a modré paličky, a kdyţ skončil bubnování, ţebral na nás klucích:

„Dej mi korunu!"

Mŧj tatínek mi ji pro něho obvykle dal a on měl takovou radost, ţe šel lesem na vzdálený Kouřimec a na Emilovnu a po cestě si bubnoval paličkami na ten červený bubínek a srnci i jeleni uţ ho znali a sbíhali se podél cest na něj podívat, poněvadţ věděli, ţe z tohohle rámusu kyne jenom dobro. A on se aţ ke konci nějak pomátl, protoţe prý chodil tím lesem a volal na zvěř, aby mu taky dala korunu.

A jak přišel ten Adolf Hitler, pan Kovařík vybubnoval a vykřičel:

„Na vědomost se dává, ţe se v této zemi zřizuje Protektorát Böhmen und Mähren."

Mŧj tatínek těţce nesl, ţe nesměl na Křivoklát, a nebýt naší maminky, které se bál jen o trošku míň neţ Adolfa Hitlera, uţ dávno by tam zajel. V třetím roce války povolali mý bráchy Huga a Jirku do koncentráku a on povídal doma:

„Ti kluci se potřebujou před odjezdem najíst. Masa. Přivezu nějaké ryby."

Tatínek nesměl jezdit na kole jinam neţ do práce, nesměl opustit bez povolení bydliště, a ryby uţ vŧbec nesměl lovit, neboť neţil na Riviéře, ale v protektorátě, obklopen pozorností četníkŧ a gestapa.

Šel za svým buštěhradským výborným kamarádem doktorem Quido Jeřábkem a ten mu napsal, ţe nemŧţe pro nemoc na šachtu. Quido vŧbec netušil, ţe se tatínek chystá na víkend za hrad Křivoklát.

Tatínek opustil náš buštěhradský dŧm čp. 54 bez hvězdy, odpáral si ji a strčil do kapsy, na tandem dal batoh, pytle a skládací haltýř na úhoře. Maminka nadávala, dost.

Tatínek šlapal ještě za noci přes Ţehrovice a Lány, na cestu mu svítily hvězdy jiné neţ ta v kapse, na níţ stálo JUDE. Myslel pak na všechno moţný, i na to, jak je svět zamotanej a podělanej, ţe před časem tu jel jako pán ve svém americkém buicku a teď se tu plouţí podél škarpy na rozvrzaném kole jako chudej ţid. Pak sjel serpentinami na Křivoklát a tlačil kolo do vršku nad Višňovku a potom šlapal podél řeky Berounky, kde se pěna kupila na štičích tŧních jako před lety a stejně hučela jako tenkrát a přes silnici lezly uţ v horku zmije. Objevila se krásná Čechova vila a mlýn a 26

Proškova nabílená chalupa s dvěma okny a červenou střechou a mŧj tatínek k ní jel přitahován jak magnetem a dojel by aţ k ní a k tomu právě kvetoucímu akátu, kdyby mezi ním a tou chalupou netekla řeka. Přijel sem takhle stokrát a tentokrát se mu zdála nejkrásnější, jako zámek anebo jako hrad či jako něco, co se vŧbec nedá vypovědět. Nevěděl, čím to je, ale bylo to přece tím, ţe ji dlouho neviděl a ţe si ji zaslouţil, vyšlapal si ji na tom kole a celá léta překonával strach, aby sem jel. Bylo to prostě jiné neţ sem přijet na zadku v pohodlném buicku. A pak vidět tu chalupu znamenalo vědět, ţe ještě stojí a bude asi stát, aţ tu Němci nebudou, a ţe tu bude pak i Karel Prošek a moţná také my, ţidi, poloţidi a čtvrtţidi.

Seděl na mezi, díval se na chalupu a křikl:

„Přívoz!"

Jindy jsme se vyhrnuli všichni ven, na gramec jsme dali TISÍC

MIL a naše máma se obvykle rozeběhla a skočila, jak byla v šatech, do Berounky, aby byla nějaká legrace. Jirka, který z nás kopal nejlíp, vykopl na počest tátova příjezdu do luftu tu ţluťoučkou anglickou merunu a my začali hulákat a Holan štěkal jak pominutý.

Prostě maglajs.

Ale tentokrát byla chalupa tichá, jak kdyţ se někde opodál uţ

střílí, a jen ze dveří vyšel po chvilce pán v klobouku a k němu se připojil velký pes. Prošek se blíţil na lodi na druhou stranu, a jak poznával tátu, rozehříval se jak sluníčko. Poprvé v ţivotě se políbili.

U Proška táta nespal. Jen kolo si dal do stodoly a vzal si v nŧši na ostrov ţitnou slámu, lehl si v noci na ni a přikrýval se gumákem.

Karel mu přinesl k snídani mlíko, máslo, chleba a čerstvé makové buchty od paní Karolíny. Táta kalil vodu a chytal maličké řízky na velké úhoře, připravoval šňŧry a skládací haltýř. V Buštěhradě měl od sedlákŧ slíbeno za úhoře maso a sádlo ze zabijaček. Ale byly krásné světlé a tudíţ špatné noci. Měsíc svítil naplno, tak pro básníky, a úhoři, noční dravci, se asi báli a neţrali. Tatínek uţ si zoufal, celé noci nespal a napichoval rybičky a ţíţaly na háčky.

Ráno šňŧry zely prázdnotou a on se tloukl do hlavy a proklínal zasranej svět. Karel ho pozoroval, jak si vaří v kotlíku malinové knedlíky, a povídal:

„Nebuďte smutný, povezete mouku a máslo!"

„Karle, já potřebuju pro svý kluky maso. Potřebujou se ještě jednou pořádně najíst masa."

„Pane Leo, maso nemám, musel bych pro vás zabít krávu. Jestli chcete, já tu Stračenu dneska zabiju."

27

A pak řekl táta větu, na kterou uţ zřejmě myslel doma a kterou neřekl mamince, ale kvŧli které sem hlavně jel.

„Karle, přines mi srnce."

Byla to prosba a příkaz zároveň. Karel na to řekl:

„Od tý doby, co přišli skopčáci, jsem s Holanem v lese nebyl.

Myslete si, ţe nejsem chlap, ale mám šest dětí. Teď za to dávají trest smrti."

„Dobře, Karle. Pŧjčíš mi Holana?"

„Nevím, jestli s vámi pŧjde. Ještě s nikým nešel."

„Se mnou pŧjde."

„Kdyţ pŧjde, tedy pŧjčím."

„Přijdu si pro něho, Karle, aţ přijde ta chvíle."

Karel Prošek odcházel se shrbenými rameny, bylo to pro něho strašně krutý.

Mŧj tatínek si rozprostřel v rákosí gumák, lehl si na něj a pozoroval babiččiným divadelním kukátkem stráň. Utekl den, dva.

Srnec nešel. Táta pil z bandasky mlíko, co mu nosil Prošek. S

Proškem nemluvil, jako by mezi nimi vyrostla hráz.

„Přišel?"

„Nepřišel."

A to bylo všechno.

Nastal poslední den, kdy mohl přijít, a pak uţ musel tatínek odjet. Leţel v rákosí a malé kukátko tlačil do očí, ze zarudlých očí mu vytékaly slzy únavy a vzteku. Příroda se proti ţidovi spikla, ty jasné, měsíčné noci, ti noční vodní hadi a nyní les s tichými duby, ve kterých se neukáţe ani veverka. Odpoledne usnul, čepice se mu posunula do týla, dalekohled babičky Malvíny spadl do rákosí. Kdyţ

se probudil, bylo odpoledne, takové pozdní odpoledne, kdy hmyz někam odlétá, krávy se ţenou z luk domŧ a ryby začínají ţrát.

Tatínek protřel oči. Naproti ve stráni docela blízko se pásl srnec, na poslední chvíli ho sem zřejmě poslal ţidovský pánbŧh. Táta uchopil dalekohled a prohlíţel si ho. Krásné paroţí, krásnější neţ všechna, která viděl před válkou na hradě Křivoklátě. Byl to přímo boţský srnec. Mohutnou hlavu nesl silný, skoro aţ jelení krk, a celý hořel zvláštní zrzavou a zlatou barvou, jako by vystoupil ze ţhavého pekla a ne od samého pánaboha.

Tatínek se v bahnité zátoce, kdyţ se brodil na druhou stranu, málem utopil, na přívoz přiběhl celý udýchaný a černý. Prošek ho přivítal:

„Co jste vyváděl?"

„Karle, kde je Holan? Je tam kapitální kus, srnec jako tele."

28

„Já bych to, pane, nedělal. Odpoledne tady šli Němci někam na hájovny. Celá skupina. Měli na krku malé kulomety."

„Říkal jsi, ţe mi pŧjčíš toho svýho psa."

„Kdyţ s vámi pŧjde. Holane!"

Holan vylezl zpod dříví. Stoupl si a díval se na Proška.

„Pŧjdeš s ním a budeš dělat, co ti řekne! Rozumíš?" A k tatínkovi:

„Nakonec mu vezmete hlavu do dlaní a řeknete: Holane, běţ! O

víc se uţ starat nemusíte."

Prošek šel k chalupě a zavřel za sebou dveře, aby Holan pochopil, ţe má teď jiného pána.

Holan si sedl a prohlíţel si tatínka obaleného bahnem, ve svém ţivotě takové strašidlo neviděl. Pak ho poznal, zavrtěl ocasem, vstal a tatínek myslel, ţe má vyhráno. Ale mýlil se. Holan si zase sedl a čekal, ţe mu tatínek hodí jako obvykle pár praţských buřtŧ.

„Holane, pojď se mnou. Ty se přece pamatuješ na ty buřtíky, co jsem ti vozil. Pojď, kamaráde."

Holan seděl, jenom mrkal očima a prohlíţel si dál mého tátu.

Bylo jasný, ţe s ním nepŧjde, nešel nikdy s nikým. Mŧj tatínek ho znovu prosil, jako neprosil nikdy nikoho, ale marně. Říkal mu Holane, Holanečku, ale bylo to zbytečný. Pak uţ začínal být zoufalý a byl na pokraji toho stavu, kterému se říká šílenství. Vyndal z kapsy tu malou plátěnou hvězdu JUDE a ukazoval ji Holanovi a křičel:

„Já jsem teďka ţid a ţádný buřty nemám. Sám bych nějaký potřeboval. Jsem ţid a potřebuju pro mý báječný kluky maso a ty mi ho musíš opatřit!"

Pak mu tekly slzy, otočil se a šel k pěšince, vedla na ostrov. A posílal Proška i Holana ke všem čertŧm. Rozhodl se jít dál, uţ nikdy se nepodívat na tu bílou chalupu, sbalit celtu, nářadí a jet domŧ

beze všeho. Ale na začátku cestičky to přece jen nevydrţel a otočil se.

Oči psa a člověka se střetly. Dívaly se na sebe dlouho, snad celý věk, světla v nich zhasínala a rozsvěcovala se, a co si říkaly, to se nikdo nedoví, protoţe jsou oba mrtvi, a i kdyby byli ţivi, nikdo by se to nedověděl, protoţe oni sami to stejně nevěděli. Snad nadávali na psí ţivot, snad na ţidovský, ale to je všechno snad. Holan vstal, protáhl se a šel líně jako obyčejný převoznický pes za mým tatínkem, jako by mu odjakţiva patřil. Na pěšince se změnil v toho vlka.

Mŧj tatínek šel po té uzounké stezce nad řekou ke stráni, kde byl na paše srnec, a před ním tři kroky kráčel Holan. Mŧj táta uţ

29

podnikl rŧzné hony, ale to bylo něco docela jiného, kdyţ střílel na honech a dával koncerty, neboť střílet se naučil v Africe, kde neměli co dělat a stříleli pořád. Jednou u Bakova střelil dvěma ranami z dvojky dvě sluky, které lítávají nízko nad zemí cik - cak. Přistoupil k němu mistr republiky ve střelbě architekt Kostrba, vyndal z klobouku sojčí pérko a dal mu je. Šel strání a viděl v duchu na planině Němce. Seděli na kládách před sněhobílou hájovnou, krájeli dýkami špek a popíjeli šnaps. Smáli se a na kolenou měli ţelezné rychlopalné pušky a trhali ţidŧm z hlavy vlasy a z brady vousy.

Tatínek věděl, ţe kdyţ ho chytnou, ţe ho ubijou a pak rozstřílejí a shodí do řeky a on popluje těmi místy, která byla pro něho nejkrásnější na světě a zastaví se u Šímovic skály o velký černý balvan a tam do něho nalezou úhoři, kteří mu seţerou vnitřnosti, srdce a mozek a oplatí mu tak, ţe je tahal z té jejich nejkrásnější řeky na světě.

Na ostrov uţ nebylo daleko. Skupina habrŧ, pak chomáček slabých bříz s močálovitou barvou listí a potom uţ duby. Pes se zastavil. Spatřil srnce.

Ještě byla moţnost vrátit se, Holan by to udělal. Ale tatínek vzal jeho hlavu do dlaní a zašeptal tu zabijáckou větu:

„Holane, běţ!"

A Holan vyběhl. Nabral si směr a letěl téměř ve vzduchu mezi duby. Pak uţ uháněl přikrčen a poslední metry se ztratil tatínkovi z očí, plíţil se ve vysoké trávě. Tatínek zapomněl na opatrnost i na to, ţe mŧţe srnce poplašit, a kráčel fascinován dál a dál. A pak spatřil psa, jak vyrazil, a uslyšel srnce, jak bekl. Holan uţ několik let takhle nelovil a srnce prostě minul. Skočil mu na hřbet a svezl se z něho po zadku dolŧ. Mŧj tatínek se opřel o dub, uţ neměl sílu někam jít a něco dělat. Viděl tiché divadlo, ale na les příliš hlučné.

Sípala zvířata, sypala se stráň, praskaly staré větve, v korunách dubŧ volali ptáci. Srnec byl ještě mohutnější, neţ se zdál z ostrova.

Skákal k řece, jakoby vymršťován pruţným pérem. Snad dvacet metrŧ nad řekou Holan skočil podruhé a naposled. Srnec udělal překot jak zajíc po plném zásahu broky. Ale mrtev nebyl. Ještě se cosi odehrávalo, obě těla se válela v kotoučích ze stráně a zelená tráva pozdního jara se barvila krví. U řeky srnec zŧstal leţet a Holan nad ním stál.

30

Mŧj tatínek byl zpocený odshora dolŧ. Opustil dub a chtěl sestoupit k řece. V tom spatřil dva chlapy, jak odhánějí psa. Dostal třesavku, vzpomněl si zase na ty německé samopalníky, kteří uţ asi nejsou před sněhobílou hájovnou. Ale ti dva chlapi byli rybáři, měli na zádech pruty, jako jiní mají pušky. Zahnali psa, vyndali dýky a začali s nějakou zvláštní samozřejmostí stahovat srnce, jako by jim patřil. Holan se vrátil a měl sklopené uši jak po výprasku a provinilé oči.

Přišli smutní na přívoz, Karel Prošek uviděl tátŧv prázdný batoh a přijal je téměř s radostí:

„Tak rohatec uţ tam nebyl? Uplách?"

Mŧj tatínek mu vyprávěl, co se stalo. Strejda Prošek nikdy nesnesl, kdyţ mu někdo vyfoukl z nalíčeného prutu rybu, natoţ

srnce. A pak také viděl, ţe je uţ v přílišném běhu něco, u čeho zpočátku nechtěl být, ale nakonec do toho také spadnul. Povídal:

„Dobře mě poslouchejte! Vy pŧjdete po pěšince a já pod vámi, jako kdyţ něco hledáme. Ale rychle! Psa tu necháme."

Šli, takřka utíkali, a u té stráně mrtvých srncŧ začal Prošek volat:

„Pane nadlesní, tady to bylo!"

A táta odpovídal jako špatný ochotník:

„Jo, tady by to snad mohlo být."

Potom uslyšeli velký dupot a zahlédli oba rybáře, jak peláší podle řeky nahoru k Rozvědčíku a k proudŧm, kde obvykle ţrávaly parmy a kde se dalo přebrodit a utíkat strachy dál aţ do země Tramtárie.

Prošek sešel k srnci. Byl uţ vykuchaný, staţený, vystlaný smrkovými větvičkami jak v obchodě ZVĚŘINA, dělali to zřejmě odborníci. Opodál leţela hlava se zavřenýma očima a nádhernými velkými parŧţky. Prošek se ještě podíval za rybáři a řekl:

„Tak vám pěkně děkujem, mládenci."

Nacpali srnce do batohu, a vtom se v lese ozvaly první rány.

Němci zahájili lov. Po pěšince uţ utíkali, střídavě nesli batoh. Na přívoze ho uloţili na pŧdu a táta spal poslední noc na ostrově.

Nespal, stále pozoroval mlčící hvězdy a jasný měsíc a podle ostrova tekla řeka a někde lovila vydra a bylo mu tak krásně, ţe tady byl a ţe se všechno povedlo, jak si přál.

Za tmy vyrazil od přívozu, chudák Prošek mu někde sehnal na cestu stovku cigár. Na tandemu měl mouku, máslo, koláče a v batohu srnce, hlavu s parŧţky nechal Proškovi. Vyšlapal kopec a jel serpentinami dolŧ do městečka Křivoklátu. V městečku se to 31

hemţilo Němci. Ztratil nervy a chtěl od kola utéci, jedna paní mu však povídala:

„Pane, máte všechno od krve."

Tahle česká paní, kterou neznal jménem, ho vzala domŧ, s muţem mu srnce přebalili, uvařili mu kafe, aby se posilnil na cestu, a fleky na kabátě mu zatím vyprala. A potom uţ mŧj povedený tatínek frčel dál a byl uţ nějaký klidný, protoţe po tom, co proţil v křivoklátských lesích a teď, věděl, ţe má dnes a také zítra kliku a ţe se nic nestane. Jel jak z výletu, a kdyţ se rozednilo a minulo ho obrněné auto wehrmachtu bez povšimnutí, začal si broukat písničky z legií a taky tu neslušnou německou: Der Elefant von Indien,

der kann Loch nicht findien.

Začínalo léto a bylo krásně, květy z třešní uţ opadaly a padaly květy z hrušek a jabloní a začaly se tvořit plody v tom třetím roce války.

Na Buštěhrad přijel odpoledne a srnec byl spravedlivě rozdělen.

Jednu kýtu jsme dali pekaři Bláhovi, byl k nám za války moc hodný, jednu do statku Burgrovým, ti k nám byli ještě hodnější, a ostatní máma naloţila do takové krásné kamenné štoudve a dělala mým bráškŧm Hugovi a Jirkovi omáčky a bifteky, coţ byla její veliká specialita. Kluci se cpali na příští léta, aby vydrţeli Terezín, Osvětim, Mauthausen a pochody smrti v třicetistupňových mrazech a nošení kamenŧ do mauthausenských schodŧ v třicetistupňových vedrech a všechny ty krásné věcičky, které pro ně připravili Němci.

Hugo se vrátil celkem dobrý. Jirka se vrátil z Mauthausenu a měl čtyřicet kilo a pŧl roku umíral od hladu a utrpení, neţ začal znovu ţít. Nikdy mi o tom moc nevyprávěl, jenom jednou, a kdyţ jsme mluvili o tom srnci, řekl:

„Moţná ţe ten srnec mi zachránil zrovna ţivot. Moţná ţe ty poslední kusy pořádného masa mi vystačily akorát do konce."

Strejda Prošek tu hlavu srnce vypreparoval a pověsil si ji nad dveře své sněhobílé chalupy. Udělal to, ačkoliv to bylo proti jeho zásadám, a lesníkŧm tvrdil, ţe to krásné paroţí dostal z Alp. A svým dětem a vnoučatŧm vyprávěl, ţe kdyţ se to vezme kolem a kolem, tak lov na toho srnce byl daleko nebezpečnější neţ lovy na dravou zvěř v Africe. A taky sliboval, ţe jim to jednou poví. Ale uţ se k tomu nedostal. A také parŧţky ze srnce neodnesl na mŧj milej hrad Křivoklát, jak sliboval, někdo je ukrad, protoţe Holan uţ neţil.

