Slezské písně

Petr Bezruč

PETR BEZRUÈ:

SLEZSKÉ PÍSNÌ

ÈERVENÝ KVÌT

Za temným oknem, v kvìtníku sivém, hrubý a ostnatý mraèil se kaktus.

Jednoho jitra

èervený z lodyhy vyrazil kalich, èervený kvìt.

Byl u nás básník, co jiné mìl oèi, co mìl rád vonné a nádherné rùe.

Distichem zvuèným

pochválil rùi a odsoudil pynì ten rudý kvìt.

Jsou due drsné, co samy ly itím, hroty a ostny je zalily vrchem.

Co mìly v srdci?

Kvetly-li jednou a kvetly-li v noci, rudý byl kvìt.

HANÁCKÁ VES

Domky na patro jak øady bílých ptákù sotva vánek lehkým dechem omí.

Ticho jde jak krev Hanákù

voda Romí.

Na svých gruntech tkví sedláci klidní.

Dobrý císaø, ten ije ve Vídni, Nìmci pod horami, v mìstech idé.

Èerné lány øepy jak pruh smoly ; rusovlasé dìvèe kope v poli,

ví, e jednou mu si pro nì pøijde.

uhaj z Hané práce hledí a dbá, ani v díle prahne po dìvue,

ví, e ena raz za práh pøiklue, tøi dny a tøi noci bude svatba.

Hrubý sedlák, osmahlý a rudý,

trochu pyný proti mìstským lidem, nikdy ze své neuhne ti pùdy.

Jak,

jak jest jinak pod Beskydem!

KYJOV

Ej, ztepilí uhaji v èimách vy, ej, dìvèata v suknici rudé,

vdy veselo bývalo v Kyjovì,

vdy veselo v Kyjovì bude.

Tak jako to táhne z vonných rév, tak jako ty kypí, má sloko,

tak hoøí, tìch ohnivých Slovákù krev, tak ret pálí a srí oko.

Kdo chce nás bít,: kdo chce nás urazit?

My nevíme o pánu ádném,

jak vesele dovedem ít a pít,

tak vesele na poli padnem

PTENÍ

Domky má luté a chudobné,

vidím a vidím, e v Ptení

po skromnu horáci dýchají,

e zde ji Hanákù není.

Hleï, mezi domky je kopeèek,

travnatý, nenáhlý, nízký:

zámeèek se ètyrmi vìkami

ve støedu tiché té vísky.

Na vrku slívy a katany,

lípy a po kraji borek.

Zámeèek kníecí? Ne, to jest

pijáka-sedláka dvorek. .

Trhliny ve zdech a pavouci,

do zkázy vecko to chvátá,

døevìný plot kolem dokola,

døevìné kolny a vrata.

Kdyby tak jiskra sem zalétla,

pomoci zámeèku není,

chudobný aluje bídu svou,

vidím, es zámeèek z Ptení.

Pøed èasy øinèely meèe zde,

poháry do kuropìní,

odtud jsi do boje vylétal,

rytíøi Jeníku z Ptení.

Dnes je ve pusto a rozbito,

smutnì tu stojí a vzdychá

ve støedu hlinìných chaloupek

zapadlá panská ta pýcha.

Doèkám a doèkám se jedenkrát,

aby smích táhl po líci

nad pádem toho, co vradil nás nahoøe nad Ostravicí?

PLUMLOV-I

Èerný bor utíká s kopeèka,

iroké jezero pod ním,

nad vodou létají rybárky,

podobny plachtám jsou lodním.

Hradisko sivé a vysoké,

na pøíkré vyhnáno skále,

dnes tam jen Themis promlouvá

ve jménu Boha a krále.

Zámek je úzký a hrozivý,

nestvùrné podivné rysy,

drahému pánu jej stavìli

oddaní sedláci kdysi.

Tak jak jej do výe vyhnali,

biè jim hrál pøi práci notu,

tolik do základù prosáklo

prolité krve a potu.

Èí je? Kdo jiný ne Liechtenstein, Moravy pán z pólu k pólu,

nìmecký grof, zde dost kavalír, nesáhl na nai kolu.

Tam v mojí vlasti je velký pán, mnoho má hutí a dolù,

kdy u nám sebral pùl ojèizny,

proè by nám nevzal i kolu?

A jak to u nás tam vypadá,

kde stojí cizácká kola,

chránìná grofem a zákonem,

výsledek do nebe volá.

Moná e jednou i Liechtenstein!

(O panské zvùli ten mur ví).

Plumlove.

Z cizích kol na Slezské

chachaøi rostou a .

PLUMLOV - II

(F. ERNESTOVI)

Tisíc lidí v ití zøel jsem,

zapomnìl jsem docela,

ale Tebe stále vidím,

jak Ti padly do èela

èerné vlasy na Plumlovì,

jak pod nimi myky dvì

(tak to byly malé oèi)

dívaly se opilé.

Prchlého jsem mládí vzpomnìl : èas spìl letem sokola,

a dvì noci a den celý

ly poháry dokola.

Sám jsem, nemiluji lidí,

struna v srdci doznìla,

ale chtìl bych, by Ti padly

èerné vlasy do èela,

èerné vlasy jednou zase,

by pod nimi myky dvì,

tak jak tenkrát na Plumlovì,

dívaly se opilé!

MAKARNÍ PLES

V únoru nikdy jsem ze sebe nerobil blázna: mùj ivot tich byl jak pùlnoc a teskný jak záøí.

astnìjí národ nech karneval miluje a zná, Tìín mi hledìl v kolébku - ty èti mi to z tváøí.

Makarní ples jednou oknem jsem zadarmo spatøil : Sokol a hasiè a v gázových ateèkách dìcko,

panìlka, Polka, s ní veselý kozák se bratøil, bohynì, andìlé, víly a èert ví, co vecko.

Mìsteèka hlavy tøi spanilé dcerky sem hledí: Èechy a Morava, - ta tøetí?. - plynou pospolu; to bude dìvèe z Tìínska?. Nu, to aspoò vìdí : rùovou sukni má a èernou k ní kamizolu.

V únoru nikdy jsem ze sebe nerobil blázna.

Mùj ivot tich byl jak pùlnoc a teskný jak záøí.

astnìjí národ nech karneval miluje a zná, Tìín mi hledìl v kolébku - ty ète mi to z tváøí.

Pod Lysou dìvuchy... uzdu jsem vzpomínkám pustil -

chvìly se zimou a pøed okem ohnivým ida.

Do týdne bude ty metlou...v zem oèi jsem spustil,

nemìly prsù a se rtù jim plakala bída.

PAPÍROVÝ MOJL

Ten ráz na pravdu jsem neudeøil :

alost jejich nesklonila íje; to jen britský fantast-básník vìøil a na racu skládal elegie.

Z Polské pøíjde id k nám pod Beskydem, za pìt rokù ves má - napøed víme -, kdysi ebrák, nyní oøe lidem,

u vech dìvuch má ius noctis primae.

V nìmé zlosti zaskøípeme zuby.

dìvèe, mue, dìdinu id skoupí; a kdo za to, e jsme jako duby, na eny a na peníze hloupí?

Jedna spøe a pøece názor mìním : osud smýkl jím, jak kosa klasem; u tak bývá. S Boím doputìním pøiskøípne èert Hebrejce ta èasem.

Tak pøemýlím a je závìr blízký.

kdy tak pán svých vyvolených chrání, pøes svùj køivý nos a hrubé pysky, pøísahal bych, nebyl idem ani.

Kdy od mìsta dolù pùjde ,k jihu, den co den tam ida potká s mìchem , dej mu krejcar, zahodí jej v mihu,

dej mu papír, chopí se ho spìchem.

Den co den jde pøíkopem a travou, z bláta papíry pozornì loví,

ète a tøese kudrnatou hlavou,

øíkají mu Mojl papírový.

V zimní noci el jsem k mìstu nìmý.

Bùh mne.....!? Kdo si na milníku hoví?

(deset minut krèma pod olemi!) Snìhem zalit Mojl papírový.

Èeká, a tì zítra chodec sundá, bídnou koøist havranù a liek ?

Modlí se? Dbal kdy pán vagabunda?

Vzhùru, ide, pùjdem na kelíek!

enkýøi, dej k ohni tu lavici : nech se na ní suí, si pohoví

ten, jeho jsem nael na silnici: to host vzácný, Mojl papírový.

Synku, jak chroust zmoklý .sedí vìru, kdy umdlené se stran svìsil krovky: co bys pil? Vak ví, my ze severu napijem, se nejspí kontuovky.

Vypij, Mojle, jak první láska sladká, jde z ní prvosenky pøídech, hoøká jest jak beznadìjná láska, vonná jest jak sosna na Beskydech..

Ostrá jest, jak zuby horské pily, zatøes jí a perla, k vrchu vyjde, jasná, e by, bozi sami pili,

Mojle, pij, ach, dr krok se mnou, ide!

Kdo se na svìt pøes kraj sklenky dívá; celý se mu rosou v máku tøpytí; vecka alost v jeden úsmìv splývá...

a co, ide, poví o svém ití ? .

Blázen jen své hoøe vypravuje, vodka høeje a pán idùm pøeje, s Mojlem prodlí, Mojla vyèastuje, vecko povím - pán se nevysmìje.

Jednou, pane, Bùh vám k milování druku varnou daruje, vak víte, jednou z ruèky vypadne jí psaní. . .

jak, vy, pane, jak s ní naloíte

Nedá, ide. Té ráz zaplakala

ve mnì láska, - dým jsem pustil z smotku; -

mìl jsem dìvèe rád. .. jinému pøednost,dala, a dva roky, ide, pil jsem vodku. .

Co hoøkého kdy se itím tkalo, leckdo eptal ve sluch slova lisí, ale nic tak cestou nedojalo :

soucit kmitl blázna toho rysy.

To já, pane. . .to já . . .a ju ústil do kelíka hoøký motýl bolu :

Hleïte, Mojl zase skoènou spustil -

homerský smích zaznìl ode stolù.

Utkvìl jsem na první krásce zrakem; a kdy sliènou vezme sobì enku, u jsi zabit jak Goliá prakem, jak kdy ruèí za velikou smìnku.

Lépe brkem brousil ernov mlýnský, neli vìøit enì milující;

naè ses enil? Chy do zubù rýnský, .

chce-li eny, a ba po silnici.

Miloval pán enu kdys? Stín prvý noci rájem byl mi a do rána,

ve dne za kmit jeden sladký brvy byl bych snesl cedry jí s Libana.

Kdo zná kvést jen v stínu slièné masky, hleï, ten bìí za bludièkou v èervnu: vsadil ivot na sedmièku lásky, .

blázen jest a patøí na lucernu.

Patøí tam. A jednou... jednou. . . pane, lístek ztratila : nu, co tam stojí ?

Svìt se toèí se mnou, z øádkù vane vlastní hanba, vina eny mojí.

Nevìstko, ji mít kdo chtìjí, mohou!

Èepel padla v lebku ranou hromu: datlík s rudou èapkou u mých nohou má je ena... nosem smál se k tomu.

Déle ils - ví, jak se vìci dìjí : listem bøem, Bùh temným mluví hromem; z lidí ti, kteøí se nosem smìjí, vdy se smìjí nad spáleným domem.

Vítr zadul, odnesl to psaní;

sbìhli se a odvlekli mne z domu : zabil vìrnou nevinnou svou paní -

zbláznil se - dodali moudøí k tomu..

Tichý blázen ! - Pustilo mne èasem hlupcù soudcù a lékaøù plémì;

list ten hledám. .. bloudím. . . svìtu já jsem potrhlý id... co pán øekne ke mnì?

Bos nech, chud nech, mlád kdys, motýl tìstí drí se tì jako ole strouhy;

v podzim ití v sluch ti zaelestí hoøké sny, vzpomínky, marné touhy.

Tak èi tak buï. Pij. Jak tobì vèera,

lápne mnì na íji osud pøítì; tìko ít od jitra do veèera,

jednoho nám nebýt útoèitì.

Tomu na týl lehlo jarmo kmene,

tomu ena ivot otrávila, toho bolest jak biè konì ene -

vodka, bratøe, sladká vodka zbyla !

JEDNA MELODIE

Èasem patné vere píu,

na tìstí mne ètou jen málo,

v polozhaslý plamen dýu,

tøeba se mi panstvo smálo.

Èasem tichou píseò zpívám,

odpuste mi patnou notu,

èerný horník v práci bývám

od soboty po sobotu.

V bouønou dobu, kdy jez huèí

idejí a fantasie,

jednotvárným tónem zvuèí

jedna u mne melodie.

Z lidu mého jeden drak tyl,

jedna pìst mu hrdlo svírá,

a z mých verù jeden daktyl,

jeden smutek ve svìt zírá.

Lehký jamb po Labi skáèe,

spondej Hanou, kráèí s klidem, mne stále daktyl pláèe

jako almaj pod Beskydem.

Jeden bìs mùj národ hlídá,

jeden kat mu hlavu sklání,

pod Beskydem jedna bída,

jedno dlouhé umírání.

Èasem zní to ve sluch hranou,

jak bych stál nad bratra rovem; jak kdybych el Modrou stranou Huèínem a Beneovem.

Jednou skoènou hrát vám budu.

Snad to bude píseò jiná

marno, u zas smutnou hudu,

protoe jsem od Tìína.

V Belgii kdy Frankù despot

s Britem v boj se srazil rudý, skotský, pluk møel avlí vespod, dudák hrál jim k tomu v dudy.

To jen tak jsem zpíval málo,

to jen tak jsem pìl svým lidem, by se nám to umíralo

líp za hudby pod Beskydem.

JEN JEDENKRÁT

U nevím, kdy a kde

jsem slyel jednou vypravovat povìst.

Kdes na severu zemì

je smutné údolí, sevøené vrchy.

to teskné jest a temné,

neb ádný den tam nezasvitne slunce.

Tam teskný ije národ

u vìèném Snìhu v zaèouzených jurtách, kol ohnì sedí mui,

jim zlata draí bývá kadé slovo, za nimi teskné eny,

a vzad se tisknou v koeiny dìti.

Tu nevím, jak se stalo,

èi snad se vymkla ze své dráhy Zemì, v den jeden svitlo slunce :

a celý národ, podìený záøí,

vráz prchl v èerné jurty

a balvany zavalil kadý východ a tváøí klesl k zemi,

k démonu neznáma posílal prosby, by etøil jejich ití.

A zatím venku

sluneèná záøe sehla vìèné snìhy a pùda nedotknutá

pode rty slunce dala fial kvìt.-

Bùh sluneèný kdy vidìl

to mrtvé ticho a bázlivé prosby,

údolí pøeel

a nikdy víc v tu nepohledìl stranu. -

A kdy strach pøeel,

a ze stanù se odváili lidé,

vidìli vlahou zemi,

kvìt neznámý a vùni fial èili, a zøeli, e se dobrý Bùh

na nì podíval, jimi uraený,

a poznali v své dui,

e nikdy den ten nevrátí se zpátky, tu smutek hlubí ití

vráz schýlil hlavy zasmuilých muù a íje teskných en,

a v dvojnásobném dále ili smutku, neb cítili, e jednou

jas ití el kol jejich mraèné zemì, a jejich pøeel vinou

a víc se nenavrátí!

*

Jen jedenkráte kolem mne la láska.

Vlas èerný padl k pasu,

a sladkým hlasem hovoøila ke mnì:

Vy dobrého jste srdce,

a s vámi bude astna kadá ena

a krátký plachý pohled,

jen více dìl ne její sladká slova, je øekla sladkým tónem,

jak mluví se v mé vlasti u Tìína;

el s její øeèí !