Strýček zemřel po válce krátce po něm a neměl uţ na nic čas. Kdyţ

32

jsem mu přijel na pohřeb a na břehu vyhrávala kapela píseň o věrném převozníku a jeho dávali ve velké černé rakvi na jeho nejstarší loď, na které převezl na nezabudickou stranu desítky mrtvých kamarádŧ, měl jsem uţ ze všeho rozum a brečel jsem jak nikdy v ţivotě. Leţel v té rakvi s krásnými knírky pod nosem, bledý jak sama tetička smrt. Vezli ho na druhou stranu a řeka pod námi plynula, jako plyne milióny let, a mě nemohli utišit. Byl jsem uţ tak starý, ţe jsem věděl, ţe nepohřbívám jenom strejdu Proška, ale celé své dětství a všechno, co s ním souviselo. V té rakvi byla i pravá anglická meruna, studené podmáslí, nakládané ryby a srnčí, pes Holan, praţské buřty a gramofonová deska TISÍC MIL.

* * *

33

Kapři pro vérmacht

Hned na začátku okupace vzali mýmu tatínkovi buštěhradský rybník. „Copak mŧţe ţid chovat kapry?" domlouval mu starosta.

Buštěhradský dolní rybník se stal uţ dřív tatínkovou láskou, byl do něho zamilován jak do slečny (slečny měl, jen tak mimochodem, taky občas rád). Přitom tenhle rybník nevyhlíţel báječně jako jihočeský rybník, kde stoupá pára, třepotá se rákosí a křičí rackové, ale šlo o slušnější rybník uprostřed města, z jedny strany pivovar, z druhý topoly, a jinak domky a chalupy. Ale tatínek se vozil po tomhle rybníce uţ jako kluk na neckách, plul po něm na neckách i jeho tatínek, dědeček i pradědeček, a tak ho k rybníku vázalo jakési pouto předkŧ (mezi námi, taky to, ţe v tomhle rybníku rostli rychle chutní kapři, nesmrděli bahnem a on si na nich mohl přivydělat k svému platu cesťáka s ledničkami a vysavači u té slavné firmy Elektrolux).

Tatínek chodil v dobách míru podle rybníka, v papírovým pytlíku míval ţemle a krmil svý kapry jak slepice:

„Tu máte, kluci. Na. Na."

Kapři připlavali, otevřeli vţdycky tlamu, slupli ţemli a šups!

ladným obratem zpátky pod vodu. Dával je také přikrmovat mlátem z toho blízkého pivovaru a kapříci vypadali jak buchtičky. Rostli, no zrovna jako z vody. Kdyţ přišli Němci, vzali je jako mnoho jiných věcí do zajetí. Jinak nám Němci neměli co sebrat, protoţe tatínek byl chytrej a uţ dlouho před válkou říkal, ţe se v naší rodině všechno projí, propije a uţije (maminka mu občas vyčítala, ţe uţíval hlavně sám). Ale přesně to tak nebylo, pamatuji se na doby, kdy vydělal dost peněz a dal nám všechno, co mohl, a ve špajzu viseli nádherní baţanti s krásnými dlouhatánskými ocasy a šunka, z který jsme si mohli kaţdý jak chtěl ukrajovat. Byly však taky časy, kdy k nám chodili exekutoři zabavovat nábytek a my jsme stávali v pozoru. My tři kluci jsme stáli v pozoru ještě při jedny příleţitosti, a to jak se někdy z rádia linula hymna Kde domov mŧj. Jednou hymna zazněla, kdyţ uţ jsme leţeli, my vyskočili a stáli jsme na postelích v nočních košilkách a tatínek nás pyšně ukazoval hostŧm, jak jsme vlastenecky vychovaní.

Mŧj tatínek měl vŧbec tuhle zemi rád a asi víc neţ maminka, která byla křesťanka; ale pro ni to bylo jaksi samozřejmý, ţe má domov, kdeţto mŧj táta ho hledal za pomoci předkŧ stovky let, neţ

ho našel. A taky za poslední velký předválečný peníze, místo aby 34

sehnal do zásoby jídlo, koupil originál krásnou českou bystu. A to byl náš celej majetek při příchodu Němcŧ. Se zabalenou bystou a nábytkem jsme se na začátku války stěhovali z Prahy na Buštěhrad, kde měl tatínek svý rodný hnízdo a svŧj jediný rybník.

Kdyţ mu tenkrát pan starosta před námi oznámil: „Bereme si ten rybník," nesvěsil ramena, neshrbil se, jenom odsekl:

„Kdybyste se tak chtěli kostmi z mých kaprŧ udusit."

Pan starosta vyvalil oči, ale nic nedělal, nechtěl si brát tatínka na svědomí.

Pak tatínek a bráškové pracovali na kladenský šachtě, tatínek jezdil na kole, kolo mu po cestě vrzalo a zpívalo takovou zvláštní písničku, nebylo jí rozumět, ale byla opravdu moc zvláštní. Moţná ţe v ní bylo něco o potupě a zase o vzpouře člověka, snad to kolo zpívalo, co se odehrávalo v tatínkově duši.

A pak na něho začala dopadat rána za ranou.

Věděli jsme, ţe chodí pořád k svýmu rybníku a za svými kapry.

Přestoţe jsme měli málo chleba, stále je krmil a snad doufal, ţe mu je nikdo během války nevyloví a kapři se dočkají šťastnýho konce.

Chodil k rybníku za světla i za tmy, byl tím posedlej.

Jednou přišel na hráz mezi topoly a strnul. Na bahnitým břehu stáli čtyři chlapi v napucovaných zelených uniformách, v rukou pruty. A tatínek jak fascinován šel krok za krokem k nim, jako by se chtěl zeptat, coţe si to dovolují v jeho rybníce. Jak se k němu ten první štíhlý v jezdeckých holínkách pootočil, spatřil umrlčí lebku esesmanŧ a rozesmátý obličej:

„Co chceš, ţide? Nemáš chuť na kapra?"

Tatínek mlčel a umrlčí lebka rozkázala:

„Pojď si pro něj!"

Dŧstojník vytáhl ze škopku kapra a hodil ho mezi sebe a tatínka do bahna, kde se kapr propadal do smrti. Všechny čtyři umrlčí lebky se rozchechtaly. Pak jeden z nich zmlkl a vykřikl:

„Táhni, ţide!"

Mŧj tatínek se otočil a šel zas tak vzpřímeně jako vţdycky, nikdy se nikoho nebál a ani Němci ho ještě nenaučili plazit se.

Okupace byla všude zlá, ale v Buštěhradě snad o kousek horší.

Zkáza Lidic zasáhla celý svět. Ale Buštěhrad, mŧj tatínek, maminka, bratři, já, my jsme viděli Lidice hořet, my jsme slyšeli Lidice přes kopec křičet, já chodil s Příhodou do školy a najednou bylo jeho místo v lavici zoufale prázdný, my tam hrávali fotbal, tatínek tam měl kamarády, k nám vbíhali Němci na prohlídky s nasazenými bodáky. A maminka, drobounká, světlovlasá, musela chodit pracovat na lidický pole a vracela se často uplakaná, protoţe 35

na hrobech rostla z krve a těl zabitých veliká, hustá tráva. My na zkázu Lidic nemŧţeme nikdy zapomenout, nám zŧstaly zakousnutý v srdci jak v kŧţi klíště, který má místo kusadel a noţiček černej hákovej kříţ.

Tatínka to tehdy sebralo, měl uţ v očích ten prokletej staletej smutek.

A přestal chodit k rybníku, uţ nevěřil, ţe kapři budou zase jednou jeho.

Pak nás postihla strašná rána. Bráškové museli do koncentráku.

Zbyli jsme jen tři a my jim občas posílali na terezínský známky dvacetikilový balíky. Tatínek sháněl na balíky peníze a já chodil k sedlákŧm v Buštěhradě a do vesnic obstarávat jídlo. Vypadal jsem nenápadně, slabý a útlý, vţdyť mi bylo dvanáct let, nikdo si mě nevšiml. Našli se skvělí lidé jako Burgrovi anebo pekař Bláha, ale byli i jiní. V zimě jsem šel od vesnice k vesnici s ranečkem na zádech, klepal na veliká vrata, byla mi zima, v jednom statku jsem čekal na dvoře dvě hodiny, neţ mi panímáma přinesla maličký sáček mouky. Nikdy jsem toho dost nepřinesl, ale maminka mě vţdycky pochválila, pohladila po vlasech a říkala: „Ty mŧj obchodníčku." A mým největším štěstím bylo, kdyţ jsem jim někde vyţebral cigaretu, to seděli s tatínkem proti sobě, pŧjčovali si ji, hulili a vyprávěli si, jaké to bude, aţ skončí válka.

Tatínka těsně před Vánocemi povolali do koncentračního tábora.

Nám se tehdy uţ dost špatně vedlo, maminka naříkala, ţe mu nebude moct dát nic s sebou.

Tatínek dva dny před odjezdem prohazoval sníh před barákem.

Tehdy jsme dluţili nějaký daně ţidovský obci a čekali jsme z tý obce návštěvu. Před domem zastavilo auto a z něho vylezli tři civilní páni, a ten první hned spustil:

„Podívejte se na ten zázrak, ţid něco dělá."

A tatínek na to:

„Zato vy se flákáte."

A ten pán:

„Za koho nás máte?"

Tatínek si je prohlídl, jeden vyhlíţel moc ţidovsky, a tak usoudil:

„Vypadáte jak celá ţidovská obec dohromady."

Ten pán zas usoudil, ţe je toho dost, vytáhl odznak a řekl:

„Geheime Staatspolizei."

Tak tedy gestapo - pomyslel si tatínek a pronesl nahlas:

„No servus Kaiser."

Těm gestapákŧm se nějak zalíbil, protoţe jeden z nich, s knírkem, řekl:

36

„Nejste zřejmě posera a tak pojďte a ukaţte nám ty schovaný pušky a kulomety."

A pak nám prohlíţeli barák odzdola aţ nahoru. V pokoji zŧstali překvapeně stát, spatřili v ţidovský domácnosti vánoční stromeček ověšený staniolem a ten s knírkem se dokonce trošinku usmál na maminku. Pak vlezli aţ na pŧdu a úplně v rohu objevili zabalený balík a v něm tu bystu.

A uţ s tatínkem neţertovali a ten s knírkem se uţ na maminku neusmál. Tatínek sám musel vzít bystu a z výšky ji hodit na betonový dvorek a pak ji ještě kousek po kousku rozbít sekyrou.

Odešli a maminka, která uţ s tím měla zkušenosti, prohlásila, ţe se najdou ještě slušní Němci. Ale tatínek si jen odplivl. Druhý den jsme se dověděli, ţe tihle slušní Němci vystříleli v okolí ten den, kdy byli u nás, dvě ţidovský rodiny.

Potom jsme si udělali předčasně Štědrý večer, ráno měl tatínek odjet. Na stromku plápolaly svíčky, staniol hořel stříbrem a pokoj voněl lesem. Tatínek mi bŧhvíkde sehnal staré boty s bruslemi, měl dávný přání, aby byl ze mě slavný hokejový hráč. A já mu zase opatřil od klukŧ ve škole dvě škatulky cigaret na cestu do koncentráku. Maminka s tatínkem se tvářili vesele, pobrukovali si, ale asi to dělali kvŧli mně, abych měl na ten večer hezký vzpomínky.

Muselo jim být mizerně, vţdyť to mohl být jejich poslední společný večer v celým ţivotě.

V noci se mnou někdo ve tmě zatřepal:

„Vstávej, kamaráde, vstávej."

Třásl se mnou tatínek, občas mi říkal kamaráde. Mně se ven nechtělo, v pokoji byla ukrutná zima. Klepaly se mi zuby, třásl jsem se po celým těle. Oblékl jsem se, ve vedlejší místnosti stála maminka, dala mi zimníček a čepici. Něco se dělo, a já neměl tušení, co. Maminka mi řekla:

„Táta na tebe čeká na dvoře."

Sešel jsem se schodŧ, tatínek tam stál a v ruce měl sekyru a balík pytlŧ. Dostal jsem strach. Kývl na mě. Šlapal jsem za ním po ztvrdlým sněhu, křupal nám pod nohama a dělalo to řachy - řach.

Tatínek nemluvil a mířil k rybníku. Za topoly se objevil ten jeho rybník, vypadal jak v pohádce, celý zamrzlý a nad ním rozsvícený měsíc. Všude ticho, náramný ticho.

Tatínek začal pod Hudečkovic oťukávat led. Šel kus do rybníka, led mu zněl pod sekyrou jak varhany v kostele. Pak se ke mně otočil:

„Kapři se dusí. Nevysekali jim díry."

37

Rozkročil se a udeřil do ledu. Zadunělo to nocí a já se zachvěl.

Řekl:

„Tady to uděláme!"

Stál a sekal do ledu. Ledová sprška mu třísnila šaty a obličej.

Vysekal čtverec ledu a vytáhl ho z vody. Obrátil se ke mně:

„Musíme počkat, kamaráde. Za pár minut připlavou."

Díval jsem se jak očarován do prŧsvitné vody, kde se rýsoval kaţdý záhyb dna a kaţdý kamínek. Voda se chvěla a prostupovaly ji ze vzduchu ţivotodárné bublinky, ten čtverec vody vypadal jak studánka pro kapří pocestné.

Tatínek tomu rozuměl, najednou se v tý křišťálový vodě objevil tmavý oválovitý stín a proplul pod námi. Vrátil se. Kapr. A jaký kapr! Vystrčil ven kulatou hubičku a lapal při hladině po vzduchu.

Vtom připlul další. Chovali se jak omámení, vŧbec jim nevadilo, ţe tam stojíme a koukáme na ně. V několika vteřinách se jimi hladina zaplnila a stále jich přibývalo. V té chvíli propadl tatínek čemusi hlubokému, neznámému, klekl si na led, vyhrnul rukávy a začal je hladit po hlavách a hřbetech, laskal se s nimi a mumlal:

„Kapříci moji. Kapříci."

Hrál si s nimi a oni se mu sjíţděli k rukám jak jeho děti, v tom svitu měsíce zlatí a stříbrní, zářili jako svatí, nikdy později jsem podobné kapry neviděl. Převaloval je na rukou, zdvíhal je a pouštěl a přitom si něco broukal.

Pak vstal, měsíc mu zrovna svítil do obličeje, a měl ve tváři takový spokojený výraz. Šel k pytlŧm a vytáhl schovaný podběrák.

Vzal jeden pytel, přistoupil k díře a nabral prvního kapra. Teď teprve jsem to pochopil a dostal pořádný strach. Zatahal jsem ho za rukáv:

„Tatínku, pojď pryč. Jestli nás chytí, tak nás zabijou."

Podíval se na mě nepřítomným pohledem a dneska vím, ţe by mu tenkrát bylo jedno, kdyby ho chytili a na místě ubili. Nemohl odejít a nechat Němcŧm své kapry.

Uţ se s kapry nemazlil. Nandával je do pytlŧ, nosili jsme je domŧ

a maminka je rozdělovala do nádob. Náš barák se plnil odshora dolŧ vodou. Kapři plavali v kbelících, ve vaně, v kádích, ve starých koňských ţlabech v maštali.

K ránu, kdy uţ měsíc přestával svítit a mráz přituhoval, byli jsme promrzlí na kost, a jak jsme nosili na zádech mokré pytle, maminka z nás škrábala led. Ale rybník byl uţ prázdný, kapři se přestěhovali ke svýmu majiteli, tatínek vlastně ukradl svý vlastní kapry.

38

Ráno jsme doprovodili tatínka na autobus do Prahy. Měl v rukou kufříček a poprvé svěšený ramena. Ale v mých očích vyrostl za tu noc o ohromný kus.

Ještě ten den jsme začali s maminkou vyměňovat kapry kupcŧm a sedlákŧm za jídlo. Kapři mně před Vánocemi otvírali brány a vrata do těch nejzatvrzelejších pevností, jak jsem ukázal v tašce velké buclaté macky, panímámy jásaly a mŧj studený pokojíček se plnil sádlem, uzeným, moukou, pecny bílého chleba, cukrem, balíky cigaret. Byl jsem taky několikrát pozván za stŧl s bílým kafem a vánočkou, uţ jsem nečekal dlouho u vrat, ale byl jsem vítán jako král, jemuţ otevřeli kapři cestu do světa. Prostě mý nejštědřejší válečný Vánoce.

Nu a příští rok přijeli ten spodní buštěhradský rybník lovit sítěmi. Mezi rybáři se míhaly uniformy wehrmachtu, kapry zabavuje německá branná moc.

Stál jsem mezi kluky na hrázi a čekal, jak to dopadne.

Zpočátku velká sláva, na hrázi vyhrávala kutálka a všecko vyhlíţelo slibně. Ale v rybníce nic nebylo a nikdo si to nedovedl vysvětlit. A já tenkrát myslel na to, ţe ta muzika vlastně hraje uţ

jenom na počest mýmu tátovi, který s Davidovou hvězdou na kabátě vypálil Němcŧm rybník.

39

PŘIJEĎ,

BÁJEČNĚ SI ZACHYTÁŠ

40

Králíci

s moudrýma očima

Naši prodali chatu a koupili si domeček u Radotína, nad jeho střechou kvetla jabloň. Byla to jejich poslední štace tady na zemi a byla to štace šťastná. Pracovali a ţili v bláhovém snu o Mesiáši, ţe se jednou vzmŧţou. Ale protoţe víc pracovali neţ snili, nebylo to tak špatné. Tatínek uţ nechodil za ţenskými, bouře přešla, nastal klid.

Jenom peněz bylo málo.

Rozhodl se znovu, ţe zase nadělá majlant, tentokrát za pomoci králíkŧ. Králíky zpočátku kupoval, pak je rozdával anebo prodával.

Pracoval jako nikdy v ţivotě. Postavil pro králíky desítky kotcŧ, ozdobil je závěsy, vypadaly jako hrady pro ušaté panstvo. Zavedl si zvláštní chov králíkŧ šampanŧ, měli barvu jak americké rakety startující na Měsíc, někdy byli víc stříbrní a někdy víc šedí a oči měli na králíky krásné a moudré, jako by všechno věděli. Vyprávěl si s nimi celé hodiny a drbal je pod bradou. Mám dojem, ţe ho králíci milovali.

Ráno a večer jim chodil na trávu, aby měli pořád čerstvou.

Vstával brzy, kdy ještě spal celý kraj a tráva nebyla zvadlá. Byl to úplný obřad. Rozednívalo se, na zelených stonkách se třpytila rosa a kolem skotačili divocí králíci, kterých tu bylo v haldách vţdycky dost, a opodál pokřikovali baţanti, všichni uţ tatínka znali. Klečel na koleně. Měl vţdycky správně naklepaný ostrý srp, ten trávu neškubal. Poloţil ho, srp syčel: „Pššš!" a „Pššš!" a tráva se skládala rovnou do kytic. Pro kaţdého králíka, jak pro jednu dámu z první lóţe, jedna kytice. Pak jel s vozíkem, zapřáhl se do opratí a hvízdal si. Králíkŧm cpal trávu do kotcŧ, ještě pomţourávali a on je budil:

„Kluci. Dobrýtro. Tady máte papání."

Králíky pochopitelně překrmoval, vyváţel od nich tuny hnoje, skoro tolik jako přiváţel krmiva. Králíci však měli ohromně čisto, přátelŧm říkal:

„To koukáš, co? Jíst tady mŧţeš, bambulo."

Maminka zatím úspěšně pěstovala krocany, slepice, prodávala vajíčka. Brzy se začal uskutečňovat malý zázrak jako v té slavné americké knize od Betty MacDonaldové VEJCE A JÁ.

Takhle to táhli skoro deset let.

41

Tatínek se přátelil se zahradníky z blízké Waltrovky, a tak si přinášel nejkrásnější rŧţe z těch krásných. Po cestě zapomněl, jak se jmenují, a tak jim dal názvy prezidentŧ - a také názvy svých nejlepších kamarádŧ, jako Béda Peroutka a Karel Prošek. A ty rŧţe rostly rovně k nebi, měly silné stonky a lístky a květy jako z vosku.

Sám ty rŧţe nikdy nestříhal, nesnesl, jak padá květ k zemi, musela je stříhat maminka. A vzadu na zahrádce, kde byl výhled na zbraslavský zámek, měl záhony gladiol. Rostly tu také jahody, rybíz, angrešt. Uprostřed chládku měl schovaný před sluncem betonový bazén a v něm plavali zelení úhoři se zdánlivě zlýma očima, které chytil v Berounce.

V zimě, kdyţ napadl před okny sníh, líčil ţeleza na havrany. Jak se havran chytil a třepal křídly, běţel pro něj třebas v bačkorách.

Jezdili tam k němu z Prahy v té době mnozí moudří lidé a on jim dělal polévku z moudrých havranŧ. Vyprávěl o svých bohatých příbuzných, sedlácích Popprech a Abelesech z Horšovského Týna, kteří před válkou odešli před Hitlerem do Kanady. A byli tak bohatí

- říkal tatínek - ţe si vezli s sebou nejen švýcarské pastevce, ale i švýcarské krávy. V našich snech to byly nejkrásnější obrazy jak od Alše a představovali jsme si, jak naši strýcové Hugové a Aloisové jedou v osobním vlaku a na dalším nákladním jsou nápisy, jak bývaly na cirkusu BUSCH nebo HUMBERTO, a z oken koukají švýcarští pastevci v tralalácích a švýcarské krávy s rohama, jaké byly namalovány na švýcarských čokoládách. Jak se později ukázalo, bylo to trochu jinak. Švýcarského pastevce pana Schmockera si vezli jenom jednoho a krávu vŧbec ţádnou. Farmy si pořídili, ale tvrdě pracovali, vlastně aţ do dneška. Z jejich dětí vyrostli profesoři a profesorky, jako z Vilmy Iggersové, která nejdřív dojila krávy, potom pracovala v továrně na cukrovinky, vystudovala a nakonec přednášela na univerzitě. Měli proti nám jednu velkou výhodu. Nikdo z nich nevyletěl plynovým komínem.

Mŧj tatínek se nikdy nedověděl, jak to bylo ve skutečnosti. A to bylo krásné, protoţe vţdycky, kdyţ vykládal o kanadských Abelesech a Popprech, zářily mu oči, říkal, ţe teď uţ jim určitě patří pŧl Kanady i s jezery a jednou ho tam pozvou na lososy. Tatínek vyprávěl o všem moţném. Nejsmutnější bylo, jak za války vezl našeho psa Tamíka a kočku staré paní Löwyové autobusem do Prahy k odevzdání, protoţe ţidi je nesměli mít. Kočka se mu v autobuse strachy podělala a on musel vystoupit, nechat ujet autobus a umýt ji ve sněhu. Nosil je celé dopoledne po Praze a vyndával je z bedýnky a ukazoval jim Hrad a místo na 42

Staroměstském náměstí, kde bylo popraveno sedmadvacet českých pánŧ. Dal také Tamíkovi a té kočce svou svačinu a měl potom hlad.

Těch deset let uplynulo, jako by kamínkem člověk hodil do jeho zamilovaného buštěhradského rybníka.

Pak mu někdo z králíkářského spolku namluvil, ţe kdyby dal své šampaňské králíky tetovat, mohl by dostat hromadu cen a peněz.

To ho povzbudilo.

Pozval si odborníka na tetování králíkŧ. U stovky králíkŧ to byla strašná práce, králíkŧm se musí píchat do uší taková čísla. Králíci teprve tím se stali čistokrevní a ušlechtilí, je to, jako kdyţ si šlechtic opatří konečně rodokmen. Tatínek je pak pozoroval celé dny, snil o tom, ţe jich většinu na nejbliţší výstavě prodá a králíkáři v celém kraji je budou chovat a říkat, ţe jsou od starýho Poppra.

Přátelé Novákovi z JZD mu pŧjčili bedýnky, objednal si za poslední peníze náklaďák. Králíky včas naloţil, a neţ odjel, vzal maminku za ruku a zavedl ji do špajzu. Ve špajzu toho moc poslední léta neměli, trochu mouky, rýţe, krup, láhev oleje, svíčky, sirky, a to bylo všecko. Mrzelo ho to, před válkou byl vţdycky hrdý, ţe se náš špajz pod jídlem prohýbal. Otevřel dveře špajzky a rozkázal:

„Hermo, dej to drŧbeţi! Přivezu plnej špajz. Vykliď to a dej sem čistý papír!"

Pak jí dal slavnostní pusu, jako kdyţ jede do války, kterou určitě vyhraje. Potom odjel tím náklaďákem do Karlštejna, myslím, ţe to bylo do Karlštejna. Poslal ten náklaďák domŧ, králíky prodá, domŧ

jich poveze jen pár na další chov, především krásného samce Michaela.

Kdyţ vzal sbor rozhodčích na řadu jeho králíky, svíralo se mu srdce, jako by posuzovali jeho vlastní děti. Váţili je, foukali jim do srsti, prohlíţeli je.

A pak mu oznámili, ţe jim neudělal řádně jakousi rozšířenou manikúru a pedikúru, neostříhal jim nehty a neumyl ptáčky, coţ

byl tak váţný nedostatek, ţe mu ţádné ceny nemohly být uděleny.

Taky bylo tím pádem jasné, ţe králíky nikdo nekoupí.

Tatínek zbledl a pak začal křičet:

„Vy rošťáci!"

To je ono. Nemají rádi ţidy. Výstava po tomto výkřiku ztichla, šum ustal, i králíci jako by dali slechy dolŧ. Králíkáři šli tatínka utěšovat a ten první ho oslovil přátelsky, tak jak se chovatelé nazývají:

„Příteli Pavle!"

43

To uţ jsme se dlouho jmenovali Pavlovi. Tenkrát jsme si říkali, ţe kdyţ ţijem v české zemi, ţe bychom měli mít správně české jméno namísto toho Popper, a snad jsme byli také trochu víc podělaní, neţ

bylo třeba.

Tatínek na toho králíkáře zařval:

„Já jsem ti hovno přítel!"

Seděl dál a čekal na něco, co by ho mohlo zachránit. Mohl by to být jeho syn Jirka, který mu tak často pomáhal se svým fiatem, anebo další syn Hugo, který zas uměl výborně makat rukama.

Anebo strýcové Hugo a Alois by mohli přiletět z Kanady na aeroplánu a přivézt ty největší kanadské králíky, aby dal všem tady trumf. Nebo by se mohl objevit strýček Ota, který po válce pracoval na severu Čech a kterého jsme měli rádi stejně jako praţskou tetu Helenku.

Ale nic se nestalo. Smrákalo se. Králíkáři odešli a zŧstal tam sám. Protáhl plotem bedny s králíky do blízké zeleně a otevřel všechna dvířka. Lezli překvapeni pomalu ven, nikdy neviděli nad sebou nebe a nikdy neměli pod bříškem vojtěšku. Řekl jim:

„Kluci, běţte!"

Jenţe neběţeli, byli na něho zvyklí, lezli mu k nohám a třeli se o ně jak kocouři. Zaháněl je pryč, ale oni chtěli pořád k němu, protoţe věděli, ţe se tak mít nikdy nebudou, jako se měli u něho, uţ nikdy nebude travička tak křupavá, jako byla tam v těch krásných kotcích, kde se měli jako na zámku. Chtěli pořád k němu, i kdyţ jim nevybojoval svou neznalostí ty první ceny.

Nakonec jim utekl, nejdéle se ho drţel jeho miláček, krásný Michael. Utekl i jemu. Kdyţ uviděl nádraţí, sáhnul si do kapes, ale našel jen hrst zmuchlaných cigaret.

Spatřil řeku. Řeka byla pro něho v ţivotě vším. A tak k ní šel, podle řeky musel také dojít do svého domku a ke své ţeně. Šel při měsíci, který z řeky udělal stříbrnou silnici. Místy se natáhl do trávy, všechno ho bolelo. Srdce jako by mělo puknout a nohy jako by se měly zastavit. Poprvé v ţivotě šel takovou dlouhou štreku bez hvízdání a bez zpěvu, nezpíval si ani tu z legií o slonech, ani tu o červeném šátečku. Jako by prasklo péro u gramofonu, jako by dohrál hrací obraz s veselým poutníkem a rybářem. Šel a jenom na nebi jako by občas spatřil špajzku vystlanou čistými papíry přesně tak, jak rozkázal. Pak prý spatřil u břehu rybu. Byla to dlouhá ryba s velkýma vypoulenýma očima. Dívala se na něho a on se díval na ni. Byla to taková ryba, která byla tak chytrá, ţe ji po celý ţivot ţádná jiná ryba nezabila a ţádný chytrý rybář nechytil. Jen proto mohla být tak velká a tak stará. Tvrdil pak, ţe se na něj přišla 44

podívat, jak umírá, protoţe zabil za svŧj ţivot tisíce ryb. Ryba zavrtěla ploutvemi a odplula. Dal se znovu na cestu. Ráno se dobelhal k vrátkŧm. Podlamovaly se pod ním nohy a drţel se za srdce. Maminka se lekla a vedla ho do světnice. Kdyţ šel kolem špajzu, odvrátil hlavu, bál se, ţe tam dala ty čisté papíry. Pak se přece jen podíval, špajz měl ty papíry špinavé a byl zřejmě schválně pootevřený. Bylo tam trochu mouky, rýţe, krup a láhev oleje. Usedl do ţidle a usmál se na maminku:

„Ty mŧj nejlepší kamaráde."

Maminka zavolala sanitku. Přijeli, vedli ho ven, ţe ho povezou do nemocnice. Nadával jim, u vrátek se jim vytrhl, něco si zapomněl.

Nevracel se pro malý tranzistor, jak si ho lidi berou. Dal si jednou namalovat krásnou cedulku, na kterou byl pyšný. Teď ji pověsil na vrátka, aby si to mohl kaţdý přečíst. Stálo na ní: PŘIJDU HNED

A uţ nikdy nepřišel.

* * *

45

Přijeď,

báječně si zachytáš

Bratr Hugo mi telefonoval: „Přijeď, báječně si zachytáš!" Přestoţe pršelo, přemluvil jsem ţenu, abychom za ním jeli do Zbečna na Berounku, i kdyţ jsem věděl, ţe je tam ryb málo. Mým hlavním argumentem proti ţeně, proti větru a proti dešti bylo, ţe si konečně skvěle zachytáme a k večeři budou čerstvé ryby.

„Moţná kapříček, snad štika, dokonce candát!"

Znělo to ohromně. Na Berounku je z Vinohrad pořádný kus a my navíc s embéčkem bloudili. To je u nás pravidlem. Taky jsme vjeli do škarpy a za Lány do Myší díry, která v mlze a dešti vypadala, jako kdyţ se jede ze špičky Grossglockneru.

Chatu jsme našli po dlouhém hledání. Bratr v ní pochopitelně nebyl. Zřejmě uţ tahá beze mne rybu za rybou. Kdyţ jsme ho našel, myslel jsem, ţe mu jednu vrazím. Seděl na ţidličce a s takovými barevnými cingrlátky na prutech chytal na těţko. Nikoliv kapry, ale řízky. Řízky! Ty malé rybky, které se vejdou do akvária. Jíst se nedají, nakládat se nedají, olejovky se z nich také dělat nedají, a řízky se z nich smaţit uţ vŧbec nedají. Tak tohle je ta skvělá rybařina, kvŧli které jsi mě sem táh a kvŧli které jsme málem zahynuli i se ţenou a se syny Janem, Petrem a Jirkou v mlze a dešti za Lánama. Mlčím a mám strašlivý vztek. U bráchy sedí nějaký potulný pes, takový voříšek, co zřejmě neumí ani udělat haf!, ani baf, a směje se zrovna jako brácha. Jak rybička zavrtí imitací na prutu, pes zavrtí ocasem. Pozná, potvora, kdy rybička třepe vlascem. V ţivotě jsem takového psa neviděl. Kočku jo, to jo, ale psa ne. Brácha vytáhne z vody rybičku a kaţdou desátou mu hodí. Pes má ohromnou radost, vyhodí ji ještě jednou do vzduchu a slupne ji syrovou. Jako v cirkuse! Povedená dvojice. Mám pořád strašný vztek a mŧj brácha mě vŧbec nebere na vědomí a dokonce si šeptá:

„Báječně si rybařím. Báječně si chytám!"

Směje se pokaţdé, kdyţ vytáhne rybičku, je veselý a šťastný, i pes je šťastný. Dlouho je pozoruji a najednou začínám chápat. Je spokojený, ţe mu to pořád bere, je u vody a kolem teče řeka a za řekou je les a v něm křičí baţanti taky blahem a sbírají v mokré hlíně ţíţaly.

Sedám si na volnou ţidličku, začnu se smát a volám na něho:

„Tys nám dal! Tys nás doběhl!"

Pak mu povídám:

46

„Pŧjč mi prut!"

A sednu si vedle něho a začínám chytat. Řízky: Jíst se nedají, nakládat se nedají, olejovky se z nich také dělat nedají, řízky se z nich uţ vŧbec nedají smaţit. A také synové Jan, Petr a Jirka si sednou vedle mě a chytají řízky. Nějak nám uţ nevadí, ţe to nejsou velké ryby.

Jediný, komu to bude vadit, je má ţena. Jí ráda ryby vařené po francouzsku. Štiku pečenou v pergamenu anebo kapra protkaného špekem. Kaţdou chvilku vykoukne na verandě chaty a dychtivě, s nadějí mává bílým kapesníkem. Ale to se ukrutně mýlí, ţe dneska budou ryby. Ostatně se uţ zmýlila víckrát, co mě má za muţe.

Sedíme na ţidličkách, chytáme řízky a chechtáme se, bavíme se líp neţ v parku oddechu i kultury. Rybičky zas pouštíme zpátky do řeky, aby ţily a radovaly se, a jen občas tu větší, která si toho v mokrým světě dost naplavala, hodíme pro potěšení voříškovi, který se vlastně jmenuje Carda. A Carda se taky usmívá. Kdyby sem teď někdo přišel, řekl by, ţe jsme blázni. A vŧbec by se nemýlil.

* * *

47

Jak jsme zahynuli na rybách Při mnohem pozdější naší pánské jízdě jsme mířili do jiţních Čech a tam je, jak víte, velká a modrá obloha a navlhlý vzduch.

Nebyl jsem tam léta, jenom jsem o Luţnici a jiţních Čechách snil, kdyţ jsem těţce onemocněl. Tehdy se mi Luţnice a jiţní Čechy zdály vzdálené a nedostupné jako třebas Honolulu. Přitom jsem nikdy po Honolulu tak netouţil jako po jiţních Čechách, protoţe mi v nich bylo vţdycky náramně a připadalo mi to, ţe jsem u českýho moře, od kterého mám blízko k obloze.

Všichni tři jsme tvrdili, ţe kaţdý z nás musí chytit největší ţivotní rybu.

Měl jsem navíc touhu spatřit ještě jednou v ţivotě Luţnici pod Táborem, kde teče řeka obloukem Příběnic. Kdyţ člověk zamhouří oči, vidí tam běhat nejodváţnější Čechy, husity, kteří kdekomu dali přes hubu anebo přes něco spodnějšího. Taky jsem měl pořád v palici jeden mlýn, kde mi bylo taky jednou náramně dobře a kde jsem chytil hodně ryb.

Jmenoval se nějak jako Mlýnomel. Na louce tam měl tenkrát chaloupku pan Kotalík, co v Praze řídil tramvaje. Kdyţ jsme tu pluli s Dlouhým Honzou, měl tehdy bílou kozu a my mu ji podojili, aby o tom nevěděl.

A tyhle krásný vzpomínky jsem si chtěl oţivit, kdyţ jsem tam jel s kombíkem a bráškama.

Jeli jsme k panu Zemanovi, který znal dobře kraj. Naloţili jsme pana Zemana v jednom stavení a jeli k nějakému mlýnu. Byl to ten mlýn, na který jsem občas myslil při svém umírání, nestálo na něm Mlýnomel, coţ byla blbost, ale Suchomel. Jako ţe mele, i kdyţ

neteče voda. Bráškové mě volali, abych pospíchal, ţe jedem uţ jen kousek, ale já nemohl odlepit nohy od země, zvláštním lepidlem jsem je tam měl přiklíţený a chtělo se mi brečet, protoţe jsem spatřil to svý Honolulu, o kterém jsem si myslel, ţe uţ je nikdy nespatřím.

Ráno jsem šel chytat do toho rybářského ráje. Měl jsem tentokrát povolenku. Ale na povolenku ryby neberou. Berou na červa anebo na řízka. Nahodil jsem řízka do vody a nic po něm nechňaplo, plaval by do Prahy a moţná aţ do Severního moře. Seděl jsem pak na břehu a pozoroval břeh protější, chodil tam na ryby tu a tam tramvaják Kotalík ve vestě a kšandách. A čeřen měl přes rameno. A 48

nadával tiše, jako kdyţ věje větřík. Nikdy nic nechytil a chodil jen říkat své stařence:

„Ryby zase neberou."

Nechytil uţ ani mřenku, ruce se mu třásly. A přitom býval dobrý rybář. I koza mu chcípla a zbyly jen slunečnice kolem chaloupky.

Kdyby chytil zlatou rybku a mohl si tak ve třech přáních pořídit novou loď, novou chaloupku a novou kozu! Ale to bylo jen v pohádkách a zlatou rybku v Luţnici nechytli ani nejlepší rybáři.

Slunce svítilo zamţeně a opuštěně, jako svítívá na podzim, a u protějšího domku prala prádlo mladá krásná ţena v bílé podprsence. Roztáhl jsem se na rozehřátém kameni, vzrušovalo mě to, představoval jsem si, jak přebrodím řeku, přijdu k ní zmáčen a strhnu jí tu podprsenku a řeknu jí, ţe je to blbost, aby teď prala, kdyţ je takový den a já přijel na Suchomel. Ale neudělal jsem to.

Nemám na to odvahu ani postavu. Mohla by mi dát i pár facek. A navíc začalo být chladno. Nic nezabralo. Pradlena zmizela. Kotalík šel zas říct stařence, ţe ryby neberou. Dřímám a pak se dívám do oken mlýna, okna jsou tmavá, kaţdé okno jedno oko. Mám strach a chápu proč.

Mlýn:

Kde jsou ryby, které tu byly?

Kdo strhl krásný jez?

Kdo sem dovolil dát tolik chat?

Mlčím, ty ryby mám také na svědomí. Dívám se do oken, a jako bych slyšel:

„Táhni k čertu!"

V kaţdém okně by mohl být čert, z kaţdého okna by na mě mohl vyplazovat ohnivý jazyk. Pospíchám k autu, které na mě stále čeká, a ujíţdíme dál, hledat jiné mlýny, které ještě klapají. Aţ na Neţárce najdeme takový mlýn.

Mlynář nám pŧjčí jednu světnici bez kamen a bez postelí, ve které budeme týden nevýslovně šťastni.

Vrháme se na řeku, ryb tu bude zřejmě moře.

Řeka protéká skoro dvorem, mlíka od koz a krav je tu hojnost a podává se přímo od strukŧ. Voda je hluboká, tajemná, zespoda stoupají bublinky a vítěz všech našich rybářských soutěţí Hugo tvrdí jako vţdycky, ţe jsou tam kapři jak malá prasata. Sedíme na hrázi, padá listí a vyhýbá se vlascŧm, které řeţou vodu. Bráškové občas chytnou cejna lopatáče, vytáhnou ho z vody na světlo. Je stříbrný a jakoby roztavený. Kdyţ se cejn tahá z vody, není to většinou bitva, ale je to krásné, protoţe to je elegantní jak modes 49

robes, jako kdyţ jde dáma na bál. Nevzpírá se, nechce dělat rámus a rušit klid.

Příští den mě uţ nebaví sedět na mlýnském dvoře s bratry a slepicemi a jdu do Hamru na štiky. Je tam prý veliký jez a pod tím jezem je tŧň a v té tŧni jsou štiky. Ale je to veliká dálka. Jirka mě pověří, abych mu koupil cigára.

Jdu proti řece, v řece je stříbro a zlaté listí. Jdu sám a najednou si uvědomuji, ţe tu nehoukají auta, abych uhnul, a nedrnčí tramvaje, abych couvnul. A to je vlastně ten hlavní dŧvod, proč jdu na štiky. Nevidím brášky tahající cejny, nevidím nikoho, spatřím jen baţanty, u lesa srnky a ve vzduchu ptáka, co tiše lítá. Hodnotím řeku, kde by mohl leţet tloušť, a kde by mohla číhat štika. Ale ani jednou nenahodím udici. Jdu celé hodiny.