A já, jen dávno vypil

a v hoøké kvasnice ivota èíi a z knihy ití bílé vyrval listy, jsem øekl drsným tónem,

tak jak mluví dav èerných muù hore tam pod Ostravskou plání :

Bez konce, sleèno, s oným pùjde tìstí, jen bude vaím muem,

vak na strom zvadlý nepøipínám rùi.

Já jsem ji miloval, ona se mi vydala !

Vyhasl mùj krb, v srdce lehly stíny, a smutek bez konce mým táhne itím, kdy vzpomenu si èasem,

e sladkým krokem kolem mne la láska, a já pøirazil dveøe svojí chaty, a nikdy více se nevrátí zpátky!

ONDRÁ

Hasly hvìzdy, bylo k ránu,

do mrakù se Lysá zdvihla,

v dáli vìe Ratiboøe,

TATRY obzor zastínily,

kosi zdvihli píseò v sosnách,

el jsem dolù do Frydlantu.

Cestou velký stín se mihl.

Znám ty oèi, co se svítí

jak elezo rozputìné;

znám ty pocuchané vlasy,

jak èetyna pøes kmen bøehù;

znám ty hrubé, tìké ruce,

co se o kyj podpírají:

Odrá s Lysé - bratøe Ondro!

Velikán se zakaredil,

hned se Lysá pomraèila,

kosi v sosnách dozpívali,

mraky srazily se k bokùm.

Co tu skoro zrána robí?

Té tys jeden z cizích chlopù.

co zelené aty mají,

co dìvuchy vyhánìjí

a co cizí øeèí øondzum,

èert sám v mé je nasel bory?

Bratøe Ondro, z tvé jsem krve, z tvé ojèizny od Tìína,

já písnièky tiché zpívám.. .

A co národ, nezpívá u ?

Vyhynuly nae písnì,

dìvue se zalkne v hrdle,

zlým kdy okem ti ji zmìøí,

co zelené aty mají

a co cizí øeèí øondzum,

èert sám v tvé je nasel bory !

Jediná nám zbyla píseò

a to: ol, ol, ol mi bede. ., Pobrali nám nae koly,

pobrali nám nae hory,

salae nám pohubili...

Po zákonu tak se dálo ?

Po zákonu, bratøe Ondro!

A kdo dává cizí koly?

Ten, kdo bohat, kdo má hutì,

Po naemu po dìdinách

potichu gorali øondzum,

ale v hutích cizí mluva,

a pro ty se koly staví. . .

Po zákonu tak se dìje?

Po zákonu, bratøe Ondro!

Po naemu slovo boí

jetì slýchat na Borové,

jetì zazní v Janovicich,

ale pero paterkovo

nesmí psáti po naemu

:ví, kdo pánem je ve Frydku

a kdo pánem ve Vraclavi?

Po zákonu tak se dìje?

Po zákonu, bratøe Ondro!

Ve Frydku nás podávili,

kdekdo zapøel svoji mluvu,

jako jednou zradil Jurá . . -

Po svìdomí tak se dìje?

Po svìdomí, bratøe Ondro !

A ju nevím, jak to bylo.

Smích se trhl knírem Ondry,

divný smích a nekoneèný,

(hora hoøe vracela jej,

hora s hory chytala jej),

smích té matky v øecké báji,

kdy jí padlo sedm synù,

kdy jí sedm dcerek padlo,

smích jak by to od sta rackù

Paskovskými nad rybníky.

A já jsem se zasmál také.

Myslím, e se cosi trhlo

tichým smíchem v boku Lysé,

vìènì tiché, mlèelivé,

zkamenìlé slzy oné

národa porobeného,

co se dívá pøes sto rokù

na ten útisk pøi Beskydu :

jak se smìje horská matka,

kdy chlop v tmavých dolech zhasí.

kdy chce ivit sedm ptáèat,

a kobzole dávno doly:

dìtem dávnou poví báji

za kobzole o Ondrái...

MOTÝL

Pøes Smrky, bøehy, pøes haluze jedlí lehounký vánek se skøivánkem zvednul: pøes øeku vzpomínek lod¡ky snù bøedly, motýl mi na ruku sednul.

Láska jsi, tìstí jsi, slièný motýle?

Odle, bys uhaje, dìvuchu zdobil na èerné kadeøi, na ruce bílé. . .

co bych já, co s tebou robil?

NÁVRAT

Po letech, po letech v rodnou mou ves vrací mne ivota pøíval.

Mùj krok, krok dìvèete na prvý ples, hoøelo slunce, kos zpíval.

Ten starý kostel a ten èerný les, domky se pod strání hrbí,

pod brvou roztála vzpomínek rez, na øece ty staré vrby !

Pøijdu jen; nevím, kam nohu bych nes, do cizích rukou grunt kles ná; nehryze ? Ach, tys-je Dombrovských pes !

Vid,synku, e mne u nezná?

Zdráv faráø? Zdráv rektor? Kadý mne bil, býval jsem èertovo kvítí;

zdráv starý grof je-li? Byl Nìmec, byl, v pokoji nechal nás íti.

V drahou mi kolu zøím, pod okna rám, srdce se zachvìlo v køeèi :

dìti, ty dìti, ty modlí se tam protivnou panskou mi øeèí.

Utíkám k høbitovu. Co jsem mìl rád, døíme tam, - ne v dui mojí;

co jsem byl v cizinì, kdo el v zem spát,

polský køí v hlavách mu stojí.

V portále zámku vryt dravý je pták, zobákem rovná si pero.

Kdo koupil panství, a èí je to znak ?

Mrtvi jsme. Hled, markýz Gero.

est idù v dìdinì,burmistr id, barevna lutá u øeky.

Tak klesl hluboko, Pane, ten lid,

e jsi ho proklel na vìky?

Jetì otázka : ta nechtìla ven, jak by kol íje la smyèka,

jak by mi dávila poslední sen : zdráva-li... górna Maryèka?

Milý byl v cizinì. To zaprosil bohatec, jakých poøídku;

pravda, e od rána do noci pil, mìl z èeho, ten barvíø z Frydku.

Ze vsi el selý a sehnutý mu, ret se chvìl, v brázdu se díval.

Za hory slunce se sklánìlo ju, vonìla zemì, kos zpíval.

Selý mu, sehnutý z dìdiny el, v dui al hluboký nese;

v komické vrásky tváø nabranou mìl, vydr... a sám bude v lese.

KANTOR HALFAR

Byl to synek jako jedle,

byla na nìj pyná máti,

ale karedou mìl chybu :

tu, e nechtìl poslouchati

tìch, kdo vládli pod Lipinou.

A kdy tak se kantor spustí. ..

ví, jsou høíchy v katechismu, co se nikdy neodpustí.

Leta táhnou, vlasy øidnou

jako listí pøed jesení.

Halfar poøád za mládence!

Pro Halfara místa není.

V krèmì zazní skoèná hudba.

Právì v kapli dalo slovo.

èi by mìlo deset rokù

èekat dìvèe Halfarovo ?

Pøijdou páni: kola polská!

Burmistr v klín ruce sloí.

Ale vzpurný Halfar uèí,

jak mu káe zákon Boí.

Tich po mezích chodí kantor,

bez úsmìvu, bez mylenky,

v krèmì v noci sám za stolem

hledí k zemi, hledí sklenky.

V horký veèer, na klekání

kdy se jednou ve vsi zvoní,

vrazí dìvèe v èernou jizbu :

kantor visí na jabloni !

Bez modlitby, bez slzy ho,

jak pøi høíné dui jisto,

v roh høbitova zakopali,

a tak dostal Halfar místo.

SETKÁNÍ

Na øemeni lankasterku,

za klobouèkem sivé pero,

v srdci lesa borového

tak mne potkal markýz Gero.

Polské knìze dal do fary,

èeskou kolu ponìmèil mi.

Odpoèinul, drahou puku

povìsil mezi dva jilmy.

Prokletý vrah mojí mluvy!

(Ale horskou rád má dcerku.)

Dvacet krokù stál ode mne,

doma nechám lankasterku!

70.000

Sedmdesát tisíc je nás

pøed Tìínem, pøed Tìínem.

Sto tisíc nás ponìmèili,

sto tisíc nás popoltili,

v dui padl svatý klid:

kdy nás zbylo sedmdesát,

tisícù jen sedmdesát,

smíme ít?

Sedmdesát tisíc hrobù

kopají nám pøed Tìínem.

Èasem nìkdo k nebi vzlykne,

pomoci se nedovolá,

cizí Bùh smích ve tváø støikne, tupì díváme se v davu,

jak nám k palku kladou hlavu, jak vùl na poráku vola.

Markýz Gero tak je bohat:

dej nám beèek sedmdesát,

beèek tisíc sedmdesát!

Poly se, ti ponìmèíme,

poly se ti popoltíme,

zahøímají ústa sterá:

Hore - hej ! - markýze Gera !

Ale prve neli zhynem,

nech se zpijem rudým vínem,

robka s dcerkou, chlop se synem pøed Tìínem, pøed Tìínem.

KONIKLEC

Bylo z vesny, èasnì z vesny.

A do Vídnì po práci

smilovská dìvucha táhla

po mém boku ke taci.

Jarní teplé slunko táhne

horskou strání kamennou,

fialové zvonky stonky

ty chlupaté vyenou.

A na kopce vzhùru bìí,

pìina, nepìina,

trhali ty prosté kvítky

idé, kupci z Tìína.

Jeï, dìvucho! Na Sasùvku

vraceli se kupèíci,

po nich kvítí utrené,

zalapané silnicí.

DVA HROBNÍCI

Z Baky zajdi do Tìína

a z Tìína pod Lipinku.

Snad se cosi udá vidìt,

co jsem èasto vídal, synku.

Já chudobný goral z Beskyd

chodil v parnu, v zimní, slotì.

Vidìl jsem dva velké pány

za hrobníky pøi robotì.

Plni zlata, bièe v botech,

na otroky v ruce jarmo,

jed a slinu na nás na rtech :

nejste many Gera darmo !

Jak se nièí koukol rudý,

co v obilí zlatém bují,

koho poøád bijí rýèem

koho poøád zahrabují?

Nechce zhasnout - a pøec mìl by, kdy se trápí páni, tací

pøi robotì s bídným chlopem.

Kdo vás najal na tu práci?

il bych bohat jako Midas,

bez starosti jako negr,

jenom umìt národ lapat,

jen mít jméno?

Chodil bych jak krásné jitro,

jako ,kos bych sobì hvízdal,

jenom dret nás za hrdlo

a mít jméno?

Tìká mluva naich dìdù!

Neumí dva rýmy øíci.

Snad je najde porobená

haluz tam za Ostravicí?

DÌDINA NAD OSTRAVICÍ

Jak kdy pøed dlouhým a lutým tím murem,

- blesk hoøe bil v otce a rozrazil matku, zoufalá ena na zeï klesla skráni,-

vlekl jej, padlého obránce mìsta, surový Øek :

jak kdy pod kopytem øímského jezdce, døevìným títem a kamenným mlatem máchaje darmo vstøíc oceli tìké, v prach klesl barbar :

jsme do prachu klesli a hryeme zem.

Grofe ze zámku ! Byl ,krásný to jezdec, s vlajícím chocholem, blýskavohelmý?

Grofe ze zámku !

Já za pluhem el jsem,

grofe ze zámku, tys kolem mne jel.

BLENDOVICE

Blendovským høbitovem jednou jsem el, polské jsem poèítal køíe.

Nech moravský lid, knìz polský tak chtìl, bude tak do nebe blíe.

Noc táhla. Polák od východu dul, sníh padal a mrzlo lítì.

Co vidím ? Èerstvì hle kopaný dùl a pøi nìm plakalo dítì.

Sepjalo ruèky : Pojï za dìckem sem, ne bude snìhem zaváto!

- Co plete, co tøetí? - Tvùj synek jsem, Bezruèi Petøe, mùj táto !

Ké by tì zadávil èerný bìs sám, chacharèe, ztra se v noc temnou!

Co na svìtì jsem - já eny nemám milenka nespala se mnou.

al moje máma - tvùj ,slezský jsem lid, tesknota, bída mé potky!

Dlo boga svientego ! zaèal jsem klít, tak jsem se napil té vodky?

Pøes zeï jsem skoèil jak bázlivý pes, kdy nad ním fièí knut volský.

Do hrobu èerného mùj synek kles, jeden víc pøibyl køí polský.

TOONOVICE

Z Frydku el jsem do Tìína.

V srpnu bylo, teplo bylo,

na silnici nadeel jsem

umné dìvèe z Toonovic.

S Panem Bog, devuka varna.

,,S Panem Bog, deó dobrý, pane.

Z kuñ, kaj ide?. Do fabriky do Æeina z Toonovic.

Do pìruna, jaks-je varna,

jaké oèi, jaké renèky!

Po falenu pán mi øondi.

Yn po pravu. A èís-je ty ?.

Bystroñova z Toonovic.

Tys-je Polka? Ni, Moravka.

Vyhrnulo bílé zoubky,

zle se na mne podívalo

varné dìvèe z Toonovic;

to jen u nás rektor Polák,

ten nám dává polské kníky,

ale my jen po moravsky

øondimy, co z Toonovic.

Folvarkem øeè nae znìla,

Harasovských, Toonovských.

Dávno tomu. Cizí øeèí mluví dnes Tluk z Toonovic.

A se zase ve vlast vrátím,

pùjdu z Frydku do Tìína,

pøejdu Dobrou, Vojkovice,

pùjdu kolem Toonovic.

Pùjdu kolem polské koly,

polské po dìdinì pùjdu :

vzpomenu, jak zlobilo se,

kdy jsem se ptal, je-li Polka,

varné dìvèe z Toonovic.

DOMASLOVICE

{KNÌZI JANU JEÍKOVI)

Ne na nás to pøijde hoøe,

ne padneme v polské moøe,

ne nám na íj vloí

polské jho páni z Tìína,

pros Ty za nás Hospodina,

sluebníèe Boí !

Ne z en za noc jednu zrobí

beze ptaní polské roby,

neli synkùm vloí

v ruce polské slabikáøe,

pros Ty za nás u oltáøe,

sluebníèe Boí!

A ne pluh nám z ruky padne,

ne nás posledního za dne

pod køí polský sloí,

nech moravské almy vzplanou

nad mohylou nasypanou,

sluebníèe Boí!

MARYÈKA MAGDONOVA

el starý Magdon od Ostravy domù, v bartovské harendì veèer se stavil, s rozbitou lebkou z ní vyletìl ven.

Plakala Maryèka Magdonova.

Vùz plný uhlí se v koleje zvrátil.

Pod vozem zhasla Magdonova vdova.

Na Starých Hamrech pìt vzlykalo sirot, nejstarí Maryka Magdonova.

Kdo se jich ujme a kdo jim dá chleba?

Bude jim otcem a bude jim matkou?

Myslí, kdo doly má, má srdce také, tak jak ty, Maryèko Magdonova?

Bez konce jsou lesy markýze Gera.

Otcové kdy v jeho pobiti, dolech, smí si vzít sirotek do klínu drva, co praví, Maryèko Magdonova?

Maryèko, mrzne a není co jísti...

Na horách, na horách plno je døeva.. .

Burmistr Hochfelder vidìl tì sbírat, má mlèet, Maryèko Magdonova?

Cos to za enicha vybrala sobì?

Bodák má k rameni, na èapce peøí, drsné má èelo, ty jde s ním do Frydku,

pùjde s ním, Maryèko Magdonova?

Cos to za nevìstu ? Schýlená hlava, fìrtoch má na oèích, do nìho tekou hoøké a ohnivé krùpìje s lící, co je ti, Maryèko Magdonova?

Frydeètí grosbyrgøi, dámy ze Frydku jizlivou budou se smáti ti øeèí, ze síòky uzøí tì Hochfelder id.