Klopýtám únavou, kdyţ přicházím k Hamru. Hostinec je zavřený, cigarety, bráško, nebudou, ţízeň neuhasím. A tak jdu ještě k té tŧni. Je to o dobré dva kilometry dál, kdyţ k ní dojdu, zdá se mi, ţe snad umírám. Sednu si u té tŧně a jsem únavou tak vyčerpaný, ţe nemám sílu sestavit prut. A tak si odpočinu a vydám se na zpáteční cestu, která, jak známo, je o moc delší.

U cesty stojí krásná kaplička a v ní Panna Maria z porcelánu a pod ní studánka. Jeden sedlák mi řekl, ţe je tu nejlepší voda v kraji.

Ale kdo prý moc lţe, tomu ruka upadne, jak tu vodu nabírá. Já občas lţu, nechtěl bych být bez ruky. Pro jistotu nabírám levou, tu míň potřebuju. Ruka se mi chvěje. Nestalo se nic, zřejmě ještě nelţu tak moc. Házím do sebe skleničku za skleničkou, voda mi kape po svetru a košili. Je to voda báječná, aţ závratná, nejlepší v kraji.

Vypiju rovných deset skleniček, poděkuju aspoň pohledem porcelánové panence, ţe mi tu ruku ponechala, a vydávám se zpět.

Prozpěvuju si vodácké a rybářské písničky a navečer docházím k mlýnu. Bráškové sedí pořád jak cvoci na mlýnském pobřeţí, mají plné sáčky cejnŧ a ptají se sebevědomě:

„Co jsi chytil?"

„Nic. Štiky nebraly."

Zase tedy lţu, neřeknu, ţe jsem vŧbec ne chytal. A večer myslím na to, jaký to byl zvláštní a krásný den.

Uţ pojedeme domŧ. Houbařím v háječku nad mlýnem, sbírám ţluté lištičky, kdyţ slyším křik. Sbíhám k mlýnu a přiběhnu pozdě.

Na mlýnském nábřeţí leţí kapr velký jak malé prase. Bublinky nelhaly. Chytil ho Jirka.

Vţdycky kdyţ táhne velkou rybu, křičí o pomoc. Tentokrát mu vyplul pomáhat s loďkou mlynář se synem Emanem. Zmáčeli se, málem se utopili, nechali ve světnici otevřeno, kozy tam vběhly, 50

seţraly prasatŧm šrot, mlynářka řádí a Jirka běhá po mlýně, aby kapra zváţil. Kdyţ neseţene váhu, nabízí všem slivovici. Velice silně sexuálně zaloţený obecní kozel utekl z chlívka. Jirka nás celý šťastný líbá, my se trpce usmíváme, ale jeho radost nesdílíme, někde ve skrytu podvědomí mu závidíme, ţe chytil takového kapra.

Dává ho ţivého do haltýře, a aby se mu tam vešel, musí pustit cejny.

Je jasné, ţe ho chce dovézt do Prahy ţivého. Všechno má promyšleno. Přiveze kapra do Prahy a rozvrhne u něho návštěvní hodiny tak jako u doktora, aby se všichni přátelé a hlavně nepřátelé mohli přijít podívat. Nejdřív přijdou na řadu rybáři, pak nerybáři, bude to program aspoň na tři dny. Vezme si na těch pár dní dovolenou. Hugo musí zajistit, aby byl kapr dopraven do Prahy ţivý.

Je to přes sto kilometrŧ. Jirka slíbí Hugovi sto korun, kdyţ kapr nelekne.

Příští ráno je všechno připraveno.

Mlynář, mlynářka a Eman stojí ve špalíru. Mlynářka uţ

zapomněla na šrot, který seţraly mlsné kozy. Při fotografování musí být kapr co nejblíţ objektivu, aby byl větší neţ ve skutečnosti, coţ se nezdařilo a Jirka nám později vynadal.

Uţ máme naloţeno, poslední nastoupí kapr. Hugo s ním kvŧli té slíbené stovce dělá zvláštní proceduru, dává mu do tlamičky cukr namočený ve slivovici. Kapr pomlaskává, slivovice je pravá vizovická. Je to prý výborné, aby kapr vydrţel bez vody. Kdyţ se nekoukáme, Hugo ho zdvihne do náručí jak nemluvně a leje do něho z flašky rum. A konejší ho před cestou slovy:

„Ty náš drobečku."

Kapr je zabalen do mokrého hadru a obtočen povijanem, který nám pŧjčila selka. Mně se zdá, ţe je uţ úplně oţralý a ţe by nejraději tancoval po mlýnském dvoře po ocase a zpíval:

„Já jsem ten kapr ze řeky Nežárky."

Zatím nic takového. Je poloţen vedle mě na zadní sedadlo. Jsem pověřen, abych ho hlídal a občas ho polil říční vodou. Všechno je promyšleno do nejmenších detailŧ. Podle jízdního řádu vlakŧ jsou propočteny časy, aby nikde nebyly staţeny závory. Jíst a pít budeme za cesty. Čŧrat budeme také za jízdy do plechovky od okurek. Jirka jako řidič to bude muset vydrţet aţ do Prahy bez čŧrání.

Vyráţíme.

Je to veliké slovo a není to vlastně jízda, ale závod Grand Prix.

Jirka nemluví, hledí upřeně vpřed, nasadil si bílé koţené rukavice závodníkŧ. Vedle něho sedí Hugo, na jednom z nejsilnějších 51

rybářských prutŧ má uvázaný bílý šátek a občas s ním mává pootevřeným oknem. Já občas kápnu na kapra vodu, ale mám dojem, ţe by měl raději alkohol. Jirka troubí, zatím jede skvěle, předháníme vŧz za vozem. Míjíme i vozy zahraničních značek.

Kdyţ jsme škrtli o nákladní vŧz a trefili se do silného telegrafního sloupu, byli jsme na maděru. Během několika desítek vteřin jsme zahynuli.

Kdyţ k nám přijelo modré vozidlo, spatřili příslušníci jenom změť karosérie, drátŧ a rybářských prutŧ. Nad tím vším vlála bílá vlajka poraţených.

Potom přijeli ti s autogeny na plynové bomby a vyndali nás z kombíka. Byla to marná práce. Kdyţ uţ se tak mordovali asi pŧl hodiny, naklonil se praporčík k sedadlu a radostně zvolal:

„Pojďte sem. Přece jen to nebylo zbytečný. Tady jeden dejchá."

Zvedl pokrývku a uviděl tam drobečka. Vzal ho do náručí a málem padnul do mdlob.

Povídal:

„Vţdyť ten kapr je namazanej. Kdyţ byl takhle zlinkovanej kapr, jak museli vypadat tihleti."

A pak se zeptal přítomných pánŧ od autogenŧ:

„Chce ho někdo?"

Oţralýho kapra nikdo nechtěl. Připomínal by jim tuhle katastrofu, která se udála poblíţe řeky Luţnice, do které vtéká Neţárka. A tak ho praporčík vzal, nesl ho k řece a poloţil ho do vody. Kapr chvilku otálel a pak plul. Ještě se motal po chlastu a pak se vydal proti proudu k tomu krásnému mlýnu Krkavci, kde měl domov. Protoţe to byla cesta dlouhá, prozpěvoval si:

„Já jsem ten kapr ze řeky Nežárky."

Kdyţ tam doplul, vyprávěl ostatním kaprŧm, ţe byl v prima pojízdné hospodě, kde se čepovala zadarmo slivovice a taky rum.

* * *

52

Jak jsme nezahynuli na rybách Jenţe tak ten konec nebyl, jak ho líčí předešlá kapitola. Byl bych úplně mrtvej a tuhle kníţku bych nedopsal. Konec byl jiný. Ten telegrafní sloup jsme minuli o fous. Jeli jsme ku Praze, mávali bílým praporem a občas jsme čŧrali do plechovky od okurek. Z okraje Prahy zavolal telefonem Jirka své ţeně, aby umyla vanu speciálem a napustila ji plnou vody, ţe veze kapra jak tele.

Před dŧm jsme dorazili tak akorát, kapr uţ dodělával a Hugo, který se bál o slíbenou stovku, mu dával jakési umělé dýchání, otvíral a zavíral mu ţábry a dejchal mu z úst do úst.

Potom ho pustili do vydrhnuté vany. Kapr se obrátil břichem vzhŧru, nikdo nevěděl, jestli dodělává, nebo jestli je oţralý. Dana s Jirkou se střídali a drţeli ho, aby stál rovně. Kdyţ se narovnal sám a maličko plul, protoţe vana pro něho byla krátká, vyndal Jirka stovku a podal ji Hugovi.

Jirka namaloval na vanu ceduli:

BYL CHYCEN NA BIČ S NAVIJÁKEM

PŘI CHYTÁNÍ CEJNŦ

NA PATNÁCTKU VLASEC. NA KRYSTALKU.

Jen opravdový rybář ví, ţe takový kapr má tu správnou cenu. A potom se jal telefonovat Tondovi, Jardovi, Petrovi. Telefonoval všem tutovým přátelŧm, i přátelŧm, o kterých věděl, ţe jsou vlastně nepřátelé. Zavolal souseda v domě Jardu Mirka:

„Chytil jsem kapříka, pojď se podívat."

Všichni ho nahlas obdivovali a všichni mu v skrytu záviděli. Ale ještě ho neviděli všichni. Neviděla ho ještě Praha-Šárka, neviděli ho lidi z práce. Jirka otvíral okno, větral a měnil vodu. Vzpomněl si, ţe by měl kapr ţrát, a pamatoval si, ţe na Vinohradech byla cedulka: PŘIJMEME LOVCE VODNÍCH VŠÍ!

I rozjel se na Vinohrady, ale vši neměli, neboť ţádný lovec se dosud nepřihlásil. Dal vyvolat foto z mlýna, ale zjistil, ţe kapr vypadá na snímcích menší neţ ve skutečnosti. Mně vynadal a Hugovi napsal sprostý dopis, ţe to tak vyfotil úmyslně, protoţe tak velikého kapra ještě nikdy sám nechytil.

53

Jednoho velkého kapra chytil náš tatínek v Braníku, ale to mělo docela jiný pozadí.

Chytal v Praze a nic nechytil, a tak dal mamince peníze na obrovskýho ţivýho kapra, aby ho koupila u Vaňhy. Kdyţ se nikdo nekoukal, pověsil ho na prut, a tak dokázal těm blbounŧm vltavským, jaký jsou v Praze ryby. Druhý den byla celá řeka obloţena rybáři.

Jirkŧv kapr se měl k světu. Spřátelila se s ním Niké, Jirkova fenka, která vypadá jako ovečka. Stoupla si na zadní nohy a sledovala moudrýma očima jeho majestátní pohyby. Ale potom to začalo jít s Jirkovým kaprem z kopce. Jirka mu zřejmě příliš často měnil vodu a on nebyl zvyklý na pitnou vodu, snad mu měl do ní přilít trochu rumu.

Jednou přišel Jirka do koupelny a viděl, ţe kapr neţije.

Nepohyboval ţábrama a nehýbal pusou. Ale nejzajímavější bylo, ţe stál jako ţivý. Stál tak dvě hodiny a opíral se ploutvemi o dno, aby udělal ještě Jirkovi radost. Spřátelili se. Jirka vzal nŧţ a mrtvého ho zařízl, aby ho mohli sníst a aby to měl u Dany zas o něco lepší.

Udělali z něho řízky. Nikomu to neřekl, ţe jsou z leklého kapra.

Všem poslal, jenom Hugovi nic. Měl na něho pořád ukrutný vztek, ţe ten kapr byl na fotkách menší. Ve skutečnosti byl velký dost a časem v Jirkových očích neustále narŧstal. Dnes uţ je tak velký, ţe by se nevešel do ţádného fotografického aparátu na světě a do ţádné vany světa. Musel by se pro něj udělat zvláštní bazén a snímat by se měl na širokoúhlý film.

Aţ si tohle mŧj bratříček Jirka přečte, řekne, ţe ze mě mluví bledá závist. Nechytl jsem dosud svou ţivotní rybu. Ale Hugo bude stát při mně. Tomu to zatím všichni velcí kapři rozsekali na cimprcampr.

* * *

54

Boty Made in Italy

Já měl Emila moc rád a dlouho jsem mu sliboval, ţe ho vezmu na úhoře. Vzít někoho na úhoře, to znamenalo řetěz tajuplných záţitkŧ. Lov v noci, neznámí dravci, o nichţ tak málo víme, vynikající maso pro Emilka a jeho ţenu. Emila jsem dlouho připravoval, asi jako kdybych ho měl vzít raketou na Měsíc.

„Emile, ve čtvrtek fičíme," oznamoval jsem mu tajně a dŧvěrně, aby se k nám nepřifařil ještě nějaký známý. Chtěl jsem být s Emilem sám.

Fiatem jsme mířili přímo do klukovských let. Emil jel pomalu jako většina lékařŧ, kteří nechtějí další nehodou přidělat další mrtvé. Fiat předl jako kočka. Emil kouřil Lucky Strike a já mu říkal:

„Kuř. Jen kuř. Celou noc nebudeš kouřit, tam nesmíme zapálit ani sirku, aby nás nikdo neviděl. Opakuj to."

„Celou noc nebudu kouřit."

Dodal: „Ani jednu Lucky Strike!"

Stačilo mi to. Úhoře obstarám já, Emil pořádného úhoře, právě z řeky vytaţeného, nikdy nejedl.

Emilovi bylo něco pres čtyřicet, parádník sám nebyl. Ale na úhledný zevnějšek s nenápadnou elegancí dbala jeho ţena. Tu nové sáčko s decentní jemnou kostkou, tu poctivý vlněný svetr, vhodný pro muţe kaţdého věku. To nejkrásnější, co na něm dnes bylo, nové polobotky Made in Italy, měly barvu uzrálého pomeranče a přezky, jaké uţ nosil Caesar.

Mŧj známý převozník se usmíval, věděl, ţe jde o úhoře.

Pamatoval si mě ještě z dětství. Dal jsem mu balík cigaret a on se stal němým a uţ by nikomu neřekl, ţe někoho převáţel do úhořího ráje.

Jaký tu byl nádherný úsek řeky! V pozadí se rýsovala Šímova skála, kde jsem jednou chytil jedenáct úhořŧ za hodinu. Emile, uvidíš, co bych ti to líčil.

To uţ se stmívalo, nad řekou vycházel jen tak napŧl měsíc, coţ

bylo dobré. Rozbalili jsme pruty, měli jsme obrovskou šanci něco ulovit. Začalo období bez cigaret Lucky Strike.

Navlékl jsem rybičky určené pro velké úhoře a promísil je se ţíţalami, po nichţ jdou ti menší. Noc byla v jakémsi polosnu. Dal jsem spousty krásných nástrah. Ale pruty zŧstaly mrtvé. Rybáři to dobře znají. Nic se nehýbá a nic se nepohne.

K pŧlnoci začal Emil ţebrat o cigaretu.

55

Krucinál, kdyţ on je tak výborný lékař! Proč by si nezakouřil!

A tak jsem mu ji povolil.

Časem jsem otupěl. Nic nebralo. Emil si představoval zřejmě chytání ryb docela jinak.

Nasbíral dříví a rozdělal oheň. Dřív jsme se báli cigarety, a teď u řeky plála vatra! Byla to troufalost. Ale Emil tomu nerozuměl a mně uţ to bylo fuk. Emil si vlezl aţ k ohni, nahříval si nohy a pak usnul.

Úhoře jsem nechytil. Bŧhví, kde cestovali. Měl jsem - snad poprvé - na rybách vztek.

Ţe jsem nic nechytil. Ţe jsem tam táhl Emila ze špitálu, kde ho potřebovali, protoţe měli stále málo lékařŧ. A ještě méně tak skvělých, jako byl on. A tak jsem začal nadávat:

„Měli jsme hroznou smŧlu, ale nepřišli. Kopl bych do toho! Ty potvory! To mi odvedli ten den, kdy jsem jich tu chytil jedenáct!

Zrovna teď, zmije vodní! Zmije!"

Šli jsme podle vody zpět k fiatu. Emil dal převozníkovi svou poslední krabičku Lucky Strike a pak uţ neměl co kouřit. Na druhém břehu se ke mně obrátil a řekl:

„Neblbni, nebuď hysterka. Kdyţ jsme byli malí kluci, pásli jsme u Malše husy. Je to uţ skoro čtyřicet let. A taky jsme chytali úhoře, a taky jsme nic nechytli. A já si to tedy dnes zopakoval. Bylo to krásný."

To řekl Emil, který viděl celý svět, Ameriku i Borneo, Honduras i Venezuelu. Viděl noc s českým nebem a hvězdami a stal se zas klukem u praskajícího ohníčku. Zbavil se svých posledních cigaret Lucky Strike, takţe nazpátek nekouřil a jenom pozorně a pomalu řídil.

Pozoroval jsem ho, jak rozváţně jede a s klidem nechává předjíţdět šílence silnic. Díval jsem se mu na nohy. Najednou jsem zvadnul. Z ohořelých špiček nádherných bot mu koukaly ponoţky.

Věděl uţ dlouho, ţe mu boty od ţenušky ohořely. Ale byl mezi námi veliký rozdíl. Já uměl přijímat výhry a on uměl přijímat prohry.

Proto také pochopil, ţe úhoři tu noc nad námi zvítězili, jako se vítězí ve sportu.

Potom zastavil u motorestu a zeptal se dlouhonohé servírky:

„Máte Lucky Strike?"

Podívala se na špičky jeho bot, z kterých vykukovaly ponoţky, a odsekla:

„Máme tu marice!"

Dal jí velké spropitné a poděkoval:

„To je báječný."

56

A zapálil si maricu. Ve voze se usmíval. Byl zase u ohníčku jako kluk a nad ním bylo nebe. Marně se snaţil spočítat hvězdy. Byla to doba, kdy ještě neodpovídal za ţivoty dětí a lidí a kdy mu maminky nechodily plakat, aby jim zachránil jediný poklad, dítě.

Míjela nás auta a někteří sváteční řidiči troubili a kleli:

„Vole! Jeď!"

A on jel dál stále stejně klidně, citlivě mačkal pedály, spíš jsme pluli neţ jeli. Byl za války řidičem transportéru a řidičem dţípu. V

tankových bitvách se s kamarády prodral Ardenami, postupoval proti nejhrozivějším fašistickým tygrŧm. Viděl uţ tolik mrtvých, ţe by se nedali naskládat na tuhle bílou mírovou silnici. Věděl, ţe ti, co ho předjíţdějí, jej povaţují za poseroutku, jízlivě se šklebí a přitom mnozí z nich sami moc dobře řídit neumějí. A taky se bál. Bál se, aby je o kus dál nenašel na stromě nebo patníku s rozbitými hlavami a přeraţenými údy. Přál si být aspoň pro dnešek vzdálen bílým fáčŧm, krvi, pláči a nesmyslné smrti.

Chtěl mít v paměti jen tu dnešní úhoří noc, ohýnek, který voněl po bílých akátech a klukovských létech.

* * *

57

S ponorkou na ryby

Touţil jsem aspoň jednou v ţivotě chytat ryby na velkých řekách, na obrovských jezerech a mořích, která jsou velká uţ proto, ţe to jsou moře.

Dlouho se mi nedařilo. Lovil jsem na americkém jezeře Lake Michigan u Chicaga, ale jen malé okouny, chytal jsem v Dněpru štiky, ale ty také nebyly velké. Člověk musí zřejmě kaţdou zemi znát, musí poznat zvyky ryb a musí mít čas a peníze, zajet si anebo zaletět na velké ryby tisíce kilometrŧ daleko.

Teprve v Polsku mi svitla naděje, ţe si zalovím na moři. Polská admiralita mě pozvala do vojenské ponorky. Radostně jsem pozvání přijal, ačkoliv jsem o tom neměl ani ponětí, a uţ vŧbec jsem nevěděl, jestli se dají z ponorky lovit za jízdy ryby. Jako první jsem sbalil na podvodní cestu svŧj pytlácký prut od pana Troníčka z Bráníka. Byl ze čtyř krátkých dílŧ a dal se schovat pod kabát.

Takové stahovací a skládací pruty se dnes dělají běţně, ale tenkrát to ještě byla vzácnost. Vybral jsem si také Heintzovy těţké stříbrné třpytky a hromadu cingrlátek a šidítek k oklamání mořských ryb.

S prutem pod kabátem jsem nastoupil na motorový člun Siréna, který měl na boku velkou, nahatou mořskou pannu s šupinami na spodní partii těla.

Moře bylo napuštěné modrými a zelenými plochami vody, většími, neţ je Václavák. Moře je vŧbec největší náměstí světa a ţivot je hlavně pod tím náměstím.

Krájeli jsme vodu a řezali vlny, ty děti moře, znovu a znovu se rodící. Mladičký šéf člunu Siréna, který uměl slušně česky, vyhlíţel ponorku, která měla být na té a té zeměpisné délce a šířce, mořská panna si šplouchala šupinatý ocas ve vlnách. Ňadra měla krásná, pevná, omalovaná a suchá, protoţe k nim vlny nedosahovaly.

Cítil jsem se báječně.

Konečně sebou šéf Sirény pohnul a rychle mi podával dalekohled, abych si prohlédl ponorku. Ale já neviděl necvičeným okem nic, jenom čárečku na obzoru, která mi připadala jako velrybí dítě na peřinách z vln, jak jsem je vídával ve filmech. Všichni však horlivě kývali, ţe to je ta ponorka. Mířili jsme k ní. Narostla na osmdesát metrŧ a podobala se velkému reklamnímu doutníku Abadie. Hořejšek měla šedomodrý a břicho zelené.

58

Vítal mě sám kapitán ponorky Sup, Czeslaw Obrebski. Také ohromná puklice odskočila a udělala rump! rump! Z ponorky vyskočili jak v Puškinově pohádce statní junáci.

Čestná roto, vlevo hleď!

Vítali mě jako generála ze sousední země, jejímţ hlavním mořem je Roţmberský rybník. A pak, byl jsem človíček, který nic neznamenal a navíc měl pod vybouleným kabátem Troníčkŧv pytlácky prut, s nímţ se chystal ztenčit rybí zásoby Baltského moře.

Kapitán Czeslaw Obrebski mi jako většina cizincŧ nejdřív vyprávěl o Československu. Chodil s českou holkou, a ta ho zklamala. Sbírá české známky, a ty ho neklamou. Na nich je vidět kultura Čechŧ. Ty známky jsou zrcadlem, které říká: Patříte k těm nejkrásnějším. Vypráví mi o známce Kleopatře, která si medí na zeleném divanu. Známku neznám, znal jsem jednu Kleopatru z naší ulice, a to byla pěkná mrcha. Pak mi kapitán vyprávěl ještě o dalších známkách a jeho ponorka plula ke Švédsku. Švédsko má známky daleko střízlivější.

Pak mi předvedl svou ponorku od přídi k zádi. Byl tam také nějaký admirál, zřejmě na inspekci, jmenoval se, myslím, Romanowski. Zatímco Obrebskému bylo třicet, Romanowskému bylo dvakrát tolik. Vypadal jako chovatel králíkŧ. Většinou mlčel, necítil potřebu o něčem vyprávět. Člověk je zvyklý, ţe většina lidí se před druhými okamţitě vytahuje - svou krásnou výslovností, auty, příjmy, vilami, chatami, vědomostmi, tituly a hodnostmi, vyznamenáními a kulturností a taky známostmi, anebo svými psy.

Pan Romanowski bude zřejmě kancelářská myš, ze které udělali postupem času a protekce admirála.

Pan Obrebski mi ukázal skvěle sehranou posádku. Posádka během šedesáti vteřin zmizí a ponorka se ponoří. Nad vodou plula čtyřicetikilometrovou rychlostí, pod vodou pluje dvacítkou. Kdysi byl Sup nejmodernější ponorkou světa. Holandsko ji postavilo pro Polsko před válkou za devět miliónŧ dolarŧ. Dělo a rychlopalné kulomety. Periskopy. Telefony. Odpalovače raket. Ponorka má deset střel. Zásah jistý do pěti kilometrŧ. Dole pracují tiše strojníci. Jsou svlečeni do pŧli těla jako havíři v teplých slojích. Mají tu medvídky s rŧţovými čumáčky a panenky na hraní v rŧţových šatičkách a s botičkami. Kdyby umírali, hráli by si s nimi? A přišpendlené fotografie vnadných ţen - drţeli by je snad v rukách?

Smrt v ponorce je prý nejstrašnější. Horší neţ v hořícím letadle anebo pod pásy tanku. Rozbitá ponorka klesne často na dno a uţ

nemŧţe vzhŧru. Vyplave jen pár lidí, kteří se vystřelí jako torpéda.

Ostatní čekají hodiny a hodiny, neţ dojde poslední vzduch a neţ

59

odejdou kamarádi, kteří mají slabší plíce. Nakonec umřou nejsilnější.

Ponorka duní pod vodou. Řve a třese se, ţelezní koně uhánějí.

Jako kdyţ pod vodou letí velké letadlo, takový je to pocit. Jenţe daleko stísněnější.

Mám na sobě tlak tisícŧ krychlových metrŧ, které mi svírají duši.

Snaţím se zapomenout. Místem se šetří. Lŧţka se vysouvají na noc z bokŧ a potom visí na řetězech. Jídelní stŧl se spouští ze stropu. A kdyţ se spustí:

„Prosze panów, obiad przygotowany!"

Zasedáme ke stolu, kolem jsou modré pohovky. Sedím mezi Obrebským a Romanowským. Kuchyňka je malá a teplá jídla se nevaří. Studená ovocná polévka. Klobása. Šunka. Pan Romanowski mi dolévá anglický čaj a ptá se mně, jestli jsem byl také na vojně.

To víte, ţe byl, pane Romanowski. Za války jsem byl ještě mladý.

Ale po válce jsem byl voják. V Orlických horách jsem dokonce vyhrál závod hlídek. Plíţili jsme se pod překáţkama. Stříleli po nás patronama. Slepýma.

Spali jsme na sněhu bez stanŧ. Bylo to strašně těţký. Třesky -

plesky - plác. Mŧj tatínek mi poslal jednou na vojnu rybářský prut, a tak jsem chodil na pstruhy. Víte, pane Romanowski, mŧj tatínek chová králíky. Šampaňské, ty přece znáte, ne?

Pan Romanowski vrtí hlavou, ţe nezná, ale poslouchá. Dolévá mi čaj a pak mě prosí, jestli bych mu mohl říci něco o chrámu v Kutné Hoře, viděl ho na obrázku.

Sdělil jsem mu, ţe je to chrám velice pěkný. Klenot. Víc jsem nevěděl.

Romanowski se usmál a já si poprvé prohlédl jeho oči. Spatřil jsem v nich velikou únavu, jako by obešel pěšky celý svět a na té cestě trpěl daleko víc neţ Kristus Nazaretský. Asi nebyl chovatelem králíkŧ.

Potom se mě kapitán Obrebski zeptal, jestli mám nějaké přání.

„Mám s sebou prut a rád bych lovil mořské ryby."

Přikývl a povídal něco o Švédsku a tam ţe zastaví ponorku a já budu chytat:

„Kiedy będziemy zblizali sie do Szwecji, zatrzymamy sie i pan spróbuje to na nowo."

Ponorka ještě hodinu plula a zastavila se. Vystoupil jsem na příď. Foukal mírný větřík a čeřil hladinu, coţ je pro třpytkování příznivé. Místo zábradlí tu bylo ocelové lano, takţe jsem nemohl spadnout do moře. Vojáci a dŧstojníci mě zdáli pozorovali. Sestavil jsem prut a na konec jsem dal třpytivého Heintze s olovem, aby 60

třpytka klesla hluboko pod vodu. V duchu jsem si moc přál, aby se nějaká barevná potvora spletla a abych neutrţil ostudu, kdyţ mají Poláci tak dobré mínění o našich známkách a o chrámu svaté Barbory v Kutné Hoře. A nahodil jsem třpytku do modrého nekonečna. Hrál jsem si s ní, kdyţ jsem ji táhl, nechal jsem ji klesat a stoupat, prudce jsem ji navíjel pro ryby bleskurychlé a pomalu přivíjel pro lenivé rybí poutníky. Hodil jsem třpytku desetkrát, stokrát. Vyměnil jsem ji, dal jsem jiné třpytky. Americké bláznivé.

Francouzské přesně vysoustruhované. Japonské třpytky jako pírko lehké, s peřím z nádherných čajek. Celá ponorka čekala. Poláci mlčeli. Jen jednou jsem zahlédl, jak jede za třpytkou tmavý velký stín, ale ryba si asi chtěla jen prohlédnout, co je to tam za blbost.

Za pŧl hodiny jsem to sbalil. Poláci mávli rukou, ţe to nevadí, ryby tu asi nejsou.

Pluli jsme nazpět k Polsku. Celé hodiny jsme jeli po povrchu.

Stáli jsme na přídi a mlčeli. Baltik byl temný a studený. Všude mír a klid.

Pak motory zastavily a na palubu vyšel námořník urostlý jak boxer, a v ruce nesl ţeleznou kouli, ze které se kouřilo. Vrhl ji co nejdál od ponorky. Za chvíli se ozval výbuch. Námořníci nasedli do malého gumového člunu. Měli v rukou podběrák a takový košík, na prádlo asi. Brzy vyplavaly ryby. Převracely se a točily ve smrtelných křečích. Námořníci je nabírali podběrákem a dávali do toho košíku.

Pořád se objevovala nová a nová rybí těla a mnohá byla zbarvená jako rŧţové a fialové květiny anebo dokonce bizarní květy orchidejí.

Byla krásná, ale uţ umírala. Tak jsem to nemyslel, to jsem přece nechtěl. Zdálo se mi, ţe v tom jsou i mořští koníci se svými kostěnými pancíři, kteří měli právě osedláno a chtěli jet někam na vandr.

Námořníci mi postavili k nohám plný koš a boxer se ptal:

„Jest pan zadowolony?"

Přikývl jsem, ale do košíku jsem se nemohl podívat. Něčeho jsem se bál a nevěděl jsem čeho. Snad jsem se bál očí ryb, které jsem předtím nikdy neviděl, snad jsem se bál, aby jedna ryba neměla oči lidské. Anebo jsem se bál těch mořských koníkŧ, kteří by mohli zařehtat jako opravdoví koně, neţ je člověk zastřelí anebo zabije kulatou pumou.

Pluli jsme a setmělo se, v dálce se třepotala světla mořského pobřeţí. Na zádi brnkala kytara námořníka Rudolfa Francouze.

Chlapci zpívali o těţké práci ponorkáře a o tom, ţe se jiţ okręnt podwodny vrací do rodného přístavu.

61

Přesedl jsem zase na motorový člun Siréna i s rybami, zatímco Sup vplouval do vypálení světelných zelených signálŧ do vojenského přístavu.

Šéf Sirény se mě zeptal česky:

„Byl ještě někdo na Supu?"

„Nějaký pan Boleslaw Romanowski."

„Vy jste viděl Romanowského? Mluvil jste s ním? To máte štěstí!"

„Proč?"

„To by byla dlouhá historie. Celé Polsko uţ porobili a on bojoval.

Byl zřejmě nejstatečnější velitel ponorky za druhé světové války.

Kdyţ mu fašisti potopili ponorku Jestřáb, vyplaval těţce zraněný s polskou vlajkou a námořníci ho do ní zabalili, aby nevykrvácel. Plul pak na ponorce Dţik - Divoký kanec. Potopil devatenáct fašistických lodí s šestatřiceti tisíci vojáky."

Šéf Sirény zmlkl a já pomyslel na to, ţe se mě Romanowski ptal na Kutnou Horu. A napadla mě bláznivá myšlenka. Tolik potopených vojákŧ, to je obyvatelstvo pro dvě Kutné Hory dohromady. Šéf Sirény pokračoval:

„Víte, zpívají se o něm písně."

Začal si broukat:

Celá flotila se směje,

že jim Kanec říkají,

ale za tím Kancem

plameny vždy šlehají.

Mlčel jsem. Kolikrát jsem se uţ v ţivotě spletl. Ti nejskvělejší lidé jsou ti nejskromnější. To jenom hlupáci a uboţáci potřebují o sobě mluvit, aby sami ve svých očích vyrostli. Já jsem taky Romanowskému vyprávěl, jak jsem jednou hrdinně podlézal překáţkovou dráhu v ohni slepých střel. To se tedy musel asi bavit.

Aţ pojedu do Kutné Hory, vyfotím pro něho ze všech stran světa ten chrám.

Vystupoval jsem na molu, ten ze Sirény na mě volal: „Máte tu ryby, co jste nachytal!"

Dělal jsem, ţe neslyším, a dal jsem se do běhu. Myslel jsem při tom běhu na jezero Michigan a řeku Dněpr, kde jsem dopadl podobně neslavně. Jenţe to bylo s menší ostudou neţ na ponorce Sup, jejíţ světla uţ blikala v přístavu. Snad budu mít příště větší štěstí na tom modrém kopci světa, jakým je moře. Snad si příště konečně zachytám na moři. Hodím pak do vody bójku a zapíchnu do ní svou vlajku. Bude z jedné strany bílá jako měsíc, který do 62

moře zapadá a celý se tam vejde, a z druhé strany bude zlatá jako slunce, které se z moře vynořuje. A na té vlajce bude nakreslená ryba. Ta ryba bude zvláštně červená jako vábná Kleopatra na zeleném divanu. Oči bude mít z duhy.

* * *

63

Palamidy

Byl jsem zase u moře, tentokrát na spodku Evropy. U moře, kterému se říká bŧhvíproč Černé, přestoţe je modré jako většina moří. Uţ jsem se oţenil s Věrou, která byla pěkná, měla tělo jako manekýna a já ji měl rád. Dala mi syna, z kterého bude rybář. V

tom synovi jsem se nemýlil. Na Věře bylo nejkrásnější, ţe jedla ráda ryby v denní i noční čas. To je vŧbec největší štěstí, co mŧţe rybáře potkat. Ţena mu nenadává, ţe je pořád u vody, a naopak ho budí, aby nelenil a ráno vstal. A místo fuseklí a kapesníkŧ mi na Vánoce dávala třpytky a háčky, na které se nedalo chytat, protoţe tomu nerozuměla.

A tak jsme spolu lítli k Černému moři přes hory a doly letadýlkem, které bylo na spadnutí, zvlášť kdyţ zafoukal vítr a zabouřkovalo moře.

Na Modrém pobřeţí jsme se měli krásně. Měli jsme pokojík a ten měl celou jednu stěnu ze skla a tou stěnou byl vidět čtverec moře.

Četli jsme si krásné povídky od Karla Čapka a Antona Pavloviče Čechova, a kdyţ nás unavily postavy z těch povídek, seběhli jsme z mramorových schodŧ a skočili do vln. Plaval jsem tehdy vţdycky daleko, aţ tam, kde končily teritoriální vody. Vplul jsem vţdycky do vlny, podplaval ji, a objevil se na druhé straně. Pod sebou jsem cítil velikou hloubku, dostával jsem strach, ale překonával jsem ho. Cítil jsem se volný jak ryba. Na břehu mě pozorovali dalekohledy plavčíci, námořníci a rybáři Asen, Jakim a Vaska. Dali na vodu motorový člun, dohonili mě, vţdycky mně vynadali a já jim musel koupit večer v hospŧdce u Akima flašku. Nikdy mě nenechali plavat tak daleko, aţ bych nemohl a klesl ke dnu.

Tři neděle mi ti šašci slibovali, ţe mě vezmou na dravé ryby daleko na moře. Tři neděle utekly a my měli zítra letět zase domŧ

tím letadýlkem, co jen taktak přelétlo Transylvánské Alpy.

Ten den jsme proţili krásně, jako by se uţ nikdy neměl opakovat.

Koupali jsme se s Věrou ve slaném moři a pak jsme se sprchovali ve sladké vodě. Já jsem chytal u pobřeţí na kousky hovězího masa třícentimetrové okounky a dával jsem je na hraní dětem do lahví. A večer jsme poslouchali cikády, jak dělají dzz-dzz-dzz, a šli jsme krást na pobřeţí mandle přímo ze stromu, na který nás tenkrát vysazoval jeden policista.

Večer jsme šli tančit k Akimovi na pozvání našich rybářŧ. Byl tam maličký parket, ale bylo to nádherné, protoţe vál vánek od 64

blízkého moře, hrál si s hedvábím ţen, škádlil se s nimi a ony se šťastně smály. Asen, Jakim i Vaska vzali mou ţenu do kola a já si říkal, ţe je to krásný, protoţe konečně tančí s pořádnými chlapy.

Nebyli to prachatí hoši a jeden z nich umíral, protoţe měl leukémii. Ale ten večer pro nás udělali bohatou královskou hostinu.

Celé odpoledne lovili a trhali ze dna jedlé škeble, jejichţ maso pokapali citronem a vzácnou omáčkou. Na stole byly i štíhlé láhve vína a stříbrné chřupavé rybky jako naše grundle, které se jedly i s kostmi. Kdyţ bylo po pŧlnoci a moře uţ hlídal měsíc, řekli mi, ţe brzy ráno pojedeme na dravé ryby. A ptali se, jestli dokáţu tak brzy vstát.

Přikývl jsem, ale nebyl jsem si docela jistý. A tak jsem čekal napŧl opilý na den. Věra spala v hotelu a já seděl na polorozbitém sudu na písečném břehu a očekával jsem rybáře. Měl jsem hlad.

Chtěl jsem jít ke své ţeně a stěţovat si jí, jako heká většina muţŧ.

Ale věděl jsem, ţe tuhle rybářskou příleţitost nesmím ztratit, protoţe se uţ nikdy nemusí opakovat.

Dvakrát jsem z toho sudu spadl a dvakrát jsem na něj vylezl. Pak jsem spatřil vycházet z moře slunce. Moře se chvělo a z něho vyrŧstal hořící oranţový míč, s jakým hrají fotbal ďáblové. Oranţový míč narŧstal do veliké koule, ta byla spoutána s mořem jakousi silnou pupeční šňŧrou, pak se slunce odtrhlo od vln a vplulo na oblohu. Narodil se dne.

Přišel Asen. Nesl těţká vesla a měl svazek vlascŧ s háčky. Ale byly to malé háčky na malé rybky. Byl jsem zklamán. Tohle uţ jsem několikrát proţil. Dali jsme člun na vodu a veslovali jsme do Zátoky škeblí. Asen měl skvělou náladu. Spustil kotvu a rozbalil udičky.

Podal mi jeden vlasec a připíchl na něj rosolovitého ráčka. Sám si vzal také udičku a drţel ji v ruce. Jak se vlasec zatřepal, vytáhl stříbrnou rybku. Já vytáhl okounka s červeným kabátkem granátníka. Tahali jsme rybku za rybkou, ale ani jedna se nedala nijak zuţitkovat. Bulharsko pořád vedlo nad Československem o deset rybek. Byla to rybařina pro caparty.

A jak se tak moře houpalo, najednou se mi udělalo zle, obloha si vyměnila místo s mořem a já zvracel. Sevřelo mi to útroby a já si lehl naznak, jako kdyţ umírám. A slyšel jsem, jak mi někdo říká:

„To je mořská nemoc."

Pomalu se zas všechno uklidňovalo a já nevěděl, jak to všechno dlouho trvalo. Ještě jsem cítil pachuť moře, zasmrádlých škeblí a shnilých ryb.

A pak jsem spatřil, ţe se k nám blíţí člun v nebeských barvách a v něm sedí Jakim a Vaska a oba se chechtají, ţe oklamali pobřeţní 65

hlídky a ţe teprve teď začne lov dravých ryb. Přelezl jsem po kolenou do modrého člunu a pochopil, ţe lov drobných rybek byla jen kamufláţ. Chytl velký motor a ozvalo se dunění koňských sil.