Jak je ti, Maryèko Magdonova?

V mrazivé chýi, tam ptáèata zbyla, kdo se jich ujme a kdo jim dá chleba?

Nedbá pán bídných. Co znìlo ti v dui po cestì, Maryèko Magdonova?

Maryèko, po stranì ostré jsou skály, podle nich, kypí a utíká k Frydku

umivá, divoká Ostravice.

Slyí ji, rozumí, dìvucho z hor?

Jeden skok nalevo, po vem je, po vem.

Èerné tvé vlasy se na skále chytly, bílé tvé ruce se zbarvily krví, s Bohem buï, Maryèko Magdonova!

Na Starých Hamrech na høbitovì pøi zdi bez køíù, bez kvítí krèí se hroby.

Tam leí bez víry samovrazi.

Tam leí Maryèka Magdonova.

BERNARD ÁR

Z Frydku je Bernard ár. Proto svùj zapírá národ

- Bernard or.

Má rád svoji enu, má rád svoje dìti, do kostela chodí a nedìle svìtí, k dobrému vede vede svùj kmen, dbá, aby prokletých pariù øeèí dùm nebyl znesvìcen,

jí aby nemluvil krom pacholka tvor, tak to porouèí

Bernard or.

Z Frydku je Bernard ár. Proto svou zapírá matku

- Bernard or.

Kdy hosty do domu si k hostinì pozve, ven z domu s matkou! Ráda se ozve prokletých pariù øeèí

nemluví, neumí lepích øeè lidí, do krve Bernald or za ni se stydí : èi vìènì ít bude, èi vìènì znìt bude prokletých pariù øeè

v domì na rynku, kde ctností je sbor, a kde je pánem

Bernard or?

Zlý host pøiel do domu. Na loi zmítá jím horeèka tìká a fantas ho chystá,

nadarmo muové moudøí jej léèí, u loe ena a dìti mu kleèí

(na dvoøe matièka pláèe);

v horeèce prokletých pariù øeèí zpovídá, louèí a modlí se chor Bernard or.

Zvoní a hlaholí frydecké zvony, do zemì spoutìjí rakev,

a øeèí panskou modlí se sbor.

Køí øeèí panskou le mrtvého slávu, po skonèené pouti tam mdlou sloil hlavu Bernard or.

Kdo vzadu to stojí a pláèe a kleèí u hrobu, pánù kdy odeel sbor?

Tichounko modlí se bázlivým rtem matièka prokletých pariù øeèí, (nemùe jinak, není to vzdor, nemluví jinak, kdo z Beskyd a z hor !)

aby se nevzbudil, nezlobil v hrobì její syn døímající,

Bernard or.

PÌTVALD

Z Poremby Dombrovský Petr se dal, dìvucha bìela pøed ním.

Gero jel z Pìtvalda, a kde kdo stál, mikem v prach sklonil se jedním.

Koníky èerné viz, kopyt sly buch, zlacená uzda, hleï, svítí.

Pùl kroku jetì a zachraò tì Bùh, mohlo po dìvèeti býti.

Dombrovský k dìvue - krev prchla z il -

pøiskoèil, v náruè ji zchvátil, panský biè hluboko v líce se vryl, Petøe, co abys ji vrátil ?

Uhni, ve Frytátì byla by zlá, uhni, buï tich jen a krotký!

Krvavá rýha ti do due plá,

Dombrovský, dost u je vodky.

Hodina pøijde, den, velký den, obzor je plameny zúen!

Zadrte konì! Pa krev, z vozu ven !

Dombrovský, vra, co jsi dluen!

DVÌ DÌDINY

Jak rád bych vás nazval jmenem, mé dìdiny, èerné domky.

jedna je pøi Ostravici,

druhá leí za Lucinou;

v té se tmìjí èerné doly,

v druhé hoøí rudé hutì,

v obou jeden pán.

V obou najde cizí kolu,

cizí øeèí pozdraví tì

ty dìvuchy rusovlasé

a ti synci bystrých oèí.

Nikomu nic nerobíme,

stebla køíem nestavíme,

pána ctíme jako Boha,

proè nám berou nai mluvu,

proè nám vzali nai kolu ?

Boe, kdyby vstal tak Ondrá,

Boe, to by bylo práce!

Chodil bys ty po dìdinách,

chodil bys ty po Beskydách,

zatøásl bys temnou hlavou,

hrubým kyjem zamáchal bys

do daleka, do vysoka,

vyhnal bys ty cizí vrahy

mého lidu, mojí mluvy,

nestaèili utíkat by

z naich Beskyd do své Modré, èi tam dolù do Dunaje.

Boe, kdyby vstal tak Ondrá : Co to za øeè na holotách,

na holotách po Beskydách?

Co za písmo na tìch hutích,

kdo ty cizí koly staví,

kdo to chodí temným borem,

èi gorali vyhynuli?

Neptej se mne, bratøe Ondro, .

per do toho, bratøe Ondro.

rozbij jim ty cizí koly,

zasyp jim ty èerné doly,

rozboø jim ty rudé hutì,

vyeò tu spøe cizí z Beskyd,

nech u to má kaftan bídný,

nech plá zlatem vykládaný.

Per do toho, bratøe Ondro!

Posílám vám z dálky pozdrav,

mé dìdiny, èerné domky.

kdy jsem chodil mezi vámi,

tak mi bylo v srdci úzko.

A ty, macku, co to zpívá,

a èí jsou ty èerné doly

a èí jsou ty rudé hutì

a kdo je jich pán?

VRBICE

Pod Bohumínem, kde doznìla mých dìdù øeè, a mezi Hruovem, fabrika rudá kde dýme, fabrika panská, kde dýcháme tìko a ztìka, leí, má dìdino, s døevìným chrámem.

Zapadlé domky, kde na støechách mechy se plazí, ve ètyrech topolích na køíi Kristus.

Tak

vrazili v èelo mi trnovou korunu pøi Bohumínì, pøibili ruku mi v Ostravì, v Tìínì v srdce mne bodli, z Lipiny octu mi podali píti,

pøi Lysé nohy mi probili høebem.

Jednou, ach jednou ty pro mne si pøijde, ty dìvucho temných a bezlesklých oèí, co mák nosí v ruce.

Dál bude biè znìt, dál budou nás dávit, pod Bohumínem a v Hruovì, v Lutyni, v Bace, já to víc neslyím, co je mi po tom, co je mi po vem.

LIGOTKA KAMERALNA Vidìls voje poraené

na pochodu ustupovat?

Temnou nocí stráné ohnì,

bázlivé a teskné ohnì,

jako ruce fosforové

spínají se v tiché prosbì,

jak :bludièky po moèálech,

jak horníkù svìtla v dolech.

Boe,u je tomu dávno,

u to ani pravda není:

pod Godulou v zimní noci

mrzl jsem pøi stráném ohni :

díval jsem se tam k Tìínu,

vidìl jsem, jak vrah ná z Beskyd, velký, mocný, potmìilý,

dívá se na nae ohnì :

Brzo uhnou, brzo zhasnou?

Vzpomnìl jsem si, na Moravì

svìtlá voda v èernou padá.

Dvì hodiny, kde se sely,

na jih tiché mìsto leí.

Podávám vám z dálky ruku,

stejná ruka vás tam bije,

tak jak u nás po Beskydách.

Boe, co jsem chodù svìtem,

jedno zátí srdcem táhlo,

jeden odpor dýchal duí:

jsi-li. z mojí domoviny, rozumí mi, nenávidìt

jak já bude celý ivot.

Do ciziny odeel jsem,

pryè jsem uhnul od praporu,

jak pøede mnou tisíc jiných.

A dnes smìné písnì zpívám,

naøíká,to v mojí dui:

proè jsi uhnul od korouhve?

Po letech jsem pøiel zpátky:

ticho v noci jako zlý zbìh

zas jsem stanul pod Godulou.

Kde jsou nae stráné ohnì?

Rozhlíím se, tam na západ,

tam na západ v Dobraticích,

blýskají se dlouhou nocí

lak bludièky po baøinách,

jak horníkù svìtla v dolech,

jako ruce fosforové

nesmìlé a teskné ohnì.

Jetì ijem v Dobraticích?

ERMANICE

Vody jí nepodá ádná jiná,

ale je chudobná, nemá nic,

provarná dìvucha od Tìína,

dìvucha umná z ermanic.

Chudoba je moje domovina,

daruj mi ruku, nemám nic,

umná ty dìvucho od Tìína,

dìvucho varná z ermanic.

Neber jej, pøi beèce leí vína, propil by dui za mìsíc,

provarná dìvucho od Tìína,

dìvucho umná z ermanic.

Robota na trece : nosí vína

jim roba pobledlá, vzdychajíc : zná ji? Hleï dobøe: je od Tìína, Maryèka tvoje z ermanic !

Do vody dívá se a vzpomíná,

pøed lety jak slièná tváø zøela vstøíc : bylach nejvarnìjí od Tìína, kvíteèek lepý z ermanic.

CHYCENÝ DROZD

Mùj stryk byl ptáèíkem vánivým.

Chytal a prodával drozdy.

Pøes kvìten, èert panský zákaz cti, beskydské prosmýèil hvozdy.

Vybral ta støapatá ptaèátka,

kdy se jim kabátek zhustil,

sameèci dali se do zpìvu,

kaèky do svobody pustil.

Zestárl - potkám ho s ptáèetem: Jak jde øemeslo ? A spìchám.

Ni, to je koøist má poslední, toho si pro stáøí nechám.

Za mìsíc pøiel jsem do stryka.

Pták tich a váný jak baèa :

Stryku, to ptaèisko vysmyète,

nìzpive - bede to kaèa.

Mudroku, pod zobák podiv se,

jak se ten èerný pruh stáèá:

chce uèit starého ptáèníka?

Sameèek - nimo, e kaèa.

Po letech stryka jsem navtívil, sivý jak my ticho hledí

z dýmeèky obláèky vypoutí,

krotký drozd na stole sedí: sivý a tichý jak starý stryk,

váný a hrubý jak baèa,

stryk se za uima pokrabal :

Synku, mìls pravdu - je kaèa.

Do lesù nìlza víc. Ptáèátku

pohladil hlavièku jemnou :

Choæ ;kaæa, choæ mi nic nìzpive, nìch u tu doije se mnou.

Tak také doijí básníci.

Do svìta písnì ven polou,

smutek si nesou za výsluku

v samotu v budoucnu dolou.

SVIADNOV

I

Sviadnov, ves dìvuch, kde vonìly lípy, mlèely vrby, mlýn Jiøíkùv klapal, na stav se sápala Ostravice,

ohnì kde vzplály, kdy skoèila z Beskyd, hømìla v sluch v pøíboji frydeckým byrgrùm nae a nae ta Ostravice-co to za fabriku? Nevoní lípa, v oèi tvých dìvuch id pohledìl drzý, poskoè pryè, poskoè, má Ostravice.

II

Ví Bùh, e ten ráz dobrý král byl k lidu : svezeny stohy, sedí zrno v zemi, zoráno pole, teraz doba pøila, kdy mono porazit nepøítele.

Bílý Sviadnov nad zelenou vodou, Buzek-Rduch se louèí s mladou enou.

Ví, e zemì zase zrno vrátí,

ví, e koòùm dobøe na matali, pluh e drí - ale tìko bude, tìko nechat samu enu mladou.

Dokud slunce, dokud voda teèe, dokud vrby pod naimi okny,

dokud re i ito kosit budem,

dotud vìrná, dotud tebe èekám.

Noc je dlouhá, zora nad horami, tìká cesta, zpod obvazku teèe, hoøí hlava, tam ju hledí Sviadnov, spíchej, Buzku, kdy u tøeba zhasnout, doma buï tak, podat ruku enì.

Hledí v okno, mladá ena døíme, úsmìv rtem jde, parobek spí vedle, Buzek-Rduch se horké hlavy chytá.

Padá obvaz, krev zalévá oèi,

po zpátku se s bøehu v øeku kácí, drte vrby, èeká Ostravice :

(Pole bere, vezmi také gazdu.) Hoøí slunce, bøeh rve Ostravice, vrby brání, zemì ito nese,

s parobkem se líbe mladá ena.

RYBNÍKY ZA PASKOVEM

Na Frydlant bylo jít z Ostravy, náklad jsem mìl trochu tìký.

pìt hodin lapat do únavy,

feniky ty tam - to pìky.

Promiòte, kadý z nás býval mlád, horká krev, ret vdycky prahnul; v parném dni na cestì jsem si rád hluboko ze dbánku nahnul.

Hrabovský Bùh chud jak my. Chrám má døevìný s døevìnou vìí.

Daleko od nedozírána

paskovské rybníky bìí.

Sklánìly hlavièky ikmo své

na bøehu metlice rusé :

potápky, lysky a rackové

chechtali v jednom se kuse.

Nemám rád smíkù. Mnì protiven

enský ten zvyk je a dìtský:

mìt dlouhou puku s sebou jen, smetl bych do vody vecky!

est na ráz? Pìt na ráz? Jednu? Dvì?

Ptáèata, robte si závìs.

Tak se mi chechtala rouhavì

bìloperutná ta havì.

Dalo se do detì. Tìký je strom, hrom bije, blesk èasem svitne; a co mi voda je, co mi je hrom!

Kaèera de se nechytne.

Mládí mi ulétlo tak jak dým,

jak kdy se vlatovky zvednou : rcete, zda jetì vás uvidím,

paskovské rybníky, jednou?

OSTRAVA

Sto rokù v achtì il, mlèel jsem, sto rokù kopal jsem uhlí,

za sto let v rameni bezmasém

svaly mi v elezo ztuhly.

Uhelný prach sedl do oèí,

rubíny se rtù mi uhly,

se vlasù, s vousù a s oboèí

visí mi rampouchy uhlí.

Chléb s uhlím beru si do práce, z roboty jdu na robotu,

pøi Dunaji strmí paláce

z krve mé a z mého potu.

Sto rokù v kopalnì mlèel jsem, kdo mi tìch sto rokù vrátí?

Kdy jsem jim pohrozil kladivem, kdekdo :se zaèal mi smáti.

Abych mìl rozum, el v kopalnu zas, pro pány robil jak prve:

máchl jsem kladivem - teklo v ráz na Polské Ostravì krve!

Vichni vy na Slezské, vichni vy, dím, nech je vám Petr neb Pavel,

mìj prs kryt krunýøem ocelovým,

tisícùm k útoku zavel; vichni vy na Slezské, vichni vy, dím, hlubokých páni vy dolù :

pøijde den, z dolù jde plamen a dým, pøijde den, súètujem spolu !

Z OSTRAVY DO TÌÍNA Z Ostravy jdu do Tìína,

robotnice se mnou z dolù,

achta vzala mue, syna,

k Blendovicùm jdeme spolu.

A dìdiny plny idù,

cizí dráhy, cizí doly,

jen motyka vlastní lidu,

cizí chrámy, cizí koly.

Markýz Gero. . . ! Vyhneme mu.

Mu - nù v ,srdce vrazil bys mu; zlaté botky líbe jemu

slezský vzor byzantinismu.

Zelené byls výspy host-li,

zøels lid horí v bídy stanu;

ale z toho lidu rostly

svaté matky Fenianù.

MICHALKOVICE

Dlouho jsem Caesaru il.

Tøicetkrát krví jsem arenu ,smyl.

Dnes sám proti dvìma. Neb nahoru na køí !

Vol!

To prvý Thrák German a Ethiop Pol.

Lanista v arenu bièem mne hnal, tam sedìl Caesar - jako by spal !-

kol nìho lechticù bez konce øad, matrony, dìvèátek rùový sad.

Teskný mùj pohled vpøed padal i vzad, na smrt bylo brzo - byl jsem jetì mlád.