Tady, daleko od pobřeţí, odkud uţ byly skoro vidět břehy Turecka, se všechno změnilo. Moře, obloha, vítr. Moře se nevztekalo, mraky odpluly a vál uţ jen větřík. Tady někde musely být: DRAVÉ RYBY

Byly to palamidy. Nemohli jsme je nalézt, v té době tu byly vzácností. Vaska připravoval dlouhou silnou imitaci, ze které směřovaly desítky slabších vlascŧ s udicemi. Imitace musela být bílá jak sníh, jinak ji rybáři nechtěli. A na kaţdém háčku bylo pírko jako za klobouček. Taţená vodou, představovala bílá pírka pro rozvášněné palamidy jakési třpytky stříbrných rybek. Jakási šidítka v situaci, ve které skočí na prachy, kdyţ se třpytí, i člověk. Mířili jsme na jih ještě asi hodinu, kdyţ jsme je spatřili. Viděli jsme ohromný shluk rackŧ. A jak jsme připluli blíţ, spatřili jsme ohromnou plochu vařící se vody. A v té směsi lítaly do vzduchu malinké stříbrné rybky, ocelová těla palamid i rackové. Milióny rybek zřejmě putovaly při povrchu moře a hejna palamid je napadla jak nájezdní lupiči. Rybky skákaly do vzduchu a tam na ně čekala smrt v podobě rackŧ. Ptáci šli pro rybičku na vodu i pod vodu a rozběsněné palamidy, velké jako říční štiky, z nich trhaly peří. Byla to Sodoma a Gomora chvilkové tragédie. Stoupl jsem si na loď a pozoroval děj. Vaska mi přikázal:

„Dělej!"

Vlasec se rozvinul za lodí jako praporec. Peříčka a háčky ostré jako břitvy byly připravené. Aţ do této chvíle rozsévaly palamidy smrt, nyní si přišla smrt pro ně. Modrý člun si to zamířil do středu rvačky. Drţel jsem vlasec a voda stále vřela. Člun to místo nemilosrdně rozřízl, rackové křičeli a vzlétali, moře se uţ jen vlnilo, ale palamidy pod námi dosud lovily s krvavýma očima. Ucítil jsem v rukách první škubnutí, jako kdyţ chytnete do lasa husu a vlečete ji za autem. A vzápětí druhé trhnutí. Přestal jsem je počítat. Člun se řítil dál mořem, a jak přibývalo ryb na vlasci, těţkla mi udice v rukách. A já jsem si najednou uvědomil, ţe pláču štěstím, protoţe jsem poprvé v ţivotě chytal dravé mořské ryby.

Udice uţ nevlála za člunem. Visela kolmo do modrých hloubek.

Naklonil jsem se přes bok a začal jsem ji těţce vytahovat. A vtom jsem spatřil v prŧsvitné vodě vlasec ověšený jak vánoční strom samými stříbrnými ozdobami a bylo to snad ještě pŧsobivější neţ

66

vánoční strom, protoţe palamidy tančily na udicích v tom zvláštním modru poslední tanec ţivota. Loučily se s domovem, v němţ se narodily a ve kterém ţily.

Vytahoval jsem je přes obrubu člunu. Poulily měděné oči a házely krásnými aerodynamickými těly, která musela mít ve vodě rychlost blesku. Ocasní ploutve měly odděleny uzounce od ostatního těla a podobaly se ocasŧm nejmodernějších letadel. Jedna mě buď hryzla, anebo roztrhla kŧţi na noze, tekla mi krev.

Klečel jsem v člunu, zmazaný od jejich krve a od krve svojí a pokryt tisíci krystalky soli jak rybář moře. Na jeden zátah jsem jich dostal dvanáct. Patřily mně.

Pluli jsme k pobřeţí a vytáhli jsme modrý člun.

Pláţ ještě spala. Rozloučil jsem se s rybáři, a zvlášť s Asenem, který měl leukémii. Uţ se s nimi nikdy neuvidím.

Vyběhl jsem po schodech hotelu jako rybář, který chytil zlatou rybku, co mu splní všechna přání.

Věra dosud spala, byla unavená z toho ţivota, co byl za ní, a spala napřed, aby byla připravena na ţivot, který ji čeká. Jako by nebylo spánku pro ţenu nikdy dost. Rozloţil jsem palamidy na papír, takţe naposledy na ně svítilo stěnou ze skla slunce, které je celá léta ţivilo a dodávalo jim sílu. Byl jsem nedočkavý jako kaţdý rybář, který toho hodně chytil.

Políbil jsem ji na čelo. Otevřela víčka a spatřila u svého lŧţka předjitřní úlovek.

Řekla:

„To jsou krásné ryby. Vypadají jako sluneční paprsky."

Usmála se na mě a to byla odměna. Oči se jí zavřely a zase spala, za skleněnou stěnou ji uspávala kolébka moře.

Měl jsem s rybami svŧj úmysl. Chtěl jsem být rybářem aţ do samého konce. Nechtěl jsem palamidy nikomu dát, protoţe zadarmo by si je nikdo nezaslouţil. Sebral jsem je a jel jsem s nimi na trh, který voněl chaluhami a rybami.

Tam jsem si našel prázdný stolek a rozprostřel jsem na něj své palamidy. Chtěl jsem být jako rybář, kterému nestačí jenom ryby chytit, ale musí je také prodat, aby měl na chléb, máslo a sŧl.

Srovnal jsem palamidy, otřel je hadříkem a čekal jsem na zákazníky. Ţeny věděly, ţe mají výborné maso, a tak mi je rozebraly v několika minutách.

Sypaly mi leva do dřevěné misky, kterou jsem si na pokoji strčil do kapsy.

67

Po mém návratu byla uţ Věra oblečená. Vysypal jsem jí stříbrné peníze do dlaně a ona se rozesmála. Všechno pochopila. Koupila za ně slaměnou rohoţ na zeď v našem pokoji.

Někdy si před rohoţ sednu do houpacího křesla a zdá se mi, ţe pluji v modrém člunu. Přede mnou útočí na rohoţi dravé palamidy s krvavýma očima. Malé rybky vyskakují ve světle lampy do vzduchu a seshora je napadají mírumilovní rackové, podobní těm, které chodíme krmit rohlíky k Národnímu divadlu v době, kdy je nám ještě zima a kdy si potřebujeme dobrým skutkem zahřát prokřehlá srdce.

* * *

68

Je rybařina sport?

Zatraceně, rybařina je nádherný sport! Kdyţ jsem byl před časem třetí rok v nemocnici, nemyslel jsem na sehrané hokejové a fotbalové zápasy, nemyslel jsem ani na Pátou avenui v New Yorku, ale myslel jsem na chvíle, které jsem strávil u rybníkŧ a řek. Znovu jsem proţíval, co jsem uţ jednou proţil, ţil jsem svŧj rybí ţivot podruhé. Dnes, kdyţ přemýšlím, proč to tak bylo a je, myslím, ţe v rybařině je všechno.

Nic ji neomezuje. Nikde nejsou mantinely nebo zdi. U rybařiny jsou dlouhé kilometry cesty za rybou, modrá obloha, řeka, ve které je moţná schována tajemná obluda Lochness, řeka, která jako jedna z mála neţivých věcí se neustále pohybuje, a pak je tu boj s rybou.

Popsal ho skvěle Ernest Hemingway ve svém Starci a moře, ale to byl boj s velkou rybou a ţraloky, kteří měli sílu. Človíček často na českých řekách bojuje s malou rybou anebo rybkou, aby na ni vyzrál, aby ji přelstil a stal se vítězem.

Mnozí z nás rybářŧ začínali jako malí pytláci. Krádeţ není zřejmě lehká věc a krádeţ ryb je o něco lehčí. Na Berounce jsme dávali s Jirkou Pelcem před pŧlnocí šňŧry, a neţ se rozednilo, tak jsme ty šňŧry museli zase vyndávat. Jako kluci jsme nevedli uţ jen boj o rybu, ale někdy i o svŧj ţivot. Dávali jsme šňŧry i do prudce zdviţené řeky, dvakrát jsem se málem utopil. Spal jsem někdy u řeky, sýčkové houkali, vydra také někde loupila a já měl málem v kalhotách, ale domŧ jsem neutek, protoţe jsem chtěl mámě přinést stříbrnou rybu a poloţit jí ji do rukou, aţ vyjde slunce.

Tenkrát se mi zdálo, ţe mě tajemná řeka s mnoha zvuky pohltí, mŧj strach rostl stále víc. K ránu mi tekly slzy a pak jsem viděl, ţe jsem se zmýlil. Byla to ranní rosa pode mnou na stoncích trávy.

Kdyţ dneska počítám, kolik jsme vlastně jako pytláci chytili ryb a o ty ryby připravili stát, bylo toho směšně málo. Ale byla to škola odvahy, námahy a překonávání.

Kdyby mi to ţena dovolila, řekl bych svému synovi: Jdi a staň se pytlákem. Překonáš zbabělost a najdeš odvahu, aţ

budeš unikat nástrahám, zaţeneš tmu ve svém srdci a ve své hlavě, a aţ se bude rozednívat, spatříš, jak srna dává srnčatŧm pít.

Pochopíš přírodu, aţ uvidíš plavat zajíce a naříkat ptáky před smrtí.

A hlavně se naučíš poráţce. Porazí tě ryba, která je chytrá a moudrá a ty se jí naučíš váţit. Celou noc budeš na rybách a přijdeš 69

s prázdnýma rukama a nikdo ti nebude věřit, ţe jsi se někde v tak raném věku nemiloval. Budeš vlastně uţ podruhé poraţen. Usměješ se, a tak vlastně poprvé zvítězíš.

Kdysi se mě mŧj lékař ptal, jak jsem vlastně ve sportu trénoval.

Vyprávěl jsem mu o cestách za rybami, kde roste vŧle člověka. O

neznámých lidech, kteří studují v rybařině to nejdŧleţitější - počasí, a pak jdou s muškou celé hodiny za pstruhy, a kdyţ ty pstruhy chytí, ohřejí je v dlani a pouštějí je zpátky do chladivých proudŧ.

Vyprávěl jsem mu o rytířích v gumových botách, kteří rybu lapí, a místo aby jí vrazili do hlavy nŧţ a vypustili krev, pustí ji do chladivé vody.

Hrál jsem některé těţké hokejové zápasy, kde námaha se nedá srovnat s tím, kdyţ jsem chodil na Šumavě v pohraničním pásmu na pstruhy. Bylo hodně vody, šel jsem na pokraji baţin, propadal se do vody a jednou jsem dokonce do té baţiny spadl a zachránil se zázrakem. Chytil jsem ten den jediného pstrouţka. Nikdo mi netleskal a ţádný trenér mě nechválil. Byl to mŧj zápas s přírodou.

Do schodŧ jsem lezl po čtyřech.

Kdyţ jsem se vydal do Hamru na Neţárce na štiky, slunce pálilo.

Kilometry se vlekly, a já si říkal: do toho Hamru musím dojít, kdybych měl umřít. Prý jsou tam štiky jako polena. Tekl ze mě pot, měl jsem strašnou ţízeň, a kdyţ jsem do Hamru došel, byl jsem tak vyčerpán, ţe jsem neměl sílu rozbalit pruty, a tak jsem šel zase zpátky, aniţ jsem chytal, a štiky se mi zřejmě smály. Ale nikdy později jsem nenaříkal, ţe by to byla špatná rybařina.

V této zemi je sto padesát tisíc rybářŧ a z toho tisíce chodí a běhají podle vody. V dešti, za sluncem, jsou nemocní, mají křečové ţíly, bolavá srdce, ale jdou. Brodí se potoky a řekami, klouţou na kamenech, nahazují svou mušku a mnozí rok od roku uloví ryb stále méně. Nachodí tisíce jarních, letních, podzimních a zimních kilometrŧ v těch nejtěţších podmínkách na zarostlých a kamenitých březích, ale nikdo to nepíše a nepočítá.

JSOU TO SPORTOVCI?

Někdo mi ovšem namítne, ţe jsou také tiší blázni, kteří jen sedí a hledí.

Není mi dobře s těmi lidmi, kteří chodí přes den do práce a pak se dívají na televizi, po celý ţivot.

Vyznávám blázny. Blázny do známek, blázny do hub, blázny do hokeje. S těmi ostatními bývá nuda a jenom to černý kafe.

70

Ţe rybáři jsou blázni, je dokázáno, a oni se za to nestydí. Je jim to fuk. Jsou věčně zamilováni do své řeky a do svých ryb a být celý ţivot do něčeho zamilován je moc fajn. Ţivot pak není pustina, ale aspoň občas louka s voňavými květy. Sedící rybáře obdivuji z jiných dŧvodŧ. Je k tomu potřeba velká trpělivost sedět, mlčet, čekat třebas celé hodiny, aţ se Pan Kapr splete. V té chvíli musí ochablá ruka vystřelit jak z pistole, udeřit jak v boxu a udělat zásek.

Opakování třídy pro neprospěch neexistuje. Není to legrace čekat třebas pŧl dne na jedinou příleţitost. Tělo bolí a oči pálí.

Nikdy jsem nebyl dlouho sedícím rybářem, nikdy jsem nevítězil nad profesory kapry.

Rybařina není jen krása. I v rybařině se soupeří nejen s rybou, ale i se sousedy, závodí se, kdo víc chytí a kdo chytí větší, kdo koho otráví, závidí se a pomlouvá. Ryba je navíc k jídlu, a to je její neštěstí. Ale zas naštěstí to rybářský pánbŧh zařídil tak, ţe kdyţ

přijdou hosti, mají většinou staré kosti. Kdyţ jsem rybu potřeboval, nikdy jsem ji nechytl. I kdyţ zabere, ruce se odpovědností třesou, obvykle to zvorám.

Jednou v Samopších jsme potřebovali rybu a chytli jsme malého úhoříka. Nějakou záhadou nám utekl z plechovky do zahrady.

Překopali jsme celou zahradu, rozryli jsme květiny, málem vyvrátili stromy a vlastně jsme to přeorali a převrátili, jak v té krásné kníţce Boţí políčko, nikoliv abychom mu ţivot zachránili, ale abychom mu ţivot vzali.

Abych pravdu řekl, já bych svou rodinu jako rybář neuţivil. Loni mě stály povolenky a rybářské náčiní tisíc korun. Chytil jsem přitom dvě větší ryby. Jedna ryba: pět stovek. Za ty peníze bych měl nejen kapry od Vaňhy, ale ţivý lososy dováţený přímo letecky z Kanady společností Air Canada, kde je ředitelem na české straně Olda Ţelezník, který hrál proti mě v našem mládí hokej za dorost LTC Praha.

A tak chytám asi proto, ţe jsem taky blázen.

A to jsou ještě rybáři, kteří v tak zvané rybolovné technice dokonce závodí.

Jako Věra Čapková. Před dvěma léty získala ve Varně titul mistryně světa. Celýho světa. Má také světový rekord v hodu zátěţí 72 metrŧ a 53 centimetrŧ. Samotné závody muškou a zátěţí na suchu jsou nesmírně obtíţné, musí absolvovat stovky hodŧ. Pod svým stolem má ta křehká dáma v práci činku jako Skobla a o přestávkách cvičí. Má sílu, je mladá a myslí jí to, a také kdyţ jde na ryby, tak se ryby schovají pod kameny a říkají: „Jde na nás Čapková." Ale svědci říkají, ţe jim to není nic platné.

71

A co je nekrásnější jak v pohádce, ţe trénovat chodí s prutem na Letenskou pláň, kde kopával do míče rybář nad rybáře Pepi Bican.

A fotbalista nad fotbalisty.

JE RYBAŘINA SPORT?

Nevím. Ale asi bude. Má být zařazena uţ na olympijské hry v Mnichově, anebo tam bude přidruţena jako přidruţená výroba zatím bez medailí. Československý rybářský svaz má být nyní přijat za člena Československého olympijského výboru. V ČSTV jsou rybáři uţ od dřívějška, Věra Čapková je zaslouţilou mistryní sportu.

A tak dále.

Řada titulŧ a uznání. Nemŧţeme si naříkat. Jedině Sportka vynechala rybáře z programu. A pak ti, co o nás říkají, ţe jsme jenom blázni.

Do těch tichých bláznŧ lze tedy zařadit Ivana Olbrachta, pana Mahena, Jindřicha Plachtu, Jana Drdu, Jaromíra Tomečka, pana Kainara a další pány od kumštu a podobných věcí. Byli také moudří a rybařina se stala pro ně sportem č. 1.

Nemluvili příliš o tom. My nebojujeme moc za své uznání. Pro nás je dŧleţité, ţe začala teď v dubnu letošní pstruhařská sezóna.

My chceme ve skrytu duše, aby rybářŧ nepřibývalo a ryb tím pádem ubývalo, my chceme být u vody nejraději sami a chceme ještě v pokročilém a pozdním věku vidět plavat zajíce a slyšet ptáky za vodou. A proto jediné, o co vás prosím:

NECHOĎTE NA RYBY!

Chytil bych totiţ daleko míň neţ dřív. Jedna ryba by mě přišla pak na tisíc korun. A to by byl pro mě, amatéra, sakramentsky drahý SPORT.

* * *

72

Silný jak Frištenský

Bobíkovi se smáli, protoţe za celej ţivot ho prý nikdo neviděl ulovit pořádnej kus. Bylo to tím, ţe Bobík se nerad chlubil. Já kdyţ

chytnu rybu, dám si ji přes rameno a nesu přes celé město. A tak nějak to dělají všichni rybáři.

Bobík má sílu, páru má, rybu chytne, ale do určité doby se nikdy nechlubil. A přitom se ničeho nebojí. Je nekorunovaným králem jatek. Přes týden porazil sto kusŧ, kterým bylo souzeno zahynout. V

sobotu sbalí Bobík rybářské náčiní, cingrlátka, a vydá se vláčkem proti proudu Vltavy anebo Sázavy.

Poslouchá ve vlaku rybáře:

„Štika jako kráva!"

„Kapři jako prasata!"

On se tomu vţdycky usmívá. Chytil uţ veliké kapry, ale takhle veliké ne.

A pak nad Červenými proudy mu zabrala štika, která mohla být dlouhá jako mladá kráva, co zabíjel na jatkách. Štika ho táhla ze stanu do zimy, rozmetala mu celý stan a rašelina lítala široko daleko. Nechytil ji.

Od té doby také Bobík začal říkat: štika jako kráva, a kdyţ pak jednou přitáhl ke břehu kapra, na kterýho by bylo potřeba necky, začal říkat: kapři jako prasata. Jenţe zatím co jiným rybářŧm se lidi nesmáli pro tenhle hovězí a vepřový slovník, Bobíkovi ano.

„Bobíku, ty si to pleteš s bŧhvíčím na jatkách!"

„Bobíku, pořád chytáš jako začátečník!"

„Neumíš zaseknout kapra, Bobíku. Bobíku, ty neumíš!"

Bobík mohl přivézt do Prahy sebevětšího kapra a sebevětší štiku, pořád jim kus chyběl. Uţ dokonce uvaţoval o nejpotupnějším činu, který rybář mŧţe udělat. Prodá rybářské nádobíčko a strţené peníze propije v pivním moku. Tohle většinou udělá rybář jen jednou za ţivot, protoţe se pak za něco pořád stydí.

A pak se dověděl o jedné rybářské výpravě na moravské toky, vlastně to bylo na Vranovskou přehradu, na řeku Dyji. Prý tam ţerou ohromní kapři. Čeští kapři jsou proti tomu pouhá selata.

Bobík rázem pocítil svou ţivotní příleţitost dokázat, ţe velcí kapři existují.

Přihlásili se na ten zájezd muţŧ Honza, Pepík, Vláďa a Bobík.

Honza byl výrobcem rybařiny, Pepík šéfem autodílen a Vláďa nevím 73

co. Bobík, nekorunovaný král jatek. Bydleli v jednom domě a byli náramní kamarádi.

Ti velcí kapři na Vranovské přehradě je brzy vyřídili. Na jejich cingrlátka jim vŧbec nezabrali. Ani ťuk, jak se v rybářské hantýrce říká. Ani ťuk. Pořád tam seděli a hleděli do mrtvé vody. Jenom se šli vyčŧrat a nakoupit do místní Včely. Potom jim docházely peníze a bylo jasné, ţe kapři nezaberou a moţná, ţe zaberou, aţ budou mít uţ jen na slanou vodu.

Nakonec Honza, Pepík a Vláďa jen dali svoje zbývající peníze a jídlo Bobíkovi, ţe ten tu za všechny počká, aţ kapři dostanou konečně hlad. To proto, ţe má nejvíc síly. Nechali si peníze jenom na vlak do Prahy.