V pøilbu a ve tít Thrák meèem mi spìl, trojzub a sí v ruce Ethiop mìl.

Proti mnì vedl Thrák vysoký seè, s meèem se: køioval blýskavý meè, zezadu po mnì se toèí

v té uhelné masce dvì pardalí oèi. . .

luè na vecky strany mnì vaøí a kypí, vztek jak havý jetìr mi vyskoèil z chøípí. .

Ethiop trojzup mi zarazil v týl, pøeal mi íly, jsem bolestí vyl, po nìm jsem skoèil, vztek zaslepil zrak, pøes hlavu meèem mne udeøil Thrák.

V písek jsem klesl, noc vpila se v oèi, na rty mne líbe Medusa.

Habet, jam habet øve luza.

LEONIDAS

V soutìskách Thermopyl vstøíc hledì záhubì jisté,

- barbarù v pùlkruhu postoupil tém,-

zezadu zaskoèen zrádcem,

stál Leonidas.

Pøed cimbuøím Tìína, na bøehu Olzy stojím já.

Sto sudlic, sto meèù sahá mi k hrudi, tisíce èíhavých oèí jak pochodnì svítí, krev teèe mi z èela, krev teèe mi z oèí, krev utíká z íje, krev ubíhá z prsou, nohy mi klouzají v èerveném moøi, na ruce prí èervená Niagara,

stojí tu v ohromném lánu vlèího máku; stoupá to rudý dým od zemì k nebi, èi spustila obloha èervenou záclonu k zemi ?

Vecko je èervené. Helmu jsem pøes oèi stáhl, rudé jsou otìpy, rudé jsou meèe, na rudých komoních vzadu pìt jezdcù -

znám já vás, hrabata, znám já vás, kníata, znám, hleïte a Xerxes, v arlatì Xerxes !-

Co epce to komonstvu, co zdvíhají se zemì, co zvoní, co chøestí, co zní mi to v sluch?

Bùh tebe zatra, chce zas jít pøes Bospor !.? .

Zezadu na nohách pøeali lachy -

vzpomnìli Poláci na punský vzor -

rudý mne pohladil andìl, tít z ruky do zemì padá, já stojím pøed Tìínem,

probodnutými boky o Gigulu opøen, jak zákony kázaly mnì.

KDO NA MOJE MÍSTO

Tak málo mám krve a jetì mi teèe z úst.

A bude rùst

nade mnou tráva, a budu hnít

kdo na moje místo,

kdo zdvihne mùj tít?

V dým zahalen vítkovských pecí jsem stál,.

noc zøela mi z oèí, plam z nozdry mi vál nech záøilo slunce, nech veèer se eøil já semknutou brvou jsem vrahy ty mìøil: ty bohaté idy ty grofy ze lachty já karedý horník jak vyskoèil z achty.

Nech diadem jednomu na skráni svítil, kadý z nich upjatý pohled mùj cítil, mou zaatou pìst, mùj vzdor,

hnìv horníka z Beskyd a z hor.-

Tak málo mám krve a jetì mi teèe z úst.

A bude rùst

nade mnou tráva, a budu hnít, kdo místo mne na strá,

kdo zdvihne mùj tít?

HRABYÒ

Tak leckdy, kdy lehké topasy prí s topolù v cestu a ve sny mi srí, tak leckdy se mihnou poboné øady s korouhví napøed a dojemným zpìvem.

Cítím svoji víru, ty staøíku sivý, ctím vai víru, vy dìvuchy ze vsi.

Dávno je tomu, tenkrát jsem býval syneèek varný po cestì jsem zpíval, korouhev napøed, za ruku otec

vedl mì dolem a vedl mì horem

vedl mì poli a vedl mì borem,

a pøila Hrabyò vysoká Hrabyò mohutný kostel s Marií Pannou, poutníkùm ehnal pan faráø Bohm.

Byli tu z Modré a byli tu z Polské, byli od Váhu a my od Tìína,

nabit byl kostel, sladkými zory hledìla na nás Hrabynská Panna, a pøed ní kázal pan faráø Bohm: bílé jsem èelo do prachu chýlil, andìlù zástup srdcem mi pílil, sladkými zory hledìla na mne

Hrabynská Panna, a pøed ní kázal pan faráø Bohm.

Èí jsi je, synku? - Za ruku vzal mne,

krámy mne vodil, hladil mi vlasy, Bùh ví, co vecko mi v Hrabyni, koupil pan faráø Bohm.

Dávno je tomu. Z due mi prchla víra. Mrak karedý sedl mi v èelo, høích oko zkalil a stáhl mi rty.

Bùh neije pro mne. Ale kdy loutnou vrby pøi øece a jablonì dolù se nahnou, poboné zástupy na odpust táhnou : shýbám já èelo, høíný køí robím, jak by se na mne dívala Hrabyò, na konci Hrabyò, vysoká Hrabyò, jak by se na mne sladkými zory dívala Panna, Hrabynská Panna, a pøed ní kázal pan faráø Bohm,

PLUH

Osmahlý s tuhou hrudou zápolí, za loòské klasy splácí jí dluh ; Jde - skøivan nad ním - dlouhém po poli a rukou takou obrací pluh.

Pot - vlastní je pole - rysem jde snìdým, tøesk kosy letní zvoní mu v sluch.

Jde volným krokem za konìm hnìdým a rukou tìkou obrací pluh.

Pùl dne naò hledìt, pùl dne jsem s to nìm, z rozpuklé brázdy volný ssát vzduch.

Smìt jít za hnìdým po poli konìm, smìt rukou tìkou obracet pluh !

V mìstì kdo srdce serval na poli, k svaté se práci nehodí druh : nejdi za hnìdým konìm po poli, nech ticho leet blýskavý pluh.

Vzpomínám : Opa . . . bøehy s topoly . . .

do mostu sivých spìl polí pruh: tam el pøed lety dìd mùj po poli a rukou tìkou obracel pluh.

Smím vìøit lidem urèeným onìm, co praví: ití vrací se v kruh : pùjdu té jednou za hnìdým konìm, nad èelem slunce, pod rukou pluh?

OPAVA

Ví jak to bývá:

kdy dychtivá krve zem rozepne íznivé rty, kdy pozdvihnou prapor a pohnou se v útoku vzhùru, ty nejprví øady, ty nejprví zástupy èelem polehnou - atva dìl - do zemì, pøes nì pak kráèí k vítìzství pøítel.

Zdá se a zdá se,

e polehnem jedenkrát do zemì kolem tìch murù,

e poletí èerný pták s bìlavým zobákem pøes nás,

e s blýskavým soudruhem vojín ze severu pøijde, ale ne pøítel.

Vidím vát prapory na vìích bílého mìsta.

HUÈÍN

Odru jsem pøeel. A na Støebovice, na Dìhylovo a Dobroslavice.

ultý lán øepky mi zalehl cestu, skøivánèích písní jsem poèítal ke stu, buï zdráva, má zemì ! Tie svou dýcháme øeèí, sekyru v ruce Prus za stromem kleèí, na modré stranì je Huèín.

Viï, moje zemì, my mìli se rádi? !

Na rtech a v oèích mi smálo se mládí, daleko, daleko za hory pøelo.

Zvadlých co kvìtù a listù se velo v podjeseò ití! Ticho a teskno je ve mnì, jak veèer pod Beskydem : viï, moje zemì!

Na modré stranì je Huèín.

Tam nad Tìínem, kde Lucina umí, dìvucha rostla, co rozbila v rumy tesklivý ivot, jej sklíèila tísní : mìl jsem jen dui a trochu tìch písní, on dùm ve Frydku a prsteny zlaté. ..

Koho si vzala? A co se mne ptáte ?!

Na modré stranì je Huèín.

Kam to lo vecko, kam se to dìlo?

V cizinì iju. V dál uletìlo

do nevrátima mé mládí, má láska, v popelu sivém ju poslední praská

jiskra vzpomínky. Daleko jsou Støbovice, v dáli Dìhylovo, Dobroslavice, na modré stranì je Huèín.

KRÁSNÉ POLE

Pøes krásné Pole táhly stíny s kopcù, pluh hrèel zemí, z koòù kouøilo se, za nimi Hlubkùv syn! U plotu Bystroñova, ne toho z rynku - toho pod vrbami !-

(jsou cizí si, nech stejné jméno mají) tváø vyhlíí. A byl bys musl

mít ostré oko, v Hanysovì tváøi, vdy nehnuté jako koruna jest sosny, bys nael cit... Má umnou dceru Bystroñ?

A kadý veèer - tam èi ,tam buï cesta -

jde Hlubkùv syn kol Bystroñova gruntu, jde plavit konì - tam nejblií chodník -

jde èasem v krèmu - stezka ulapaná -

jde do lesa... Má umnou dceru Bystroñ?

Tak zpíve skøivan, osika tak eptá, re umí tak, :kdy vítr bìí ,klasem.

Kùò robí chybu, na co myslí, synku?

Zní hudba v krèmì, Bystroñova dcera jak slièna v kole, vlnka na potoce tak neletí, syn Hlubkùv po ní hledí; sám netanèí, dìvuchy se mu smìjí.

Tøi leta prchla, kdy se z vojny vrátil Bystroña z rynku syn výmluvný, varný.

A kdy zní hudba, spolu jenom tanèí mu ztepilý s Berukou Bystroñovou.

A povìz Hlubkovi, nech nechodí k nám více,

e slovo dala jsem a otec poehnal nám.

Mùj vypla díl ! Chtìl odmlouvati starý, pozornì hledìl do synova líce, to mlèelivé jak tváø mrtvého jest : jak motýl-liák rubem tmavých køídel kdy na pni sedí, od pnì nerozezná, tak nadarmo bys v snìdém tvrdém líci

al hledal, bolest. . . Mono, bez citu jest.

Za krásným Polem pìt mil dobré cesty je v horách ves. Tam koupil chatu Hlubek a deset jochù kamenité pùdy.

Mha rolí jde, cigánka rohem boru.

A ádá dlanì, dlouho pátrá v líci.

Kdo v cestì tobì, svíce jeho ití za osm zhasne let a co je jeho, tvým bude potom.

skalní stezkou jde-li,

jen sivá skála vude na tì zírá, dav smolnièek v ráz usmìje se z prorvy, a siný útes zardí se jak dìvèe: tak blyskla zora oráèovou tváøí.

Hleï,,kvete vesna, dýmavé hne leto, jde strmá jeseò, v poli ije Hlubek, své èee konì, v zimì hrèí soustruh, (bednáøem uèen jest) a veèer sedne v krèmu.

Dým spìje z dymky, sivá hoøí v sklence, jde teskný ivot... èas u zapomenout

minulých let - èi tìko zapomenout?

Let pøelo deset tichých, mlèelivých, kdy parobkovi Hlubkovu se zdálo,

e slamou topí hospodáø. Tváø snìdá pobledla jaksi, a postava hrubá se nachýlila, zaèal pozdì vstávat, vyhasla dymka, sivá odporná jest.

(Nedoèkal jsi se, èehos èekal v ití!) Je jasno mu, e jeho den se schýlil, a zdvíhá se, pìt mil je Krásné Pole.

Jde tìkým krokem jak vùl zapøaený, kdy táhne brázdu po rozmoklé pùdì, kdy pod kopytem prohýbá se zemì a praská, jak kdy tiché srdce puká pod dívèí nokou.. . (Dìl jsem pravdu, Hlubku?) Ves temnem prosvítá. Jak Enoch Arden pod okno staví se a hledí v izbu: grunt kvete dìtmi, Bystroñ se svou enou za stolem sedí - Hlubku, vra se domù!

Je ticho v izbì ; duí zvolna táhne ten obraz, jen el celým itím jeho.

pøeslièná dívèí hlava temné pleti, dvì tmavé oèi hnou, jasnì hnou do tmy, a nad muem se veliká noc sklání, noc tichá, svatá, bez hvìzd, milosrdná, noc zapomnìní - budi poehnána!

Je ticho v izbì, hledí na hodiny:

je tøeba ovsa nasypat u koòùm.. .

A na hodinách zùstal trèet okem.

els, vidìls, poznals hrob Hanysa Hlubka?

Drn jak on tich, tak jako skryté hoøe, a zanedbán, jen bídná travka klíèí tam skulinou. Tak asi nedbal,

kdo pod ním leí, o nikoho v ití.

A povìz, Hlubku, povìz, co je lehèí: ten zalý ivot, èi ta èerná zemì?

Jde krásným Polem, horkým prachem smývá ti slunce rty, pøed irokými vraty krok staví mdlý. Mu vlídný se tì pøeptá po cíli cesty, donese ti mléka dìvucha varná, vysoká, jiskrných zrakù.

Burgmigtr Bystroñ jest, Beruky Bystroñovy je lepá dcera - vzpomene jí v ití.

PRAGA CAPUT REGNI My umíráme na severu

a já dìdiny poèítám,

co jako staré vrby v eru

mi svítí, neli klesnou tam,

kam pád jich vzácní páni øídí, smích na rtech, v ruce lilii,

a jeden víc nás nenávidí

a jeden víc nás ubíjí.

Zrak zavøel jsem tam pøi pùlnoci jak maska smrti zakrytá;

kdo huláká do slezské noci :

jest Praha vae zátita !?

Své bídné mluvì práva k ití

si nekoupím za trojníky.

nás èeská pýcha nenasytí

a pøi Vltavì pomníky.

Na slezské zemi není Boha :

a zábava za zábavou

tam utíká, kde tanèí noha

té Maryny nad Vltavou;

jen kdy nás osud Èechy zove,

nech po dìdinách pohynem,

ty dámy a ti Sokolové,

ti køepèí pyným ofínem.

Kdy svitne svìtlo v èeské hlavì,

nám èasem polou desítku, a není co èíst na Ostravì

a není koly ve Frydku.

Jak nás ta spøe tam dáví vecky, to volá, køièí do nebe.

Z Èech v pomoc prapor vlastenecký?

Mar - ten si nechte pro sebe!

Mru na nìmecké kovadlinì

a Polák na ni udeøí,

kdekdo se zubí pøi Tìínì,

mám plakat u vás u dveøí?

Ret tich buï, srdce bez úderu, nech neslyí nás tam èi tam,

my umíráme na severu

a já dìdiny poèítám.

STØEBOVSKÝ MLÝN

Ber, ber, ber lidu rodnou øeè, ber.

Re hrnul do koe moravský dìd, moravsky øíkal tu starky mé ret, ber, ber, ber lidu rodnou øeè, ber.

Re, re, eredná re roste, re

na poli otcù mých. Støebovský mlýn zní øeèí cizincù. V rozbìhlý klín pýchy a bohatství padla má re.

Z Hrnèíøù krve jsem. Støebovský mlýn hrèel mi do sluchu za mladých dní.

Pod drnem dìd spí. Øeè falená zní se rtù mé pøíznì - miò støebovský mlýn.

OSUD

Neronova magistra potkal mne osud.

Umdlenou íjí o sosnu jsem opøen, obì dvì ruce mi do pasu padly, kouøí se, utíká poskokem :krev z nich, mech Lysé hory ji pije a pije, mlèky ke mnì hledí Sir-markýz Gero.

Oèi mi lámou se, mha jde pøed nimi, dozadu s ramenou klesá mi hlava, chladný pot z bledého vyskoèil èela, boky se chvìlí jak støelené srdce, schyluje den se a noc po mnì sahá, úsmìv jde pyným rtem markýze Gera.

Tak byl mùj osud. Má ojèizno, sbohem, sbohem bud, Ostravo, hory mé, sbohem, sbohem, vy nevìrné Vítkovice,

sbohem, ty divoká Ostravice,

sbohem, vy bory, mé dìdiny, sbohem, sbohem buï, vítìzi markýzi Gero.

ONI A MY

Na Landeku v Rotschilda smrkových lesích to poháry zvoní a sní se o plesích, tam ivot jak bzuèení dalekých zní os, sem táhne se Ostrava, Hruov i Pøívoz, sem z Lipiny, z Baky a z Místka i z Frydku, kdo naím je vrahem, jak roj táhne skøítkù, zde dýchá se lépe, zde není svìt úzký, dvé orlù se líbe, ten z Beskyd a pruský.

Pod Landekem, cinkot kde pohárù høímá, to Ostrava kypí a huèí a dýmá, tam ve vlhkých tolách, co podbity koly, my na boku leíme, teeme v doly, a kahany zapjaté svítí do tmy.

A do toly pýcha pøi pohárech zvoní

- (smìt sekerou na ni a motykou po ní) tak nad zemí oni a pod zemí my.

Pod Lipinou, v Bace, kde do noci záøí vysoké pece, kov árný se vaøí, kde ve rty a v oèi nám ohnì se vpily, jak zlobivé zmije se nadmuly íly, kde holá jsou prsa a holé jsou údy, my zaliti potem v kov buíme rudý; kdy pøekypí ocel, pod ohnivou ranou chlop vydychl v posled - a stranou s ním, stranou-má za jeden ivot hned ivoty ètyry,

kdy v beskydské chýi krb vyhasne sirý. . .

Vak v paláci panském to sladce se sní, tak ve chládku oni a v plameni my.

Jsme v horách, to k ití jsou dány ty hory, jsme v lesích, to ,k ití jsou jenom ty bory, tak Boí je zákon, jej cítil by v dui, kdo trochu má studu : jsou pánové hluí?

Nám pobrali koly, nám pobrali chrámy, øeè cizí a surová fièí nad námi, jdou z Modré a z Polské a z dunajské strany jak kobylek davy na chudobné lány, a kadý nás do tváøe udeøit smí, jsou pánové oni a rabové my.

A jednou, ach jednou, den odplaty vzejde : kdy ohnivý chamsin pøes Ostravu pøejde, a sazemi èerní a plameny lutí se zvedneme z dolù, se zvedneme z hutí, se zdvihneme v dlouhém a jediném muru, my z Pìtvalda, z Hruova zdvihnem se vzhùru,

- (Bùh s námi pùjde jak s korouhví Burù) a Ostrava zahoøí pochodní rudou a polehnou, polehnou tìínskou pùdou to v své krvi oni a v jich krvi my!

LABUTINKA

COELEBS MANEBIS!

Èí jsi, ztepilá ty krásko?

Sama chodí, pyno hledí,

kníky v ruce, na mùj pozdrav

témìø nemá odpovìdi,

temné pleti, temných vlasù,

pohled tøpyt je hvìzdy v eøe, myky -noky, kadý pohyb

kmit labutí na jezeøe,

chce mi být jen beznadìjné

lásky temnou upomínkou?

Jak jen nazvat knìnu svých snù?

Buï mi zvána Labutinkou!

*

Bor jde vrchem, bílý mlýn jde, oputìn na mleèe èeká,

plot je rozbit, støecha pratí . .

dáte se mi napít mléka?

Je ta kráska vaí dcerou?

varná, ale nemá vìna. . .

Je to moje Labutinka:

chcete, bude moje ena?

Dáme rádi. Poèkal by pán?

Jetì mladá, útlých bokù.. .

Budu èekat jako Jakub

na svou enu sedm rokù !

*

Na dva roky musím v dálku,

poèká, budoucí má ínko?

Vrátí-li se kdy do mìsta,

bude vìrná, Labutinko?

Vrátil jsem se: Bùh stùj pøi mnì !

Mìstem bìí straná zmínka:

Kadému, kdo chce ji míti,

patøí tvoje Labutinka !

Le! -Jdi veèer na Vrch lutý, kam dìvuchy v létì chodí,

najde tam svou Labutinku,

jak si ji tam kdo chce vodí.

* .

V zimì zase . . . - Do hrobu dost bolesti jest - nemluv dále!

Labutinko, kudy chodí,

lape po mém srdci stále!

Nesuï eny: kdo bez høíchu,

nech kamením na nì háe,

srdce chce ti prominouti, vak èest domu jinak káe.

Sám doiju. bez tvé lásky

jak ten ivot dlouho trvá,

Labutinko, Labutinko,

Labutinko èernobrvá!

NÁPlS NA HROB BOJOVNÍKUV

Kdyby z toho mìl být pomník,

co po tobì naházeli,

hrotem by se nebe dotknul,

mého lidu buditeli !

Èacký národ. Dávno døímá,

jetì pomník hotov není :

jetì letí po tvém hrobì

tìký kámen po kameni.

SEDM HAVRANU

Ne pokøiva to drsná nad iskerkou, ne ostruina ultou nad sasankou, ne vrba smuteèná to nad baránkem: stará Havranka to nad vnouèetem.

Nos orliný, ret Úzký, èerné vlasy, let osmdesát.

Je z Krasulù, co tmavé vlasy nesou a do hrobu, tak jak dub nosí listy.

Tesknota, pokora, al tichý sedí v líci,

al, který prostírá se

po slezské zemi: v lesích pod Hrabynìm jej poèuje, na branské na Hanui, pod Lysou, pod Smrkem, na bøehu na Luciny, ve vrbinách na bøehu Moravice,

al tichý slezské zemì.

Rod Havranù je známý v Dìhylovì: hømí sláva nedobrá jich bílým pod Huèínem, hømí na Plesné, Pustkovci, v Martinovì.

Rod ije krátko : bouønì zahulá si, mlád klesne v mohylu, jak topol sklaný bleskem.

Dìvucha pokorná la kdysi za Havrana.

Diví se Dìhylov a baby kroutí hlavou.

Rod ije bez bab, ije bez okovù.

Co Havranovi jest po vlhké enì ?

Sukní se nedrí, jen èasem smýkne

v re dìvuchou, která se pynou staví.

(Po také dìvue syneèek pøed Havrankou!) Dìvucha umná sedm synù dala,

kdy chlopa zabili. (il dlouho na Havrana!) Serval se se tøemi a mrtev ustoupil jen.

Vech chovala, jak kùò robila v poli, vech kladla v mohylu a zaplakala hoøce pøi prvých tøech. Pak slzy tekly jen ticho ruèejem a úzké rty se stáhly.

Prvého protkl andarm, kdy neposlechl v krèmì, bil ida do hlavy, neb Havran bije idy, kde potká jich; snad z pýchy, ze svévole, snad v prosté dui cítí,

e id je vdycky vrah moravských lidí.

Mar do Polské, odkud jste, gyzdi, pøili!

Druhý - mu prali bøem, bo rostlý byl jak bøem jest .

zastøelil hetmana, kdy slouil u vojanských.

Hetman jej udeøil; kdo pizne bez pokuty kdy Havrana? Jej zastøelili, ale iv se nedal.

Kasárna celá støílela tam po nìm Co Havranovi po vojenských pánech?

Co po císaøi, kníatech a králích?

Co po zákonu, který mlèet káe ?

Ten tøetí, co byl nejvarnìjí ze vech, se zaloil, e báò kostela zleze.

Boj Boha se a nepokouej nebe !

Co Havranovi po kostelích, kaplích?

Co po modlitbách, biskupech a knìích ?

Co po tom jest, co høímá na nebesích?

Báò dobøe zlezl, kdy se spoutìl s vìe, chybila noha, bleskem sletìl dolù a bujná hlava rozbila se o zem Ten pyný Hanys, jak ètvrtého zvali, povìstný paer nosil z Prajské zboí.

On pije v Huèínì, dukáty háe na stùl, muzika zní, dìvuchy vodí v kolo, financùm smìje se, e dobøe odbyl zboí,

ádný ho nechytí, bo financi jsou hlupci.

Ráz zaskoèili : vzdej se,. neunikne!

Kdy Havran vzdá se, dokud ije, druhým?

Èekanem skolil dva, druzí jej odstøelili.

Ten pátý, Pavel - pravili mu ostøí, bo zrak mìl sokolí, na míli vidìl v dálku, do panských chodil lesù na baanty.

Co panská zvìø, to patøí Havranovi; grof, panský myslivec, pøijde-li v cestu, polehne v mech, neb Havran støílí prvý.

On pánù neetøí, neetøí panské zvìøe.

To té jej jednou panská stihla kulka.

Ráz tichá Opa rozlila se v loi po jarních detích, divý proud hømí k Odøe;

e pøepluji ji, sázím bujnou hlavu!

Je rodná øeka, synka nezadáví!

Mohutným prsem rozrývá proud kalný, ju blízký bøehu, urvaný strom letí a pizne v hlavu, synek zmizí ke dnu.

(Kolébkou byla jsi, mohylou také bude!) Tak zhasl estý a ty, který zbývá, ty ostatní, ty nezarmucuj matky !

Má konì umného, nech neshodí ráz tebe.

Kùò chlopa neshodí, má rád ho, jak chlop jeho.

Já rychlík pøedbìhnu, co bìí k Bohumínu, bo kùò mùj lepí jest ne vechny vlaky svìta.

Vlak chytne ,koníka, jak bìí pøes koleje, a kdy ,kùò neije, tak jezdce není více.

Ach, osm mohyl jest a baba jetì ije!

Bùh ví, e íti jest, neb vnouèe oto ije.

A bude vychován, neb tøeba støíci svíce

ivota Havranù, cho z jeho oèí hledí ju osud Havranù...

*

Snù dosti jest, kaèice táhnou z Opy, chtí kury spat, koulky tøeba vyprat.

SMRT CAESAROVA Kdy Domitian stál pod sluncem Dákù hor transsylvanských v patì, synùm zemì pod ztrátou hrdla ctít jej bylo bohem.

Tøi uzøel jednou, kdo se nesklonili, to staøík, synek, mu. A mìli tmavé vlasy, jak lesní zvonky tmavomodré oèi, ple osmahlou. - Co slova Caesarova jste nedbali ? - Ná bùh je, Pane, slunce.

Jsem synem slunce. Zùstali tøi nìmi, a v oèích èítal Caesar pohrdání.

Vá kmen? - Z tìch sluncem oblévaných a strmých hor jsme, - je nás sedm tisíc.

To ty tøi napøed, pak tìch sedm tisíc mi pobijete, kámen na kameni

a due na dui nech nezùstane.

A tée noci

krev sedmi tisícù svých dìtí pilo slunce, kdy splnila se vùle Caesarova.

Dva roky potom

jel Caesar v nosítkách pøes most a Tiber.

Oko bazilièí

zøí mladou enu, nech tváø zakrývala, tmavými vlasy probleskly dvì oèi, tak tmavomodré jako lesní zvonky.

Èí jsi? oldnéøe Septimia ena.

Tys dcera Dákù? - Øekl jsi, ó Pane !

Mu tebe uetøil? - Kdy meèem máchl,

jsem øekla, Pane, u kolenou jeho : kdo mne zabije, zabije Caesara.

Jsem knìka-vìdma. - Vìrný svému králi . . .

Tvùj klín jej lákal, modré tvoje oèi, tvé tmavé vlasy, prolhaná tvá ústa.

Jich svate k sobì, vrzte do hlubiny. 

Jak Tiber vzdul se, lutou jeho vlnou to blesklo modrem, jak kdy zatøpytí se ve zvadlém listí v podzim pod koøeny

- rád na nì hledí - tmavé lesní zvonky., meè zazvonil a tùò se utiila.

A ten sám veèer

kdy tìkou hlavu nad falernským vínem nachýlil Caesar, bruèel nad pohárem : Jsem Diem dnes, kdy Caesara jsem zabil.

*

Za patnácte rokù

stál bratr Septimiùv chorý stáøím nad Tiberem a øekl vojínovi:

Zde s toho mostu

tvou matku, otce svrhl Imperator, kdy povradil kmen její nad Dunajem.

A tée noci

byl zabit Caesar vojínem své stráe, jak suchým Tacit poznamenal perem.

JÁ

IJá, já toho vìtec od Beskydu lidu.

Bùh mne jim nedal. Ten té jen dbá zemì, kde zlaté obilí k obzoru bìí, kde fialka voní a pomnìnka kvete, kde zvoní cymbál a pøi tanci husle, kde irá jsou mìsta a nádherné hrady, bohaté chrámy a loïky na øece, dùvìra v nebe a radost a ples !

Ten, jeho Bùh zatratil v sirnatou rokli, ten, pøes jeho tuhé rty nepøela prosba, na skále sedìl, s ním odvìký vzdor.

Èerným jak noc okem pohledìl jednou pod mlèící Beskydy, pod Lysou horu.

Stoletý útisk, pod kterým se sehla horníka íje jak nahnutá vìtev, urputná cizákù pìst, která se rtù dìtem rve zhasínající tón mluvy, znamení zrady a sepjatých rukou, za sto let které se do oèí vtisklo, pohnulo démonem.

Udeøil v balvan,

ze skály vyskoèil karedý vìtec, z poroby vyrostlý, ze zrádné krve, k mìsíci zatkal a do slunce zaklel,

sevøenou pìstí se rozmáchl k nebi, vemi tìmi vrahy, nech záøili zlatem, nech pøed nimi kleèeli jako pøed bohy tam pøed Tìínem ti otroci dolù, do prachu smýknul svým hnìvem, svým vzorem, vìnem to, je mu dal do ití démon,-

ze skály vyskoèil já !

IIRudým a svislým pod paprskem slunce, v srpnu kdy balvany dýchají áry, bystøina Morávka v loe se vpije, horníci pod zemí zdvíhají rámì, kováøi v èervené elezo buí,

na dlani pole na Krásné, na Pramì v úehu slunce jich kloní se eny: já z toho tichého národa vzelý, poroba jemu pøi kolébce stála, robota dìcko ju za ruèky chytla, nezdárný horníkù, kováøù synek z Ostravy prchl jsem, z Vítkovic, z Baky, z Frydlantu, z Orlové, z Dombrové, z Lazù, kladivo, motyku v kopalnu hodil, matku a sestru jsem na poli nechal, dìdovy husle jsem s høebíku strhl, na nì jsem zahral.

Snad jednou z nich znìly

veselé tóny, to mládí a láska.

Nevím, u nevím. - Je tomu dávno.

Tøi struny praskly.

Polského knìze jsem vyhodil z chrámu, rektora z nìmecké udeøil koly, les, co mi pobrali, zapálil v noci, panského uáka na poli skolil, smýkli mnou v Tìín, Bùh zmátl mi smysly.

Pod Lysou kosùm a veverkám hral jsem, pod rudým jeøábem na vìtvi vrabcùm.

Z dìdiny k dìdinì chodil jsem horkem, horkem a zimou a snìhem a detìm.

Za ploty hral jsem a pod okny hral jsem, jedinou strunu mají mé skøipky, tìký dech sedmdesáti tisícù,

co hasli pod Lysou, pøi Bohumínì, v borových urvaných hájích co hasli, v urvaných Beskydách pomalu hasnou, v umbarku zhasli a v Lutyni zhasli, v Datyních hasnou a v Dìtmarovicích, v Porembì zhasli a v Dombrové hasnou.

Strhnìte stany a zahaste ohnì!

Hnulo se sedmdesáte tisícù,

na Olze pøed lety rozbit byl tábor, daleko uhli jsme za Lucinu,

pøejdem na Moravu, za Ostravici, mlèící národ a vyhaslý kmen.

Pøed nimi tanèí jak David pøed archou, jak trhlý chøestý pøi pítaly zvuku, komioký rapsod tìch sedmdesáti tisícù, don Quijote z Beskyd, má z jalovce kopí, brnìní z mechu a ze iek helmu, s Lysé høib za tít a z kapradí hledí,

chytit chce úporné rameno sudby, èerný meè rytíøe v krunýøi zlatém: Já, Petr Bezruè, od Tìína Bezruè, toulavý umaø a bláznivý gajdo,

ílený rebel a napilý zpìvák,

zlovìstný sýèek na tìínské vìi, hraju a zpívám, co kladiva duní z Vítkovic, z Frydlantù, pod Lipinami.