Bobík tu osiřel, jediný uţ chtěl dokázat, ţe v těchto krajích ţijí skutečně velicí kapři. Pomalu uţ neměl co jíst, spal pod převrácenou rybářskou loďkou. A tou loďkou na něho stejně pršelo, protoţe byla děravá, povalovala se tam ještě od loňska. Pak mu došlo jídlo. A v Praze se zatím ptali, co se stalo s Bobíkem, nekorunovaným králem jatek.

A Bobík spal pod děravou loďkou. A dál marně čekal na kapry.

Bylo horko, dusno. Bobíkovy svaly uţ byly zesláblé, kdyţ poprvé zaťukaly na hladině vody kapky. Ťap. Tap. A prásk! Bobík ho zasekl. Byl na tom! Ten mohl být jako prase. Teď potřeboval svaly z jatek, mohutné a pruţné k zabíjení býkŧ. Tahal ho skoro hodinu, podobalo se to zdolávání tvrze.

Vytáhl čtyři a o všech se dalo říct, ţe jsou jako menší prasata. Ale kdo mu to uvěří. Do Prahy je daleko a ku pravdě ještě dál.

Potřeboval ţivé kapry v Praze. Seděl v dešti, mokrý, zima s ním třásla, dostával horečku a jektal:

„Lidičky, kapři jako prasata! Věříte nebo nevěříte?"

Šmátral po břehu a málem uţ spadl do vody a utopil se.

Kdyţ se probral z mátoh, začal uvaţovat. Vzpomněl si, ţe lokomotivy mají tendry. Ţe v kaţdém tendru je voda a v té vodě by se dal přivézt z Moravy aţ do Prahy pořádný ţivý kapr. Bobík byl najednou šťasten. Slunce začalo svítit a hřát a obloha byla modrá.

Přemluvil strojvedoucího, ţe mu kapry vezme. Aby o tom nikdo nevěděl, aby o tom nikdo neslyšel. Sjednal za posledních pár korun vŧz, šofér se kaprŧ lekl a povídal:

„Prokristapána, dočista jak prasata!"

Bobík se usmál. Usmál se jak sluníčko, protoţe poprvé slyšel to, co si přál slyšet. Přijeli k lokomotivě. Nenechala si ujít takovou příleţitost, vidět takové kapry, a slavnostně zahoukala. Húúú!

74

A teď se ukázalo, ţe Bobík je silák nad siláky, jako třeba Frištenský anebo jiný význačný sportovec, protoţe ty kapry nejen přelstil a vypil jim Vranovskou přehradu, ale ještě je všechny vyzdvihl nahoru. Dal je všechny i v sítích do nádrţe v tendru lokomotivy a pak uţ mašina zahoukala. A kdyby mohla, jásala by si a tančila na kolejích, protoţe takhle veliké kapry, co nachytal Bobík, ještě nikdy nevezla. Šinula si to ku Praze a vyváděla cestou jak za mlada.

V Praze se Bobík s rozjásanou tváří hrnul na nádraţí k lokomotivě s ohromným podběrákem. Ale ouha! Sítě se přetrhaly.

Oka se přervala. A kapři si plavou v nádrţi. Takovou defilírku na praţském nádraţí ještě neviděli. A zadarmo. Bobík je loví jako motýly, lidé se sbíhají. Přiběhne přednosta stanice s červenou čepicí. Zaškube fousky:

„Co mi to tady z toho děláte? Copak tohle je akvárium?!

Akvárium na nádraţí? Kde je strojvedoucí?!"

Zpucoval mašinfýru a vydal příkaz, ţe lokomotiva, kapři, mašinfýra a Bobík, všichni se postihují pokutou v dosud neurčené výši a všichni, ale všichni! odjedou na nádraţí vršovické, kde budou kapři z lokomotivy vyproštěni.

Přísně zapískal a lokomotiva vjela do tunelu. Za tunelem zase zahoukala, protoţe to bylo vítězství. Vítězství, třebas jako kdyţ

Šemík skočil z Vyšehradu.

Na nádraţí zvané vršovické dorazila lokomotiva za jásotu Praţanŧ. Pověst o kaprech se roznesla po celé Praze. Bobík objednal taxi, vybral starý odřený vŧz s pořádně velikým prostorem.

Bohudíky, vešli se tam všichni, kapři dozadu, dopředu Bobík jen s jedním, s tím nejmenším. A zamířili k domu, kde bydleli Honza, Pepík, Vláďa a Bobík.

Chvilku se to pozdrţelo, neţ přinesla paní Loučková peníze za taxi, protoţe Bobík uţ neměl ani floka. Kamarádi nebyli ještě doma, naštěstí ale byly doma všechny manţelky, které bývají naštěstí obyčejně doma, kdyţ je potřeba něco rychle udělat. A tak napustily vodu do vany ve všech čtyřech domácnostech a do kaţdé vany se vešel právě tak akorát jeden kapr, jako se vejde jedno prase do jedněch necek.

Kdyţ se vrátili kamarádi domŧ, spráskli ruce a křičeli:

„Tak to jsou ti kapři jako prasata, co chytil Bobík a co my ne!"

A tak se po celé Praze rozkřiklo, ţe Bobík chytil v přehradě, co Vranovská se jmenuje a co v zemi Moravské se nachází, čtyři kapry.

A ty kapry lze přirovnat jen k tak velkým zvířatŧm, co prasata se nazývají.

75

* * *

76

Neměním za Riviéru

Buď zdráva, řeko!

Klekám si na břehu poblíţ blatouchového pole a chci přitisknout své suché rty k tvému chladivému tělu. Chci tě políbit. Utíkáš, crčíš mi mezi zuby. Řeko, poneseš mou modrou loď? Ale ne, vţdyť jsi vlastně potŧčkem, bublavým, plným oblázkŧ a zlatých písčin. Hop -

vidíš, přeskočil jsi Vltavu. Rodí se tam vysoko, nahoře na Kvildách mezi nesekanou a neţnutou bujnou travinou. Hop - a jsi zase zpět u lodi. Bereš ji jak ţenu za boky a pouštíš ji do spěchající vody. Kdo jednou jel, nezná krásnější pocit, neţ opět spustit kánoi do vln.

Vyráţíme bez benzinu, máme ruce. Říká se tomu aktivní dovolená. Drc! Drc! Slunce mělo velikou ţízeň. Vodu vypilo. Hej hola! Jako burlak se soukej dlouhé kilometry a vleč odlehčenou loď!

A stovky metrŧ pliváš nahořklý pot.

Tak hurá, námořníci, na palubu!

Uţ se dá plout. Přes stádo zelených kamenných beránkŧ šumí vlny a zde přijíţdí jejich pastýř, stříbrný lipan. Palouk uprostřed cihlových borovic a kvetoucích smrkŧ. Shoď na něj všechno! Jediný, kdo se bude smát tvé nahé bělobě, je řeka a stříbrný lipan a ty je neuslyšíš. Uţ se ti vodní šipky zakusují do ţilek, posílají tě proudem a vyplivují na pomněnkový břeh.

První stanování u tří bříz. Jsi uškobrtán, ţmouláš jen studeného pečeného králíka a chce se ti spát. V přelomu z noci na den ale neodoláš, lezeš po čtyřech a vykoukneš ven. Bílý srpek svítí na dřevěnou sušárnu sena, krajina dýchá pokojně klidem a na protější straně se pasou srny. Ráno je nad lukami mrtvé ticho, všechno se schovalo před sluncem. Vylézáš rozlámaný a usrkuješ čínský čaj z vltavské vody. Opět plujeme. Po obou stranách se zvedají čepice šumavských hor, pod nimi se krčí doškové chaloupky a někdy aţ k řece zabíhají vyhřáté paseky, plné bzukotu muších letadel.

Říčka je nahoře nejkrásnější a bez jezŧ. V Horkách je první suchý jez a přenášení lodi a bagáţe. Ţenská, nefňukej! Po desátém ti ztvrdnou ruce a nohy se zpevní. Stanujeme blízko mostu a pískající mašinky. Ráno, kdy zhluboka spíš, tě chci překvapit a přinést ti s kyticí rudých mákŧ i bělostné rybí tělo. Ráno, kdy ještě vlak nepíská ani nekřičí pasáčci, vkládám naviják na prut.

Plíţím se za rákosím, voda se pojednou zavlní, jako by někdo zapádloval zespoda. Potěš bŧh, ten kdyby vzal! Mlask! Imitace běţí konečky prstŧ, celý se chvěji. Ještě kus a seknout! Prut se ohnul, je 77

tam! Uţ ho cítím na udici, mám na vlasci to bránící se tělo. Nechce se vzdát, převrací se, odporuje, bojuje. Má to marné, leţí udolán na mělčině u mých nohou, naposledy se obrací. Tloušť valí obrovské oči, kulatou hubou polyká naprázdno, čeká, co se bude dít. Je třeba sehnout se a vzít ho za tvrdé skřele.

Pohnul jsem špatně prutem, malý háček vyklouzl z rybího masa.

Je pojednou volný a stále to nemŧţe pochopit, leţí, tu zavlní tělem, narovná se a překvapeně pluje do hlubiny. Mŧj zklamaný obličej a jeho zachráněný ţivot. Jede zas loupit do proudících vod, příště bude opatrnější.

Na máky jsem v rozčilení zapomněl, sama jsi mě překvapila.

Kytice se jich červená v láhvi u stanu a na papírovém ubrousku voní snídaně z čerstvého mléka.

Vltavo, jak se měníš!

Po desítkách kilometrŧ nemáš čisté tělo jako nahoře. Běţíš také pomaleji, snad jsi jiţ unavena, šumavská krasavice? Krápe.

Zpočátku nevinně, jen malé hrbolky vyskakují na hladině a voda z řeky chodí kapkám naproti, tvoří s nimi tmavé čárky.

Ve Vltavici je z toho pořádná bouřka. Bouchá to nad námi, loď se plní vodou. Schováváme se v opuštěném domku a třeseme se zimou. Přibíhají zemědělci a lesní dělníci. Kaţdý má hlavu staţenou mezi ramena, jen mládeţ jde vesele a vystavuje se nepohodě.

Bereme několik starých suchých prken. I kdyţ je všechno mokré, musí se dnes vařit. Dneska to bylo těţké, ale zítra to mŧţe být ještě těţší, taková je vodácká zkušenost. Jsme unaveni. Slunce pomalu klesá za kopec a pouští k plující lodi zlatý pruh.

Široká řeka se pomalu kroutí. U břehŧ má odraziště na vory, před rákosím se rozprostírají obrovské štičí tŧně. Kdy bude konec dnešního putování?

To vlasaté ţenské stvoření přede mnou si zvyklo, je jako pruţná houţev. Smekám před ním svou kulihráškovskou ahojku. A zatínám zuby. Á - dvě - tři! Á - dvě - tři! Vylézáme za tmy u Frymburku, prokřehlí, unavení. Mrholí. Ten pocit ve tmě je beznadějný. Ale jak zaprská dřevo v ohni a ve stanu je uklizeno, je dobře. Zapomínáš na všechny útrapy, koušeš brambory s vepřovou konzervou a máš dojem nejchutnějšího jídla na světě. Vedle buší voda v jezu, pak pomalu neslyšíš nic a aţ ráno tě mezi škvírami stanu teple pozdraví slunce.

Dobré ráno! Ahoj, kamarádi! Celý konvoj lodí se šine po proudu.

To je přece mohutný Kanár s chlapci z prvního ročníku Institutu.

Mají s sebou přátele z institutŧ Varšavy, Sofie, Budapešti. Chlubí se 78

jim Vltavou. Však také malý Bojanov, který dosud znal jen Černé moře, chodí ke kaţdému a říká - krásná řeka, krásná. Stavějí kyvadlový převoz, přecházejí řeku po provazovém ţebříku, soutěţí v orientačním závodě, proplouvají propusti.

Pod Frymburkem se učí plavat vojáci. Vyskáčí na břeh, posadí se a chichotají se jako slečinky. V Lipně se staví a z Lipna do Vyššího Brodu musíš náklaďákem. Na drkotajícím autě nám vyprávějí pověst o vzniku Čertovy stěny. Čert chtěl odnést chasníka, ale dřív měl splnit tři úkoly. Uţ první nesplnil. Chasník mu poručil, aby zastavil Vltavu dřív, neţ kohout zakokrhá. Satan se dřel s obrovskými balvany, ale Vltavu nezatarasil. Chasník mu mohl dát ještě těţší úkol. Mohl mu nařídit, aby zaneřádil řeku tak jako loučovické papírny, a čert by to určitě nedokázal.

Říká se ostatně, ţe je výhodnější platit pokuty za znečištění řeky neţ postavit řádné filtrační zařízení. Je zatím konec krásné vody, na všem leţí páchnoucí šlem. Řeka je mrtvá, ţivot v ní umřel, ryby v ní nejezdí, lidé se nekoupají, ţenské neperou prádlo.

Na Horním Mlýně jsou nesjízdné peřeje. Přenášíme stovky metrŧ.

Na loučce pod jezem se pase býček. Mladý, ještě hloupoučký, na hranaté hlavě se mu kudrnatí červenohnědé praménky. Co je to velké, modré? Nebezpečné je to, nebezpečné... Pohodí hlavou a neslyší mírové nabídky. Nejsi toreador a zbaběle prcháš do vody.

Tlučeš se, kameny jsou kluzké, noha se dostává do škvíry. Zaplať bŧh, je to pryč!

Člověče, dívej se, to uvidíš jedinkrát za ţivot! Na oblázcích u rákosí stojí rozkročena štíhlá srna s tmavým vlhkým nosem od pití.

Musí bláznivě rychle přemýšlet, zda prchnout či nepřehnout. Skočit do rákosí, či neskočit? Kdyţ uteče, přetrhne kolouškŧm pití. Z

kaţdé její strany vystrkují na nás vrtící se zadečky. Dobrou chuť, chlapci! A ona stojí nehnuté, jen její tmavé oči se za námi bedlivě točí, dokud nezmizíme za zákrutem.

Černé noci a zářící dni! Co jste nám daly krás! Noční putování.

Voda hraje šedými a tmavými barvami, do noci bliká světlo hradu a třpytí se světelná kolonáda podél hranic.

Pár metrŧ před zobákem lodi vzlétávají divoké kachny, křičí rackové.

Vzrušující projíţdění propusti. Jedeš Kořenskou bez prohlíţení.

Blíţíš se k pěnícímu jícnu a nemŧţeš couvnout. Rozhodl ses i za malé vody a ukáţeš to vodákŧm, kteří ji studují jiţ nejméně čtvrt hodiny ze břehu. Je v tom kus klukoviny. Ještě víc se v kleku roztáhneš, abys měl stabilní základnu, a právě jsi v nejhorším. Něco těţkého tě tluče do pravé strany těla a bere ti pádlo. Znovu se jej 79

chápeš, vlna to byla a vlna tě vypouští s napŧl zaplavenou kánoí.

Ale pluješ a to je nesmírně pěkný pocit.

„Poplujem spolu, tam dolŧ, tou peřejí..." doma nezpíváš a tady vytryskne písnička podnícena bělostnou peřejí, která ti stříká do tváře, smáčí vlasy i čelo. Písnička podnícena sluncem, bezstarostností.

Viděl jsi kouty, kam nejezdí vlak, ani auto, kam ani na kole se nedostaneš. Lopotil jsi se stovky metrŧ, klouzal jsi po hladkých kamenech, sakroval jsi, ale nelituješ! Poznal jsi hrady, gigantická díla lidu v minulosti, poznal jsi ještě větší díla přítomnosti a budoucnosti - přehrady.

Na Slapské uţ stojí znaménka budoucích letovisek, první hotely s červenými střechami ověnčily břehy. Aţ se uhnízdí na březích stovky chat a aţ se jezera rozbrázdí bílými plachtami, pak Vltava dostane zas jiné kouzlo.

Došly nám peníze, došlo i jídlo. Zbyl jen na dně polní láhve krapet becherovky pro zahřátí. Na břehu pase paní kravku. Nabízíš jí tu poslední stopku becherovky a doufáš, ţe se ustrne a dá trochu mléka od kravičky. Becherovku nemŧţe, má nemocný ţaludek, takhle rybička kdyby byla. Plíţíš se tedy po břiše trávou k vodě a tam, kde se za šera šplouchají ryby, vidíš, jak se převaluje kouřící mísa krupicové kaše. Hajného broky! Zabrala! Neseš ji do chalupy a odnášíš si krajáč mléka a kus másla. Kaše byla pohádková! A lidé dobří ţijí všude! Najdeš je od Šumavy aţ po Vyšehrad. Co jsme jich potkali.

Naposledy Josefa Traxlera a jeho partu padesátníkŧ z Tábora a Hronova. Rok za rokem, vţdy poslední týden v červnu opustí manţelky a vyjedou k milence - řece. Harmonika, kytara, táborák, nestárnoucí kouzlo. Jen jim přibývá stříbrných praménkŧ ve vlasech, ale říkají, ţe s řekou se nerozloučí do šedesáti.

Ze ţelezné zásoby poslední desetikoruny kupujeme konzervu.

Stanujeme přímo pod Štěchovickou přehradou. Poslední noc, poslední konzerva. A potom pádlujeme, pícháme aţ domŧ...

Na shledanou, řeko, přijdeme zas...

* * *

80

Batoh z jelena

Mŧj povedený tatínek Leo mi odkázal batoh. Krásný hnědý koţený batoh. Je z jelena, a jak říká naše maminka, prý ho po válce sebral náš tatínek na švýcarském velvyslanectví i se siamskou kočkou Zinou, která měla modré oči a svítily jí. Tatínek mi tenkrát řekl, kdyţ mi ten batoh dával, ţe ho ještě uţiji, a dodal tu známou větu našich dědŧ:

„Ten tě ještě přečká."

Mŧj tatínek měl pravdu. Nevím, jestli je ze Švejcar a jestli je z jelena, ale zdálo se mi, ţe je neroztrhatelný.

Pěkný dárek mi tu nechal. Sundal bych ho, vyměnil za tornu, ale byl jsem příliš ješitný. Batoh z jelena, i kdyţ je těţký, je krásný, má barvu přezrálého obilí, a co hlavního, já se všude chlubil, ţe je ze švýcarského jelena, coţ kaţdý nemá. A občas jsem přidal historku o kočce siamce.

A tak jsem ho nosil, byl to mŧj úděl, bylo to asi jako jmění, které dostanete a maličko vás tíţí.

Nosil jsem ho při svých cestách k potokŧm. Miluji potoky.

Takové potoky, které tečou loukami anebo lesem a na jejichţ

okrajích kvetou pomněnky.

Nevím sám dobře, proč mám potoky tak rád, ale snad proto, ţe jsou zvláštní a neobsazené lidmi. Na hlavu si dám bílý plátěný klobouk od kladenských tavičŧ, na krk si pověsím vyřezávanou maketu křivoklátské orlice z divokého kance a na záda si dám ten batoh z jelena. A jdu hledat prameny potokŧ a také ten svŧj vzduch, který je zdarma.

Vyšel jsem si párkrát na oupořský potok pod hradem Týřovem a nikdy jsem nikoho nepotkal. A přitom je Oupoř zvláštní překrásný potok, schovaný pod listím, jako by skoro nepatřil na tento svět.

Jsou v něm červené kořeny a pstruzi a nad potokem mufloni. Stál nad tím potokem léta na skále kříţ na znamení vítězství hajného, který tu prý zastřelil broky koupanými v mateřídoušce zlého hada.

Proţil jsem tu krásné chvilky, ale:

NIKDY JSEM NEDOŠEL K PRAMENŦM POTOKA.

Proč?

Protoţe potoky jsou dlouhé. Protoţe potoky jsou dlouhé jako silnice. A přitom jít podle potoka je krásnější neţ jít po silnici.

81

Mŧţeme se svlaţit, často i napít, někdy vykoupat. Jenţe Oupoř mě srazil na kolena, nedošel jsem jeho pramene.

Také jiný potok, Skřivaňský, nade mnou vyhrál. Neobjevil jsem jeho prameny, protoţe jsem neměl uţ sílu jít dál. Batoh z jelena ztěţkl, klobouk kladenských tavičŧ uţ nevpíjí pot a orlice mě tluče do prsou. Musel jsem se vţdy vydat na zpáteční cestu a cesta zpáteční je, jak známo, cesta delší.