Kolem jdou bahatci cizí mi víry, (Bezruèi Petøe, jak je má rád!) muové slavných a vzneených názvù, skvìlí jak bozi a hrdí jak hvìzdy, (Bezruèi Petøe, kdo ubil tvou ves?), kolem jdou v hedvábí, v atlase dámy , kolem jdou muové vání i mocní, mocní na Dunaji, ve Zlatém mìstì, kolem jdou básníci z vltavských bøehù, co milují eny, jak kázala Paøí, pod smyècem zoufalá chvìje se struna, tìký dech sedmdesáti tisícù,

kamenùm zpívám a balvanùm hraju, hraju a zpívám - to dáte mi krejcar?

III

Já prvý jsem z toho od Tìína lidu, bard prvý z Beskyd, co promluvil.

Jdou za cizím pluhem, jdou rabové dolù, mléko a voda jim utíká z il.

Má kadý z nich na nebi jednoho Boha,

druhého vìtího na zemi.

Daò tomu, co hore je, v .kostele platí, druhému krví a dlanìmi.

Ten, který je nahoøe, k ití dá chleba, motýlu kvìt dal a srnce dal háj ; tobì, cos vyrostl v beskydských horách, tobì dal pod Lysou ten irý kraj.

On dal ti ty hory a dal ti ty lesy, vùni, ji z hájù van rozstele; ten druhý ti vzal vecko jediným rázem, bì a plaè k tomu tam v kostele.

Mùj syneèku z Beskyd, ctí Boha i vrchnost, dobré to ponese ovoce.

Z tvých lesù tì honí ven andìlé strání, ty se jim kloní tak hluboce!

Ty zlodìji z Krásné ! Je tvoje to døevo?

Padni a zem polib v pokoøe !

A ven z panských lesù a hore do Frydku !

Co tomu øíká, Ty nahoøe?

A karedá øeè tvoje uráí vrchnost, ty stráné andìly uráí.

Zahoï ji, lépe se povede tobì, tvùj synek teprv to uváí.

Tak dìje se. Pán chce. Noc táhne nad mým lidem : zahynem, neli se rozední.

V té noci já modlil se k démonu Pomsty, prvý bard z Beskyd a poslední.

TY A jÁ

Uhni mi z cesty.

èerné mám ruce a vlhké mám aty, horníkem já jen a velmoem dnes ty, z paláce ty, já jen z døevìné chaty, frygickou èapku mám, pøes èelo stín.

A za mnou nelkají sirotkù prosby, serali tvoji jim zajíci pole, bez srdces, bez studus - blesk tebe rozbij, z Beskyd jsem, hoøe a poroby syn, robím v tvých hutích a robím v tvém dole,

luè vøe mi ilou a robím ti pøece, chytám tvá drva na zpìnìné øece, èerný, chudobný, pot pøes èelo letí, nepláèou k vùli mnì v Beskydách dìti, netiskl vdov jsem a nebral jim zemì, zato jsem ebrákem, velmoem dnes ty,-

pøijel jsi na hory? Vari ode mne, frygickou èapku mám, uhni mi z cesty !

ZEM POD HORAMI Tam pod horami, pod vysokými,

k nebi co zdvihly své témì,

tam ije krása nevykreslená,

nevyzpívaná, nezpodobená,

krása té goralské zemì.

Mìøièi pøijdou - v pokoøe manské kloní se goral - Hó, to je panské!

Kde tvùj dìd oral, kde otec sil, panský díl byl!

al pøilne k ití, jak hora k hoøe, k nebi jde Jasa Krasuly hoøe,

al tvùj a odpor v hodinì pozdní za møíí dozní.

A ty dìvuchy, dìvuchy bídné,

stud mine hladem, nach bídou øídne, nadamo hnìvem a luèí hoø tu, -

ty jsou tìch foøtù!

Tam pod horami, pod vysokými,

k nebi co zdvihly své témì,

tam ije, ije nevykreslená,

nevyspívaná, nezpodobená,

bída té goralské zemì.

ÈTENÁØI VERU

Z ivota prózy a bodláèí

kdy sobìs na Parnas vyel,

zboný-lis a kdy ti nestaèí,

aby tì pán Bùh jen slyel :

kdy dìvèe varné má jako kvìt a kdy si pýcha tvá ádá,

aby se dovìdìl celý svìt,

e ti dá hubièku ráda :

bez srdce ukrutné dìvèe-li,

v podpatky tebe si lepí,

chce, aby vici to vìdìli,

e je tvé tìstí na støepy,

kdy ti do kadeøí prvá eï

vplíila krokem se hadím,

kdekdo nech pomùe tobì teï

plakat nad ztraceným mládím.

dvojité veselí nadchne tì,

a bol se nese tak krásnì,

jen kdy jsou dobráci na svìtì, dobráci, kteøí ètou básnì.

Nìnosti jadérka v ivot strou, nejsou to tykve jen prázdné,

dobøí ti lidé, co vere ètou,

Bezruèi Petøe, ty blázne,

moná, kdy èasem tvé písnì ètou, tep srdce v okamik ztichne,

podepøe v dlaò ètenáø hlavu mlou, potichu do øádkù vzdychne:

Jak hasnou beskydtí gorali za zvuku verù tak krásnì:

co chce, ty rapsode zoufalý?

Jsou lidé, kteøí ètou básnì.

DIDUS INEPTUS

Do vody, do vln do vysokých

perutí biju.

Na Mauriciu

pøed lety pták il, to didus ineptus.

A daleký slunce a daleký písnì dráp vytiskl køivý on do mechu plísnì, nech smála se zora, nech pøíboj se valil, v srs temnou a teplou se mlèeliv halil, nech huèelo moøe, nech prales se boøil, pøitisknut ke køi se do bahna noøil, ciz kapradí vùni, ciz papoukù plesu, v svých tesklivých zorech al nesl svých lesù; kdy vnikali v lesy rok za kadým rokem, uhýbal tìko svým belhavým krokem, zlých vyhasl vrahù pod ípy a kyji, pod rukama muù, co vradí a bijí, tich nastavil zobák jen prosebný, køivý, vyhasl jak alka, jak vyhyne kivi...

*

Tak v úsmìvu bohù, tak v rachotu bubnù, tak v sluneèném srpnu, tak v detivém dubnu, nech podzimní dým z øeky po vrbách stoupal, nech za zpìvu kosa, jen na køi se houpal, za zvonìní syring, za rákosí eptu svùj ivot jsem il roven didu ineptu :

nech meè holý blyskl, nech chøestila pouta, nech barvínek smál se, nech vonìla routa, nech v èervnu jsem el klasy praskajícími, nech pøes potok sepjatý náramkem zimy, èi po návsi uhaji zpívajícími a mezi dìvèaty èernovlasými,

il - zahynul jsem,

didus ineptus.

NÌ

Pod èerným borem, kam pøilehla víska, grunt Èerných, kde od nepamìti ili, vdy jeden rod - do lesa zahýbal se.

Vdy z vesny v zemi rozhodili zrní a v èervenci je svezli do stodoly.

Jich nedaleko horský mlýn svou píseò vdy stejnì sladkou, stejnì klidnou umìl, a zveèera hledìla do potoka

mlynáøe Chylka divukrásná dcera, jak cigánka a ztepilého vzrùstu.

Za hranicí se panské táhlo pole.

Jak povídají, král se patnì vyspal èi tìko kýchl - zadunìly bubny.

V boj táhla mláde, v boj el Josef Èerných.

(Dej císaøovi, co je císaøovo -

dìl idù prorok) - po nìm nalévali to v mladé due kantoøi a knìí.

Zem horká byla, sklonily se klasy, syn v poli, málo dìlných bylo rukou, tu ráda pøila mlynáøova dcera na pomoc Èerným, vdy beztoho jednou . . .

al otec s matkou, vázaly a kladly dìvuchy Èerných s mlynáøovou dcerou.

Tam za hranicí na tom dlouhém poli hvízdaly kule, srazily se øady.

Tam na tom poli padl Josef Èerných ten den, kdy doma dokonána práce, kdy lehly klasy, kdy naò vzpomínali rodièe, sestry, átek seinula kdy s temných vlasù, dívala se tesknì v dál divukrásná mlynáøova dcera a prsa sladkou vzdýmala se touhou.

SLEZSKÉ LESY

Jste tak jak já, slezské lesy, mé lesy !

Smutek se na kmen a koruny vìsí, hledíte teskno a hledíte pøísnì, jak moje mylenky, jak moje písnì.

Padá z vás jehlièí v noci a v mlze, porobeného to národa slze.

Padáte sekerou na rozkaz z Vídnì, hynete pomalu, hynete klidnì !

Mlèíte, hynete, smrkové moøe,

bez konce, bez konce, slezské vy hoøe!

HORNÍK

Já kopu, já pod zemí kopu,

já balvany jak hada kùe se jiskøící kopu, pod Polskou Ostravou kopu.

Kahan mi zhasíná, do èela padly zcuchané vlasy a slepené potem, octem a luèí se zalévá oko,

ze il a z temena lebky se kouøí, zpod nehtù èervená lije se krev, já kopu, já pod zemí kopu.

iroké kladivo do toly vráím, na Salmovci kopu,

já v Rychvaldì kopu a v Pìtvaldì kopu.

Pøi Godule má ena mrzne a vzdychá, na klínì hladová robata pláèou, já kopu, já pod zemí kopu.

Srí to ze toly, srí to z oèí, já v Dombrové kopu, v Orlové kopu, na Porembì kopu a pod Lazy kopu.

Nade mnou nad hlavou kopyta duní, grof jede dìdinou, komtesa ruèkou pohání konì a smìje se rùovou tváøí..

Já kopu, já motyku zdvíhám,

má ena zsinalá do zámku jde,

chleba chce, v prsou kdy vyschlo jí mléko.

Dobrého srdce je pán,

z ultého kamene je jeho zámek, pod zámkem huèí a láme se Ostravice.

Pøed branou èerné dvì suky se mraèí.

Na co la do zámku prosit a ebrat?

Roste re na poli panském pro horníka robu?

Já v Hruovì kopu a v Michalkovicích.

Co bude z mých synkù, co bude z mých dìvuch, a mne ráz ze toly vytáhnou mrtva ?

Mùj synek dál bude kopat a kopat, na Karviné kopat,

a dìvuchy - co bývá z hornických dìvuch ?

Co kdybych tak jednou prokletým kahanem do toly mrtil,

sehnutou do výe narovnal íji, levici zaal a vykroèil pøímo, pùlkruhem od zemì k obloze vzhùru kladivo zdvihl a jiskøící oèi

tam pod boím sluncem?

KAREDÝ ZJEV

F. . , to je karedý fantom!

Tak øeknou konelé Zlatého mìsta, tak øekne vìhlasný národa vùdce, zatøepou hlavièkou národní dámy, tak øekne Rotschild a Gutmann, grof Lary a Vlèek, i jasný Sir-markýz Gero,

kdy jsem se z hromady sedmdesáti tisícù do výe zdvihl. Tak bili mne bièem !

Jak vítkovské pece zrak jediný plál, krvavý chalát mi s ramenou vlál, na jednom nesl jsem nìmeckou kolu, na druhém nesl jsem polský chrám, v pravici tìké jsem kladivo nesl, (levou mi urazil uhelný balvan, oko mi vyehl vylehlý plamen) a v srdci sedmdesáti tisícù kletby a hnìv.

Bùh ví, e jsem karedý !

Puch mrtvoly ode mne táhne,

na rukou, na nohou puká mi maso, zná hutì v Bace? Tak oko mi plaje, krvavý chalát mi s ramenou vlaje, v pravici hornické kladivo nesu,. .

levou mi urazil uhelný balvan, oko mi vyehl vylehlý plamen, na zádech sedí mi sto vrahù z Modré, ( jak divoké krysy mne do íje hryou), na kyèlích sedí mi sto idù z Polské,-

smìjte se, Boe mùj, smìjte ! Tak vypadám já, já, Petr Bezruè, od Tìína Bezruè, porobeného národa bard.

Co robí se zajatým veèerkem vltavská mláde?

Jak pozdvihli do výe Øímané Spartaka vùdce?

Tak budu já stát - dávno mùj zahyne národ-sto rokù stát budu èelem ku obloze vzpøímen, ubitou íjí se azuru dotknu,

já, Petr Bezruè, Ahasver svìdomí Èechù,

karedý fantom a zalého národa bard.

MARKÝZ GERO

Tak je ti protivný té mluvy zvuk, horí nad ni není ádné?

Lem tvého roucha sto pozvedá ruk, sto rabù do noh ti padne.

Knìze, jen naí by modlil se øeèí, rektora, jen by jí uèil v tvém zboí, vyene ze vsi: ví Bùh, e jsi vìtí v zátí ne plamenný nepøítel Boí, mapkýzi Gero!

A tam za hranicí najímá vrahy, kypící pýchou a hoøící luèí.

Sám øekne : Mnì je ten národ tak drahý jak jiný: jméno a rod za to ruèí.

Ve jménu Boím kdys køiáci koly tak jednou zem nai zbarvili krví.

V rachotu bubnù, na èerveném poli, dá Bùh, e ti v uzdu kdys padnu já prvý, markýzi Gero!

Tak se ti líbí ti za øekou mui, tak blaze v jich støedu, markýzi, je ti?

Znají jen vìnce plést z trnových rùí, znají jen mùj národ ubíjeti.

Pro nás vih bièem a konopnou nuru, kníecí úsmìv jen pro nì, jen pro nì : v poáru, v dýmu,a zdvihnem se vzhùru, dá Bùh, e tì jedenkrát strhneme s konì, markýzi Gero!

PAR NOBILE

Jak rùznou ti dva mají krev

a jedno stejné zamìstnání :

to vodku pálí Nathan Low

a pálí vodku markýz Gero.

Lid pracuje, a dým jde z cev, a pøes noc pije do svítání;

kdy nedá na dluh Nathan Low,

snad poèká dobrý markýz Gero.

Hømí Ostravicí hukot døev,

v old goralùm, co skáceli je, krev tráví kvitem Nathan Low,

a dere rozum markýz Gero.

Ty penìz pùjè, ty danì slev-

na gorala rtu prosba ije-

a lape po nìm Nathan Low

a plije po nìm markýz Gero.

Do hluché noci zní mùj zpìv,

kdy zahynem, ne jitro vzplane, pùl zásluhy má Nathan Low

a druhou ,pùlku markýz Gero.

Na ty dvì hlavy nae krev,

a z naich kostí mstitel vstane: na prvou vrbu Nathan Low

a vedle nìho markýz Gero.

DEN PALACKÉHO

Já velikou vidìl jsem národní slavnost.

(V mém kraji je pusto a ero a ticho.) Vidìl jsem èeských mìst metropoli, zøel mue se zlatým øetìzem stát, pøed ním se korouhve uklánìly, (pøed idem z Polské a pøed panským hajným do prachu klonil se burmistr mé vsi, prose o chléb a chrást pro horníkù dìti), vidìl jsem stoáry k nebesùm plát, vidìl jsem prapory do výe vlát, zøel chvojím a sametem králené mìsto, slyel hlas tisícù k obloze hømìt, (co je to? Já slyím sirotkù vzlyk, kdy voda zatopí doly naráz,

kdy v krèmì u ida strhne se øe), bílé zøel panny jsem v prùvodì jít, (u nás jich není - je v dìdinì id, a lesní a správce - a z èeho chce ít) a v tom moøi nadení stál jsem já tich.

V té kráse, v tom nadení pøed okem la tichounká vesnièka pod Beskydem, kde pøed lety il jsem a vyrostl já : vidím, jak rdousí nás pøed Tìínem Rotschild a Gutmann, grof Lary a Vlèek

- a jasný Sir-markýz Gero -

zøím moravskou kolu, ji ponìmèili,

zøím moravský kostel, jej popoltili.

Zpívejte, tìte se, radujte se !

il velký mu, ten probudil vás?

A nahoøe na sever pod Beskydem moravská vesnièka dodýchala.

1864-1904

um Labe slyel, vidìl nad Brandýsem èervánky mládí svého hoøet krajem, Vltava v dui tìkým psala rysem fabuli ití, utkvìl nad Dunajem.

Let ètyøicet lid horkou poutí táhne.

Kost z kostí jich, vak ne krev z bídné krve, kvìt z jejich luk, vak ne, co na ostrve sseèeny padnou, ne co kosu zlomí, to jeden z tìch, co od Sinaje hromy k národu mluví a kam rukou sáhne, (kdo miluje, ten bije) masku strhne, tam modlu skácí, otìpem kam vrhne, (Pøi kadé stezce jsou) -

daleko od Dunaje

v svùj hledí kmen, jen postaví se køeèkem pøi plném poháru pøed dìckem, pøed stareèkem vdy oddanost zpeèetit hotov bojem, vítìzstvím u Visu a hrobem pøed Dobojem, vdy hotov k Sadové a hotov k Solferinu, grunt dìdù dát a vylít krev svých synù za úsmìv vzneený, rab modré krve, knìí, za panským koèárem a na kraj lesa bìí, k tìm, o nich ète ve foliantu lichém,

e pøedci jich prý stáli pod kalichem, k tìm tìkým mluví slovem,

øinèícím jak vùz váleèný a tuhým jako kovem,

e vìøil bys, kdo toho vìtce slyel,

e jiným jest a èist e z ohnì vyel.

Lid neslyí ? - Los vìtcù od staletí.

Za jinou výzvou davy v øadách letí, jiného hesla dbají, velitele,

jen sladký jest, vak nemá pravdy v èele, ( lid enou jest, jen lichotníku vìøí), v tìch tìkých chvílích, kdy se kolem eøí, kdy zoufal bys, kdy básníkova strofa jen hoøkým úsmìvem je filosofa, v chaosu kolem sobì sám jen bod, na sever hledí, jak ten svatokrádce, ten øecký exul, rouhaè, aek, zrádce na boj u Kozích Vod.

U tak èi tak. Nech divná sudba zraje, nech v bøehy bije bílý bouøe syn, nech kdo a co chce pøes nae jde kraje, jen vìtba nech nám zvoní od Dunaje rtù z nejlepích, je vzbudil Hospodin.

(báseò psána k 40. narozeninám J. S. Machara.)

IDYLA VE MLÝNÌ

V Beskydách jsem cestu ztratil, hora, les, kam nohu inu,

a ju západ nebe zlatil,

k horskému jsem pøiel mlýnu., Na potoce mezi pávy

kaèenka se kolébala,

tmavý synek kuèeravý

a dìvuka bílá, malá

dreli se atu matky;

její pohled srdce jímal,

na rtu snil jí úsmìv sladký,

mlynáø z krátké dymky dýmal.

Hostem jsem byl v okamiku,

na stùl pøila vodka slavná,

v èerné jizbì na høebíku

visí puka starodávná.

Vodka byla bystré duky,

a já jsem se rozveselil;

rcete, zda z té staré puky

jedenkrát jste sobì støelil ?

as spìl k mozku: èi tu byla

otázka má tak veteèná,

e se snìhem pobarvila

mue tváø a nekoneèná úzkost táhla lícem eny?

Provodili na silnici.

Sbohem ! el jem upráený

s Ostravicí souputnicí.

Starý goral pøiel v cestu,

táhl se mnou po pìinì

za hvìzd svitu k Frydku mìstu, mluvím o tìstí ve mlýnì.

Starý jsem, chudobný, chromý, ale nechtìl bych já nésti

jejich statek na svìdomí,

jejich dìti, jejich tìstí.

Starý mlynáø bral si znovu

mladé dìvèe varné tváøe,

to Maryèku Halfarovu

vedl domù od oltáøe.

Dva mìsíce sotva zaly,

nevím, jak il s mladou enou

jednou z jitra - tak ho nali

v krvi s hlavou prostøelenou.

Stárka pak si vzala honem:

e krev na svìdomí mají. . .

Dokonèil jsem drsným tónem:

Staré baby povídají!

Uhnul jsem mu nocí temnou, vpøed jsem kráèel oputìný,

ale dìs, - ten kráèel se mnou

v oku mue, v líci eny.

DOMBROVÁ

I

Jsme Moravci, ale jsme z Dombrové, je moné jiný nìkdo z Doubravy.

kde Doubrava, to vìdí bohové,

snad pøi Praze, na bøehu Vltavy.

Tak mluvil otec ná, mluvili dìdové, tak od kolébky znìlo v ediny, my ili jsme i zhasnem v Dombrové, co, páni z Èech, nám køtíte dìdiny?

Ta Doubrava - tak u nás nepraví, tak z ciziny snad øondí rodáci.

Jsou rozumnìjí lidé z dálavy?

Kdy polsky Dombrová, tak Poláci.

II

Ne v Dombrové do roka kolu mi vezmou, já biju na zvon : Dombrová, Dombrová !

Ne o míli na západ poinou mez mou, rok poslední, co jsi má, rozhoupám zvon : Dombrová, Dombrová !

Zástava z cimbuøí kácí se. - Z dolù motyk a kladiv zní huèivý tón.

Kde jste kdo na strái ? Èepice pøes ui dolù,

budí vás ze spánku prokletý zvun : Dombrová, Dombrová !

Cos hoøkého skoèilo mi v oèi obì.

Zvon zvoní temnì. Dombrová, Dombrová!

A pùjdu z Ostravy, vyhnu se tobì.

Zcizilas se mnì, Dombrová, Dombrová!

Do pùlnoci huèí zvon, netìstí vìstí.

Kdo dbá na zvoníka ? Svìt hluch a slep.

Ne provaz vymkne se z umdlené pìsti, nech srdce strhne se, prorazí leb, Dombrová, Dombrová!

LAZY

Na podkopané na nivì,

v té zemi plné sazí,

(a milované vánivì!)

tam leí nae Lazy.

píaly ostré hvízdají,

komíny nebe mhouøí,

vysoké pece dýmají,

jak èerný les pøed bouøí.

Moravská kola skonává,

Poláci nám ji vzali,

moravská dávná zástava

se s cimbuøí nám svalí,

vrah do hradu se dobývá,

ne do prachu nás srazí,

køik zoufalý se ozývá.

Kdo zachrání nám Lazy ?

Hrot ostrý míøí nám do plec,

boj lítý v tvrzi zuøí,

chlop Køistek, vìrný Moravec,

vystoupí na cimbuøí;

a ne se iky unaví,

ne neodrazí ránu,

chlop Køistek kolu postaví

moravskou murovanú !

Tam zlaté klasy nezrají,

kde uhelné jsou jámy, rolnické grunty klesají

do Molochovy tlamy,

vak kdyby siných do nebes

komíny mìly rùsti,

chlop Køistek, bitý Moravec,

on Lazù nepopustí.

Za pøedkù stojí svatou vìc,

za otcù práva èistá,

chlop Køistek, pevný Moravec

a neuhýbá s místa,

nech nepøítel luk napíná,

nech Dombrová jde v zkázu,

nech Datyò, Suchá, Karviná,

on nepopustí Lazù!

POLSKÁ OSTRAVA Jsem Polská Ostrava, vak lidu moravského.

Bez dýmu ila jsem let dlouhých na tisíce, van ostrý letìl v dùl s høebene kopce mého a èistá, prùhledná umìla Ostravice.

V mé seli hlubiny,lampy svìtlé za pasem,

il èerných nali smìs, co nitrem mým se vinou, dým nebe zahalil, kam vìky hledìla jsem a pece vysoké se zdvihly nad Lucinou.

Kdy kraj se promìnil, zvuk zmìòme jména Tvého,

dí Tvoji ,konelé ze západu k posledku.

JSEM POLSKÁ OSTRAVA NÁRODA, MORAVSKÉHO!

Pøibylec lhostejný jen mìní jména pøedkù !

Pøibylec nadutý národa jazyk psuje : on varné Lucinì sází háèek na hlavu, on nezná Karviné, on Karvín ji jmenuje a gminu Dombrovu on køestí na Doubravu.

Uèenec koený, jemu je ivot cizí, ve støedu sedí knih, tak jako pauk u dachu, .

na mapì zakreslí, kde moravský lid zmizí, falené hranice a nadává nám Lachù.

Moravský národe, nedej mi jména bráti !

Øeè sladká tìínská znìt bude sladký hlasem, a vtáhne v radnici, a TY tam bude státi, mé jméno vrátí mi, co vìky nosila jsem.

HOLDERLIN NAD NECKAREM

Co za mnou jest, to nech se nenavrátí: co pøede mnou, nech v mohylu se zkrátí.

Po tichu touím, které hrob jen dá ti, po prostém lidu, jej lze milovati.

Sraz bohatým, ministrùm masku s rysù: kadý, kdo vládne, parasit je nahý, le národu, chudobným bere mísu, jen prostý mu je tiché dui drahý.

Ve splývá v dým, z kterého vyjít nelze: pod vrbami hladina øeky jasná,

ivot jediné tratící se ve lze, a Diotimy hlava divukrásná.

VALÈICE

Tøi stareèci kvapíce

stihli mìsta lem :

nelsou-li to Valèice,

kynoucí nám tøem

Co vás tìí nejvíce,

kdy dojdete sem ?

Révu mají Valèice,

vínorodá zem!

Rybníkù zde trojice,

bøeh kryt palachem :

zde konèily hranice

a moravská zem!

Dnes za mìstem hranice,

drme proti vem :

dnes jsou nae Valèice,

zde moravská zem !

Srazte, dìti, sklenice,

k èertu se smutkem :

zdrávy buïte Valèice

a moravská zem !

Pod lipami silnice,

do Lednice jdem :

na shledanou Valèice,

vínorodá zem !

KALINA I

Kde jsi vzala, varná, zdobná, bílé líce s tmavým okem ?

Tak, dìvucho, tak podobna

kalinì jsi nad potokem.

Neeptám slov køivých v ucho,

nechyl hlavy, nehleï bokem,

nerdi se mi, ty dìvucho,

jak kalina nad potokem.

Tanèí : synek z Prama - èuje?-

synku z Morávky je sokem.

Vzpomínku mi jen daruje,

jak kalina nad potokem.

Budou mladou hlavu víti,

dlouhý rok pùjde za rokem,

teskno bude hledìt v ití,

jak kalina nad potokem.

MOHELNICE

Na Beskydì Bílý køí,

kdy se vlevo zatoèí,

Mohelnici uvidí :

hej, dìvucha vysoká,

hej, kalina iroká,

Mohelnice divoká!

Rád tì vidím, dívèino,

rád tì slyím, bystøino,

miluji tì, kalino :

hej, dìvucha vysoká,

hej, kalina iroká,

Mohelnice divoká !

Dej, mùj milý, dej, Boe,

umné dìvèe do loe,

dej varného, dej syna,

bujného jak bystøina,

a kdy jednou zahynu,

dej k mohyle kalinu,

- mùj Boe -

hej, dìvucha vysoká,

hej, kalina iroká,

Mohelnice divoká !

STARÈEK

(SENECIO VULGARIS)

Ty stareèku jsi zasmuilý.

Po mezích tichým krokem jde.

Má ultý kvìt, jsi brzo bílý

a do zemì se schyluje.

Z koíkù sivých hledí kvítí

tvé bez úsmìvu slunci vstøíc : co pøijde, mùe zarmoutiti,

vak potìiti nikdy víc.

KATANY

Jak stareèci kraj cesty sedí

a stíní v iré okolí;

a s korun dolù kvìty hledí,

rùové helmy s chocholy.

Tak polnice kdys zavolaly

zajaté raby do polí:

a nad Sibiøem zablyskaly

úderné pøilby s chocholy.

Kdy Lech Oravu, Tìín urval,

Spi, kraj, co hledí k Opolí:

kdo bojovníkù zdrel mur-val,

kdo vrátil z Visly Sokoly?

PYNÝ JANEK

Pyný Janku na okenku,

pyný v poli, pyný v enku,

kaj ty sobì najde enku?

Dìvuchy do kola chodí,

za ruky se spolu vodí,

ani jedna neukodí.

Bo ty, pyný, varný Janku,

nechce ádné za galanku,

ynum koòa, ynum klanku.

DVÌ MOHYLY

Jaks umìla do srdce mnì,

Ostravice ve pøíboji,

dvì postavy z teskné zemì

neuhnete z due mojí.

Mìlas hladké, tmavé vlásky,

jméno podle øeky rodné,

vysoká jak topol vlaský:

proè jsi zhasla, neuhodne

moje píseò nad mohylou.

A ty, který ze Sibiøe

proklestil sis dráhu silou,

bodákem do prsu míøe

vem, kdo chtìli zadreti

tém legií na pochodu,

pod mohylou lépe je ti.

Støemhlav padls v sinou vodu.

Proè - má píseò neuhodne,

otázku mou neukojí.

Dvì figury zemì rodné,

ijte v teskné písni mojí!

*ivot prostý oba ili,

nesetkali, neznali se.

Oba dva se postavili

na bøeh bujné Ostravice.

Co tì hryzlo v ití pouti

v klamech starých, v albách nových, nemohl jsem uhodnouti

ve tvých oèích sametových?

Ty, cos pøiel od Amuru,

vavøínem se neozdobí,

nebude se hnáti vzhùru...

a kam pùjde a co zrobí?

Bude rubat smolné suky,

les beskydský chleba dá ti,

nikdy nenastaví ruky,

nebude se holedbati.

Prostý mu - ty nemá míti

na chytrákù slávì podíl,

nebude se v prsa bíti:

,,Já jsem, jen vás vysvobodil !

*

ore, ij v mé dui árem

ve svém dýmu sirém, arém,

ve svých lesích, ve svých stráních a s národem prostým na nich.

ore, v létì luèinami, v zimì dýmem voní jemnì,

vak rok celý ze tvých strání

mluví do mne smutek zemì.

ije v dui jako mládí,

jak vzpomínky bledé, staré,

kterých osud nevyhladí,

nevytiskne, ore-áre !

*

Hoï do Ostravice pìny

neádaný ití dar !

Zasmuilý, zamraèený

hledí dolù k vodì ár.

umná øeko, bystrá øeko,

beskydská ty krasavice,

ponese mne, vezme s sebou ,

Ostravice, Ostravice ?

Nes mne, nes, jak nese píseò, nes mne, nes, jak nese hoøe,

píseò mladé eny v poli,

hoøe tìch, kdo za Olzou jsou.

Zavanuly temné vlasy,

zablyskly se tmavé oèi,

zoubky stiskly dolní ret,

zasvítily bílé pae,

skoèily v proud pruné noky naposled a naposled.

Nes ju, nes, jak nese píseò,

nes ju, nes, jak nese hoøe,

píseò mladé eny v poli,

hoøe tìch, kdo za Olzou jsou.

Z èerných vlasù pod vln snìhem, lemujících ji jak láø,

jak kalina nade bøehem

hledí dívèí spící tváø.

*

Co tì ere, co tì rmoutí,

co tì v øíi stínù ene,

nemohl jsem uhodnouti

ve tvé tváøi zamraèené?