A kdyţ jsem se tak vracel, myslel jsem na potoky. Na to, ţe potokŧ je u nás tisíce. Jinde jsou pomněnky, jinde stulíky, jinde tloušti či pstruzi. Všude spatříme něco nového. Navrch vody se uvidíme jako v zrcadle a ta zrcadla budou krásnější, neţ jaká udělali benátští mistři. Hledejme prameny těch četných potokŧ.

Ale s potoky musíme jako ve sportovním boji: Fair play. Musíme ten potok začít hledat od řeky, kde se vlévá, kde končí. A jít od tohoto konce aţ k pramenŧm. Příště pŧjdeme zas znovu. Potok bude jiný a bude mít jinou tvář.

Pŧjdeme za čerstvým vzduchem.

Také já se pokouším jít znovu a hledat prameny svých potokŧ. A jednou, to jsem byl zdráv a šlapalo mi to slušně, jsem si prohlíţel mŧj batoh z jelena. A zjistil jsem, ţe má flekance, a ţe ho ubývá, ţe se tenčí, ţe se mŧţu přece jednou dočkat dne, kdy ho bude konec, ţe se jednoho dne zbavím toho krásného dědictví. To dělají ty potoky. A tak jsem měl chuť alespoň vykřiknout do vzduchu:

„Dědečku, ten batoh mě nepřečká!"

Ale není kam křičet, protoţe tatínek a děd leţí uţ spolu v hrobě.

Tak jim to tam aspoň povím, aţ tam pŧjdu s kytičkou.

* * *

82

Pytlačení

V Luhu jsem se kamarádil s blonďatým pytláčkem Jirkou.

Maminka o něm říkala slušně, ţe je syčák. Ale to mě na něm velice lákalo. Moji bratři Hugo a Jiří se věnovali po návratu z koncentráku docela jiným rybám, museli si vynahradit, co zmeškali. Milovali, ţenili se, studovali, pracovali a pak toho zas litovali. Nejvíc je mrzelo, ţe nebyli se mnou u vody a ţe promeškali ten velký štičí čas, který nastával.

Pytlák Jirka byl ohromný kamarád. Naučil mě dávat pod jezem šňŧry na parmy a úhoře. Ale pak Jirka z Luhu odešel a já pokládal šňŧry sám. Chodil jsem za tmy daleko pod jez bosý, abych nebyl slyšet. Bylo mi úzko. Vedle pěšinky hučela řeka a ve větvích stromŧ

křičely sovy a sýčkové. Noc odjakţiva patřila zvířatŧm. Den patřil lidem. A já to porušoval a noc mě trestala na duši. Hrozně jsem se bál. Potom jsem uslyšel jez a padající vody v propusti. Nad jezem se rýsoval mlýn a na něm svítila jediná ţárovička. Nikdy jsem nevěděl, proč tam svítí, ale asi to bylo světýlko pro pocestné anebo špehýrka pro mlynáře, aby si viděl dál neţ na špičku nosu. Pro mě byla ta ţárovička spřízněná bytost. Brodil jsem se trávou a nadával si, ţe jsem praţskej srabovej srab. Musím dojít k tomu plochému kamenu, kam jsem vţdycky šňŧru pokládal.

Po pár minutách jsem tam konečně došel. Mockrát jsem tam stanul u toho kamene a pokaţdé jsem čekal, ţe se rozsvítí na druhé straně světla a reflektory a ţe mě stráţci řeky chytí. Jestli mě chytí, tak mě nic nezachrání.

Vyndal jsem prádelní šňŧru a rozmotal ji. Hledal jsem kameny na uvázání. Jedny se mi zdály malé, druhé velké. Konečně jsem je dal na konce šňŧr a začal napichovat na malé šňŧrky ve tmě návnady. Rousnice a rybičky mi vypadávaly z rukou, marně jsem je hledal. Po dlouhém čase jsem byl hotov a musel jsem do řeky.

Šňŧra byla dlouhá, šel jsem aţ do pŧli, často jsem klopýtal na kluzkých kamenech a padal. Hodil jsem do vody kámen a bylo to, jako by mi vypadl ze samého srdce.

A zase zpátky do Luhu. Mlýn svítil a spal. Sovy a sýčkové volali, ţe tahle noc patří ptákŧm a zvířatŧm. Řeka se leskla, měsíc si v ní myl tváře, tráva mě pleskala do nohou. A tehdy jsem si uvědomil, ţe je krásné být sám jenom s nocí. A vţdycky jsem tak na to vzpomínal.

83

Zalehl jsem pod kanafas. Hřálo mě vědomí, ţe vlastně chytám a přitom jsem v posteli. Proţíval jsem dvě krásy najednou. Celou noc jsem se těšil, co bude na šňŧře. Byla to zvláštní noc s rybími sny.

Sotva jsem usnul, budil mě strejda, abych vstával, ţe přichází den.

Nemohl jsem vyndávat šňŧru za světla, někdo by mě mohl vidět.

Šerá rána byla ze všeho nejkrásnější. To včely a motýli se chystají na den. A ptáci jim k tomu zpívají. A to vše se děje ještě brzy, kdyţ utíkám pod jez. Abych tam byl, neţ přijedou četníci.

Abych tam byl, neţ se veliký černý noční úhoř utrhne ve strachu před sluncem. Pámbíčku, jen aby tam aspoň něco bylo.

Dorazil jsem ke kamenu. Shodil ze sebe kalhoty.

Rána se nebojím. Jestli teď přijdou četníci, mám přichystanou omluvu. Řeknu jim: Pánové, večer tu byl nějakej velkej pytlák.

Dával šňŧru a já ji teď vyndávám, abych ji donesl na Křivoklát.

Nikdo tu nebyl. Vlezl jsem do vody a vzal za šňŧru. Nic s ní neškube a nic se nehýbá. Návnady jsou chytře jen z polovice oďobané. Nic na ní není. Vytáhnu ji úplně na břeh a skládám ji.

Něco se ve mně hroutí, srdce sotva tluče. Chce se mi stočit do klubíčka a spát. Všechna ta námaha je marná. Vzpomenu na sovy a na to, ţe noc patří zvířatŧm, ptákŧm a rybám. Ryby mě porazily.

Musím se sebrat a říct strejdovi Proškovi, ţe jsem zase nic nechytil.

Bude to dlouhá cesta.

* * *

84

Potok pana inženýra

Ten potok není daleko od Prahy. Tak hodinku autem. Ale nepovím, kde je, nechci, aby tam jezdilo a chodilo víc lidí. A pak se trochu bojím i o Ně, přestoţe přeţili uţ mnohé kruté rány.

Ten potok je krásný jako náhrdelník z perel, anebo čelenka z diamantŧ. Bublá a jenom tak trochu pospíchá z mírného kopečka smrčinatými lesy a pestrými loukami, kde létají bachraté včely a skáčí buclatí koníci. Má vodu křišťálové studánky a to je vidět na mělčinách oblázkové dno, bělostný písek, kameny a kořeny stromŧ.

Olše a vrby se sklánějí nad tŧněmi. A tady v tŧních, mezi kořeny a kameny, jsou pstruzi. Nikdo neví, jak dlouho. Moţná staletí, snad tisíciletí. Kdyţ je vyndáš z vody, jsou na dlani jak buchtičky a jsou skoro teplí, malincí mají na sobě oranţové a velcí karmínově černé tečky. Připomínají svými barvami tuláky z neznámých mořských dálek.

Neznámo proč, usídlili se kdysi tady. Potok si zvolili za svŧj domov. A zřejmě od prvního dne si člověk usmyslil, ţe je polapí, zabije a v tomto jejich domově zničí.

Jednoho dne jsem přišel taky já, ještě kluk, byla ve mně touha lovit a zabíjet. Necítil jsem ještě vŧni potoka jako v pozdějších letech, neslyšel jsem vyprávět vodu a šeptat stromy. Měl jsem v kapse nŧţ. Svého prvního pstruha na tomto potoce jsem zahnal do kořenŧ a probodl noţem. Později, kdyţ uţ jsem nepouţíval takových vandalských zpŧsobŧ a chodil tady jenom tak, jak to předpisovala povolenka, mi to připadalo jako vraţda. Ale vraţdit sem, na ten pstruţí potok, který nikdy nebyl nijak pořádně chráněn před pytláky, chodil kdekdo. Kluci z vesnice utloukali pstruhy klacky a kameny, jiní je chytali do podběrákŧ, někteří rybáři jich nepovoleným zpŧsobem vytáhli i padesát denně. Stokrát jsem se s úţasem divil, ţe tu ještě jsou, bylo to tím, ţe se bránili. Zalezli hlouběji pod břehy, mezi kořeny a kameny a neskákali uţ bezhlavě na kroutící se ţíţaly a buclaté koníky. Ztíţil se jim pobyt v jejich domově, ale oni ho nechtěli a ani nemohli opustit.

Ne všichni si počínali jako vandalové, našel se inţenýr Prokŧpek, jenţ mohl nést právem anglické pojmenování Gentleman. Byl uţ to starý pán. Hubený a vysoký, v zelenavých šatech a slaměném bílém kloboučku, na nohou mu plandaly holínky. Ze své vilky to měl k potoku tři kilometry. Kdyţ šel k potoku, klátil se ze strany na stranu a v ruce třímal prut podobně jako don Quijote kopí. Na 85

potoce rozloţil své nádobíčko - naviják, návazce, mušky. A ještě předtím, neţ se dal do chytání, větřil jak jelen na pasece vŧni potoka a lip a trávy a lesnatých strání, co běţící vodu svíraly z obou stran.

Stál dlouho a pak šel s prutem proti vodě a počínal si jako sportovec. Malého pustil. A vţdycky ho pohladil jak zajíčka březňáčka zvednutého z chladné rosy. A z větších vybíral jen tři, co měli nad zákonnou míru. Často šel s prázdnou, protoţe na tomhle potoce nedorŧstali pstruzi tak často čtvrtmetrové délky.

Takhle chodil inţenýr Prokŧpek na potok skoro padesát let.

Jednoho dne přišel k potoku znovu. Bylo to na jaře, kdy voněly stromy a louky a slunce pomalu zapadalo a schylovalo se k době, kdy je nejlépe nahodit mušku do běţící vody. Navázal mušku, párkrát se rozmáchl a zašeptal:

„Tak leť, potvŧrko!"

Muška si sedla na hladinu, ale nic po ní neskočilo. Znovu nahodil a zase nic. Chytal pŧl hodiny a neměl ani jedno zabrání.

Najednou přestal chytat a rozběhl se chvatně podél potoka, přes brejličky zíral pátravě do tŧní. Nespatřil jediného pstrouţka. A pak si všiml, ţe se v namoklé pŧdě rýsují dvě čerstvé koleje. Vyděsil se: pstruhy někdo vybírá. Dal se do běhu, ale byl uţ starý a v holínkách jen klopýtal.

Nákladní auto s dvěma káděmi plnými pstruhŧ dohonil za první hájovnou. U vozu se motali dva chlapi, další tři lovili elektrickým přístrojem pstruhy v tŧni.

Inţenýr Prokŧpek k nim ještě nedoběhl a uţ sípal:

„Co to děláte? Co to tady děláte?"

Tlustý muţ s holínkami aţ do pasu mu odpověděl:

„Klid, dědo, klid. Jsme z unovického rybářského spolku a přesadíme si tyhle pstruhy do našeho potoka: Tady to stejně nemá budoucnost, kdo by sem takhle daleko na ně jezdil?"

„Jak to, ţe tu nemají budoucnost? Víte, jak tu jsou dlouho?"

rozčílil se inţenýr. „Kdo vám to dovolil?"

„Na to teda my povolení máme, a ty, dědku, koukej mazat, nic ti do toho není!"

Inţenýr Prokŧpek jen sklopil hlavu a šel. Kráčel domŧ kolem toho svého vyplundrovaného potoka a tvář a zelenavé šaty mu smáčely slzy. Ve své vilce nad Berounkou ţalem ulehl a stará paní s ním měla spousty starostí.

Kdyţ uţ leţel druhý týden, přišel za ním porybný Hvězda. Ze stařečka byla vidět jen ţlutavá tvář a hnědá, smutná očka. Leţel pod modrou dekou. Hvězda začal bodře:

86

„Tak, kdy pudem na ryby, pane inţenýr?"

„Na jaký ryby?" ozvalo se naříkavě.

„No, na pstruhy, pane inţenýr, na pstruhy."

„Tam, Hvězdo, uţ ţádný nejsou."

„Tam, ţe nejsou? To byste se divil."

„Vţdyť je vybrali tím jejich zatraceným přístrojem."

„Ale kdepak, pane inţenýr. Moc jich jim uteklo. Kdyţ je chytali, rozptýlili se v proudech mezi kamením. To jenom vám tenkrát nezabrali, protoţe byli z toho jejich elektrickýho lovu celí vyplašení."

Inţenýr Prokŧpek v posteli oţivl a posadil se. Řekl uţ vzrušeným hlasem:

„Jeţíšmarjá, Hvězdo, vy jste mi udělal radost, ani nevíte. Já myslel, ţe je dočista po nich. Zítra se tam pŧjdem podívat."

Příští den šli. Toporný Hvězda s nohama do „o" a hubený, vysoký inţenýr, ještě trochu přepadlý a pobledlý. Kráčeli bez prutŧ, dnes se chtěli jen svátečně podívat do proudŧ a tŧněk. Brzy se ukázalo, ţe měl Hvězda pravdu.

Připlíţili se k první tŧňce a s kaţdým spatřeným pstrouţkem jeho tvář zářila víc a víc. Kdyţ se ten den inţenýr Prokŧpek vrátil do své vilky nad Berounkou, načal se starou paní lahvičku borovičky a pozvali k tomu porybného Hvězdu.

A tím bych mohl vlastně končit. Jenom musím dodat, ţe rybáři z unovického spolku vylovili ten pstruţí potok ještě v následujícím roce. V tom jejich unovickém potoce jim všichni přivezení pstruzi zašli, zabila je umělá hnojiva stékající za dešťŧ z polí. Nebyl to prostě jejich domov.

A v potoce pana inţenýra zŧstávají pstruzi tak jako před staletími.

* * *

87

Epilog

Zbláznil jsem se na zimní olympiádě v Innsbrucku. Zatáhl se mi mozek, jako kdyby přišla mlha z Alp. Potkal jsem tam jednoho pána a pro mě to byl čert se vším všudy, měl kopyta, chlupy a rohy a staleté vykotlané zuby. Šel jsem pak zapálit do hor nad Innsbruck selské stavení.

Přál jsem si, aby se rozsvítilo veliké světlo a zahnalo mlhu. Kdyţ

jsem vyváděl krávy a hřebce z chléva, aby neuhořeli, dorazila rakouská policie. Dali mi ţelízka a vedli mě do údolí. Nadával jsem jim, strhl jsem si boty a šel jsem sněhem bos jako Kristus, kterého vedou na kříţ.

Poslali mě přes Dvořiště praţským lékařŧm. Tohle první období nebylo strašné pro mne, ale bylo strašné pro ty, kteří mě pozorovali a měli mě rádi. Mně bylo vlastně blaze a vše jsem vykonával vášnivě a z přesvědčení. Dokonce to bylo někdy příjemné, je krásné být ţehnajícím Kristem.

Nejhorší je, kdyţ vás pomocí práškŧ dostanou do stavu, ve kterém si uvědomíte, ţe jste blázen. Oči se potáhnou smutkem a vy uţ víte, ţe nejste Kristus, ale uboţák, kterému chybí zdravý mozek, co dělá člověka člověkem. Dají vás za vylepšené mříţe, ačkoliv jste nikoho nezabili a nikomu jste neublíţili. Nebyl nad vámi soud a jste vyřízeni. A lidi venku si ţijou a vy jim začnete závidět.

Mŧţe vás zachránit jenom zázrak. Čekal jsem na zázrak pět let.

Sedíš samotný na ţidli týdny, měsíce, roky. Nemohu tvrdit, ţe jsem zkoušel jako zvíře, protoţe ţádný člověk neví, jak trpí zvíře, i kdyţ o tom často vypráví a píše. Vím jenom, ţe jsem zkoušel strašně, nejde to ani vypovědět. A pak by tomu ani nikdo nevěřil, lidé nechtějí slyšet o této nemoci, protoţe se jí moc bojí.

Kdyţ mi bylo líp, myslel jsem na to, co bylo v ţivotě nejkrásnější.

Nemyslel jsem na lásku, ani na to, jak jsem se toulal po světě.

Nemyslel jsem na noční lety přes oceány, ani jak jsem hrál kanadský hokej v praţské Spartě. Chodil jsem znovu k potokŧm, řekám, rybníkŧm a přehradám na ryby, uvědomil jsem si, ţe právě to bylo to nejkrásnější, co jsem na světě proţil.

Proč to bylo nejkrásnější?

Nedovedu to přesně vysvětlit, ale pokusil jsem se to povědět touto knihou. Vím, ţe jsem vţdycky nevzpomínal, kde jsem jakou rybu chytil a kolik měla od hlavy aţ k ocasu, ale vzpomínal jsem na všechno, co bylo s rybami spojeno. Především jak jsem za rybou šel 88

anebo jel. Na Ţelivce jsem jezdil na rozvrzaném kole na pstruhový potok v době, kdy lidé ještě spali. Všechno bylo jak v obrovském přírodním divadle. Tráva a pole se třpytily v rose, zpívali ptáci a u lesa se pásly srnky, které mě uţ znaly. Kdyţ jsem dojel k tomu krásnému potoku, byl jsem pln pokory, nabral jsem si do dlaní vodu a chtěl jsem se pokřiţovat k bohu, ale nikdy jsem to neudělal.

Vzpomínal jsem na zastrčenou přehradu nad Janovem, kde jsem se svou mámou Hermínou chytal pstruhy veliké jak kapry a voda byla zelená jak tráva na nebeské louce, o které jsem snil.

Nejvíc jsem myslil na Křivoklátsko. Na Nezabudický mlýn a jeho stálé světýlko, které tam zářilo pro pytláky i pro četníky. Myslel jsem na tajemné úhoře, kteří tudy táhli celí posedlí se svýma malýma hadíma očima na pouti z moří a oceánŧ. Zajímavé bylo, ţe mnohé z mého ţivota zmizelo, ale ryby v něm zŧstaly. Byly spojeny s přírodou, kde neposkakovala směšně škubavá pouliční tramvaj civilizace. Dnes uţ vím, ţe mnoho lidí nejde jen za rybou, ale chtějí být sami jak v dávných dobách, chtějí ještě slyšet volání ptáka a zvěře, chtějí slyšet padat podzimní listí. Kdyţ jsem tam tak pomalu umíral, viděl jsem především řeku, která v mém ţivotě znamenala nejvíc a kterou jsem měl rád. Měl jsem ji tak rád, ţe dřív neţ jsem začal chytat, vzal jsem její vodu do mušle dlaní a políbil jsem ji, tak jak člověk líbá ţenu. Pak jsem si zbytek vody vchrstl do obličeje a seřídil jsem prut. Přede mnou plynula řeka. Do oblohy člověk vidí, do lesa pohlédne, ale do pořádné řeky nevidí nikdy. Do pořádné řeky lze nahlédnout jedině prutem.

Kdyţ jsem někdy seděl u zamříţovaného okna a takhle ve vzpomínkách rybařil, bylo to aţ bolestivé. Musel jsem s krásou přestat a myslel jsem na to, ţe na světě je také špína, hnus a kalné vody, abych přestal touţit po svobodě.

Konečně jsem došel k tomu pravému slovu: svoboda. Rybařina je především svoboda. Jít celé kilometry za pstruhy, pít vodu ze studánek, být sám a svobodný aspoň na hodinu, na dny, anebo dokonce na týdny a měsíce. Svobodný od televize, novin, rádia a civilizace.

Chtěl jsem se stokrát zabít, kdyţ uţ jsem nemohl dál, ale nikdy jsem to neudělal. Snad jsem v podvědomí touţil ještě jedinkrát políbit na rty řeku a chytat stříbrné ryby. To rybařina mě naučila trpělivosti a vzpomínky mi pomáhaly ţít.

* * *

89