U Bachmaèe hømìlas hranu

vrahùm, hømìlas u Zborova,

dnes poslední vydá ránu,

vìrná druko goralova !

Stál nad bøehem, v ruce druku,

or pøed okem, øeku vzadu,

vyzul bot a nabil puku,

nasadil ji pode bradu.

Èervený pruh obemyká

íji, jako rubín svítí:

køivá avle bolevika blyskla tu v zrcadle ití.

Nes mne, nes, jak nese píseò, nes mne, nes, jak nese hoøe,

píseò mladé eny v poli,

hoøe tìch, kdo za Olzou jsou.

Sly, jak Ostravice pìna

huèí, zvoní, syèí, lká,

a na vlnách rozprostøena

surová tváø goralská.

Nes ho, nes, jak nese píseò,

nes ho, nes, jak nese hoøe,

píseò mladé eny v poli,

hoøe tìch, kdo za Olzou jsou.

Hraje voda vlasem eny,

kousnou mue vlny var:

nepohnutý, zamraèený

hledí k Ostravici ar.

*

Høbitove, v mé ije víøe,

kde dìvucha leí spící

a rek tichý ze Sibiøe,

høbitove nad Ostravicí !

Kalino, dìvucho umná,

hlídá, co se nenavrátí, kalino, køovino dumná,

bude nad mým hrobem státi.?

Mluví s hvìzdou; hvìzdy plynou, vecko vidí, vecko vìdí:

mohyly dvì pod kalinou,

nedáte mi odpovìdi?

HANYS HOREHLEÏ

Chylka s Lyskou do kroku

pøes zem sypanou skalami,

Ostravice do skoku

a Smrk s Lysou nad horami:

vichøe, duj, bystøino, le,

pluto, nepsuj práce jeho :

oøe Hanys Horehleï,

oøe od rána sivého.

Sotva s prahu vykroèí,

ostrý vítr ve tváø duje,

metelice do oèí

bije, konì oslepuje;

pluta v srpnu s èervencem,

sníh jde v èervnu, sníh jde v záøí, surová má slezská zem,

na ní Hanys hospodaøí.

Skoro ráno hore hleï!

Dýme Smrk, má èapku Lysá?

Stiskne zuby Horehleï,

bìdná eò se zakolísá :

pluta rve se svahu zem,

skála zbude, kobzol hnije,

voda hrèí povalem

a Horehleï z hoøe pije.

Zná-li formu bystøiny ?

V létì sotva teèe kapkou,

e by synek jediný,

e by zahradil ji èapkou :

vak kdy v mlze zmizí bor,

pluta lije dva mìsíce,

strumenì seskoèí s hor,

rozlítí se Ostravice.

Vzkypí pyným høebenem

na irokém na prostoøe,

kde la cesta, kde stál bøem,

jedno je huèící moøe.

kamenná hráz povolí,

proud streným ene plotem,

kdo neprchne z údolí,

ten se louèí se ivotem.

Bøeh tok lítý pøeskoèí,

vyrve stromy pøi dubinì,

bere ve, co zaskoèí,

kozy, krávy, konì, svinì,

mosty, lávky døevìné,

balvany sepjaté dráty,

støechy chalup èervené

a kolébky s nemluvòaty.

Plaè, pros, na kolenách le,

Bùh vysoko i daleko.

kdy u ve nám pobere,

aspoò bývání nech, øeko :

støecha letí s praskotem,

chalupa se do vln svalí, surová má slezská zem,

kruté nebe nad goraly.

Jak los chlopa dopadne,

(pøed provazem chraò ho, Boe!) kdy hladina opadne

a øeka se vrátí v loe?

Sestup, gazdo, v údolí :

kde bystøina hømìla blízko,

vèera pole kobzolí,

dnes tùò, grapa, vydralisko.

Kdy se pùda zorala,

klas chudobný z brázdy pojde;

druhdy k hrùze gorala

host jeatý z Karpat dojde :

klas zelený, skrèený,

chvìjící se v smrku stínì,

mrazem, plutou etøený

seerou divoké svinì.

Zná eò pùdy prokleté ?

Kdy ji kroupy nepotlukou,

snopy dìcko tøíleté

lehko nese jednou rukou :

jsou jak kytky vázané

z klasù pod modrými zvonci,

je dá èeleï na Hané

gazdovi pøi atvy konci.

Byl jsi v Hané okolí?

Pláò, jí rovna málokterá,

slunko pere do polí

od rána a do veèera :

horskou eò - ach, bìda mi !

co z beskydské brázdy vzejde,

zahrazené horami

slunko jen v poledne pøejde.

V dávných èasech vidìl dìd

ance zahrazené drvy,

Ostravice hømìla vpøed

barvená goralù krví.

Do hor, na provazech skot,

utíká dav otrhancù :

nepus, øeko, støedem vod

Kuruce táhnoucí z ancù !

Èasem srdce krvácí:

proè se v horách tìko dýchá,

proè gro vdoví utrácí

vládnoucích ministrù pýcha?

Pùda chlopu vìrnému

drahá, byl jí dobrým synem;

v prostý rozum nejde mu

zem vydaná za Tìínem.

Kdy se polských pánù dru

na tìínském kraji zhlídla,

neøídil smìr lodi mu,

baby byly u kormidla.

Jiný národ, jiný mrav: kdo zem vydal s duí malou,

nìkde v zámku èní nad dav,

jinde pod tarpejskou skalou.

Ne k srdci, ne na ol jsou

bohorovné politice

ti, kdo ijí za Olzou :

vichni chtìli k republice!

Marnì hømí tìínská strá

podle hesla nepsaného.

Zemì otcù nevydá,

ani bratra pokorného !

Kdy se ivot nachýlí,

po robotì beze slova

goral ve stín mohyly

tichou, sivou hlavu schová:

v zimì hrob zasype sníh

sáh vysoký, tìký, bílý,

vesnou huèí v peøejích

Ostravice do mohyly.

*Chylka s Lyskou do kroku

pøes stránì chudobné, holé :

zadr blesk ve vysoku,

Pane, ne doorám pole!

Od Frydku jde bouøe sem,

do detì se nebe kalí,

surová má slezská zem,

surový Bùh nad goraly.

HRADEC - PODOLÍ

Tak pøed sto lety svítila

louè dymná veèer v chatách k práci : moravská ila idyla

na Podolí, v chýích na Hradci.

Duch cizí zemí proniká,

od imrovic jdou kalné vody :

grof pruský, z Branky fabrika

zdeptali v prach kmen domorodý.

Krvavý chamsin svìtem vál,

není svobody bez vichøice:

moravský chlop z poroby vstal

po obou stranách Moravice.

Za sto let? - Hlava nebolí

souèaníky té písnì více :

kvést bude Hradec-Podolí

a bude umìt Moravice.

DERNE

(K OTEVØENÍ NOVÌ KOLY 9. Vl. 1935) Rád jsem v srpnu v léta árná

(dokud nebyl schýlen vìkem)

bìel tebou, vsi má varná,

na výinì nad Fulnekem.

Starou mapu rozestýlá

ruka - bylo dobøe s námi;

moravská dìdina byla

a na gruntech Sokol samý.

Tak to zprávy dávné praví,

spolehlivé, pravdì vìrné.

Podmyl bøeh ná pøíval dravý,

odcizilo se nám Dìrné.

Jak to mono? - Povím, malý,

mladý, za ruku tì ujav.

synci z Dìrného si brali

bohaté dìvuchy z Kujav.

Ty drely mluvu svoji

v poli i pøi krbì èerném;

dìti pøi mamulce stojí :

pohasla øeè nae v Dìrném.

Mluví kolem jen mohyly,

kde znìl pøedkù jazyk drahý.

vidí, e moravské byly

Èermná, Klokoèov, Poahy.

V Dìrném kadá hlava bílá

v naem vychována slovì;

mláde se nám ponìmèila,

tak jak v Melèi, jak v Radkovì.

Nové koly vidím rysy;

ta má úkol dobrý, slavný.

vrátit tebe, Dìrné, kdysi

pod moravský prapor dávný.

MELÈ

(K OTEVØENÍ NOVÉ KOLY 1936)

Zírá na mne, cizí larvo,

z rysù èistých, v známém líci, kam jsi la, moravská barvo,

pøed sto lety Melè králící?

Melè byl centrem moravských vsí, vecky hudly nai notu;

drely se ve sousedství

jako kury pøi kokotu.

Byl tu raz ná kmen v bezpeèí

a horala jeho svíce;

mluvil Radkov naí øeèí,

Lublice i Moravice.

Smìl se na mne, zem opavská,

aè mùj vìk u nepobízí :

vystup ven, barvo moravská,

z nanesené malty cizí.

Vra se zas jak píseò plesná,

kdy ju pøi veselu hrajú,

vra se, jak se vrací vesna

s vlatovkami z cizích krajù.

Vsi, nech dnes zcizená vecka,

meleckás pro nai tøídu: nikdy melèská - cho nìmecká -

jak dí korektoøi lidu !

Dí mláï z Melèe: Lege dar, wo

mahrisch Blut hier - vielleicht geh ich . .

Promluv k nim, moravská barvo, rodovými jmény jejich!

Zaseto je dobré sémì,

zaputìn pluh v úhor holý,

vstala ven z urvané zemì

pyná tvrz moravské koly.

Nech ve huèí starou øeèí,

rzání koní, zvonek kravský;

bude zemì slezská vìtí,

bohatí o Melè moravský !

PÌTVALD II

To èerný byl Mazur a drsný byl Mazur.

Rád napil se vodky, bo ve tole robil, a baba, ta nerada rozlila vodky.

Ale raz - pozdì v noc - chytla od lampy.

Pysk hryzl Mazur, bo bylo mu smìno pøes brvu vodu lít - a pak zbyla Halka, Halka, co z èerného vykvetla loe.

Mraèil se Mazur a ve tole robil, v Pìtvaldì robil a pohladil Halku.

Rád má své horníky, kdo jich je vládcem a z Modré bere jim pány. Ti velí nám v dolech, mívají synky a pro synky tøeba je koly.

Tam panské se øeèi té nauèí horníkù dìti.

Dobrý a lechetný horníkù pán jest, jasného rodu - to postaví kolu.

klebil se Mazur a udeøil sklenkou.

Co to za kolu? Tam nedám své Halky.

Pøiel a zaeptal inenýr z Modré : Co robí, Mazure ? Jasného pána to vùle : potká tì úraz - pán ujme se Halky.

- Víc vás se jí ujme, a zùstanu v dolech, jest dìvucha varná. Choæ prostý jsem horník, tam nepustím Halky.

Raz vybuchly plyny a zahynul Mazur.

Daleko na Polské dìvucha zhasla, rudý at mìla, na íji korále, Mazurèa z Pìtvalda. Nebylo chleba, Fuchs Wolf se jí ujal.

DRAGON HANYS BLENDOVS KÝ

Z. N. LUTYNÌ NA STRÁI POD KRANÍKEM

A pùjdu domù, a pùjdu domù,

vybìhne moja Maryèka z domu,

budou znìt zvony vesele,

bude to slavné vesele.

(Pùjde ty, pùjde za robu jinou : za tu s tou kosou; stlát pod kalinou budou ti loe pøátelé,

bude to divné vesele.)

Udeøí o mír, a bude po nìm,

pojedu orat pluhem a konìm,

iroká brázda pode mnou,

obloha èistá nade mnou.

(Udeøí avle na tvoje témì,

srazí tì s konì do èerné zemì, krev oèi tvoje zalije,

mamulka - zem tì pøikryje.)

Vesna jde, vecko se rozzelená poene re mi a po ramena,

klas tìký hlavu nakloní,

grunt hledí pyno z jabloní.

(Poene oves, re i obile,

ale poene na tvé mohyle,

na iré polské rovinì,

tam kde spí dragon z Lutynì.)

ÚSPÌCH

Zpíval jsem, kritika chválila, jak moje písnièky vzruí :

ni, to jen vzpomínky - bludièky tesklivou mihly se duí.

Øíkali jaká to svéráznost,

jaká je mohutnost ve mnì :

ni, ni, já jsem jenom ze Slezska, z ubité, z utvané zemì.

Pøeètly se vere mé pøed Prahou , v potlesku due si výskly:

za co? e ila ta Maryèka,

ve Frydku hrdlo nám stiskli?

Kdyby tak jednou pod Beskydem

pochodeò k Tìínu vzplála,

øadám, kde el bych jak prostý mu, píseò má do kroku hrála,

kdybys ty, deptaný národe,

uspaný, spoutaný obøe,

kdybys tak písni mé rozumìl,

øekl bych : Zpíval jsem dobøe.

KALINA II

Nad vodou stojí, hlavu nachýlenou, list støien iroký, bobule rudé, daleko lidí.

Tkví motýl na kvìtu, pták zobe plody, bøeh drí s brslenem, zøí ticho k vodám, daleko lidí.

Tak èasem filosof, tak èasem básník, kdy kalich vypili, s úsmìvem tichým hledí bok lidí v ivot.

Kdys bude dobøe hlavu navdy k spánku, bylino slièná potokù a hájù,

bez slova výèitky pod koøeny tvé skrýti, daleko lidí.

KALINA III

Na hrobech kozáckých, kurhanech, na mohylách, na stepi iroké, kde dobøí mládci padli pod kopím Tatara, Moskala, líté Polsky, tøech katanù svobodné Ukrajiny, ty stojí.

Na pláni rozlehlé od Dnìpra do Amura, na mohylách tisícù bezejmenných, kde døímou muové, co pøili od Vltavy, od Beèvy, Moravy, od Váhu, Ostravice, tam také stojí.

A kdyby národ byl, jak ti, co pøili z Rusi a z rovin francouzských a z íjí hor italských, a Praha falená by byla nevydala Spi, Oravu a bratry za Tìínem, (Èech falený! - zahøeí chlop tìínský, zaskøípe Oravan, zakleje gazda spiský) nad hroby hrdinù, co padli u Tìína, co polehli tam v roce devatnáctém, bys kvetla vítìzná té.

Boe, zabij Vuka Brankovièe,

jen vydal lid teskný za Tìínem.

Jak prosili, bychom jich dreli, jak plakali, kdy jich odlouèili!

BEZE MNE A SE MNOU

Beze mne, beze mne kvìt národa, beze mne nadení a svoboda,

beze mne dìvuchy varných lící, beze mne veselí umìjící.

Jen se mnou, jen se mnou drobné pole, chorý chléb chudobném vdy pøi stole, dìvucha hoferská v deti venku, stareèek titìný na výmìnku.

Beze mne cymbálek, huslí struny, beze mne pmníky a tribuny,

beze mne vìnèené, chytré hlavy, beze mne letopis i oslavy.

Jen se mnou, jen se mnou al národa a mladost uprchlá jako voda,

pìsnièka tesklivá v prostých slovech a dìdù mohyly na høbitovech.

SOUPUTNICE

Pøejelas dui elezem,

ne, Sudbo, rukou jemnou:

vak jak iroká byla zem,

la píseò vdy pøede mnou.

Pou ivota zle skøípala,

a nebe bylo temné.

tma ze vech stran se sypala,

v ní píseò la vedle mne.

Pou v suché pouti plné hrùz

skonèila stopou klamnou:

kdy konì táhli èerný vùz,

la píseò sama za mnou.

il jsem jak stepní kùò svobody ciz lidem v ivotì prostém,

dávno jsem zahodil do vody

skøipky s tím jediným mostem;

nevím, jak strunu tu vloili

v srdce mi bohové pøísní,

hoøem pùl, vodkou pùl opilý

vázal jsem vìnec svých písní;

z bodláèí, z pokøivy nehezké,

z trní a ze slz byl uvit :

byl jsem - sto pìrunù! - ze Slezské, jinak jsem neumìl mluvit.