Selské balady

Jaroslav Vrchlický

JAROSLAV VRCHLICKÝ

SELSKÉ BALLADY1

Poznámka. Všecky historické ballady této sbírky zbudovány jsou na motivech, jeţ historická fakta poskytla, a jichţ největší část čerpal jsem z výtečné studie Svátkovy „Selské vzpoury v Čechách“, vyhraţuje si ovšem všady úplnou volnost poetického zpracování. J. V.

Milým soudruhům Dru Josefu Thomajerovi a Aloisiu Jiráskovi připisuje J. V.

V Praze, 1. ledna 1885

ČESKÁ DUMA

Oj, ty dumo česká, tajeplný smutku, ţel jen k slzám nutíš a tak málo k skutku!

Kdo tě asi první, česká dumo, básnil?

posud nám po tobě zrak se nevyjasnil!

Leţí to, ach, leţí na srdci co kámen, pálí to, ach, pálí v zraku jako plamen.

Ku odboji náhle ruku mdlou to stiská, v zápětí však pouze jenom hruď si stýská.

1 Převzato z: Vrchlický J., Selské ballady, Praha 1885 (redakčně upraveno).

1

Oj, ty dumo česká, kdo byl otcem tobě?

jsme tu pod tvou tíţí jak pod hlínou v hrobě.

Stahuje to hrdlo, na prsou to dusí a ta ústa přec jen zpívat, zpívat musí!

Jako lehký mráček, sotva stopu nechá, táhla’s jistě poprv hlavou otce Čecha.

Rostla jsi a houstla jako chmura tmavá, kdyţ věznila Přimda kněze Soběslava.

Byla’s jako mračno v postrach všemu ptactvu v srdcích Přemyslovců – láska ku cizáctvu.

Ale jako příkrov z Bílé vstala’s hory, národ pod tvým tlakem dvě stě let byl chorý.

V pohár skanula jsi, v slzách planula jsi, ze všech větrů do Čech, dumo, vanula jsi!

Otrávila’s píseň, na srdce nám lehla, po pláních a hvozdech černým stínem šlehla.

Nejhloub ovšem má tě v duši sedlák český –

Dumo! kdy jen z tebe zářné šlehnou blesky?!

ETRUSKÁ BALLADA

Etruský sedlák – první oráč,

vzal za pluh kámen ostrý

a první brázdu sotva táhnul

a vyoral jen – kostry.

2

I pravil k sobě: V zlý čas věru jsem vyšel zemi orat,

můj chléb z té tvrdé země kostí mi musí ovšem korat.

Dne druhého táh’ brázdu zase.

Zem páchla shnilou krví,

a sedlák vzdech: Chléb hořký bude, dokavad tak se mrví!

A třetího dne vyšel v pole

hned z rána na úsvitě,

pluh těţce táh’, a pod něj sáh’

a vytáh’, vytáh’ – dítě!

To dítě mělo šedé vlasy,

na tváři samou vrásku

a ve svraštělé suché ruce

hrst ţlutých, suchých klásků.

A sedlák polekán a zdiven

se ku dítěti sehne,

to plakalo, ţe míň je rosy,

neţ slunce ţár ji sţehne.

To plakalo a hořké slzy

do vrásek tekly hbitě,

a sedlák vzdech: „Pro věčné bohy kdo jsi, co chceš jen, dítě?“

A dítě dělo: „Zaorej mne

i hluboko a hladce,

zas na povrchu vţdy se zjevím,

3

jsemť obraz – tvojí práce.

Svůj hořký pot, svých slzí brod.

své trudy zříš v mém vlasu,

své práce marný výsledek

v té kytce hluchých klasů.

A slzy moje – slzy lidstva

jsou ovšem nekonečné,

a v dětské mojí tváři vidíš

téţ svoje dětství věčné.“

SEN TAMERLANŮV

Před svojí smrtí Tamerlan

měl tento divný sen:

do dálky táh’ se dlouhý lán,

on na něm nataţen.

A obrovský kmet před ním stál,

půl člověk a půl duch,

plál jeho zrak skrz vousů mrak, dlaň jeho tiskla pluh.

„Kdo jsi?“ děl vládce. „Boţí soud,“

děl přelud; „slyš mou zvěst:

jak prokletí jde v zápětí

za výrokem mým trest.“

A v nářku tom jak zněl by hrom, pluh na vládce kles’ hruď,

a jako v pláň. neznámá dlaň

tam ryla: Proklet buď!

4

A ňadry jeho brázdu táh’,

ač svíjel se a třás’,

a šlo to hloub, ač kaţdý kloub

mu praskal, vstával vlas.

Po jedné brázdě druhou zas

s touţ důkladností táh’,

a z klína zrní házel v ráz

v těch brázd krvavý nach.

A neţli třetí brázdu vryl,

juţ z první osení

se zelenalo vesele

a v čilém vlnění.

A čtvrtou neţli dooral,

juţ kýval plný klas,

a oráč dál se s pluhem bral

vţdy znova hloub a zas.

Vţdy na novo jak olovo

tek’ do brázd horký pot,

a do ňader vţdy hlouběji

ryl pluhu ostrý hrot.

A celé tělo vladaře

juţ vrostlo do země,

a v červánek si skřivánek

pěl nad nim dojemně.

A zlaté klasy šuměly,

to jeden chvit a třpyt,

a rostly víc v sta, ve tisíc,

5

vţdy výš aţ nad blankyt.

A Tamerlan kde srdce měl,

zkad hrůza šla a děs,

tam šedavá si pěnkava

své hnízdo tkala dnes.

A zkad krvavé myšlénky

se draly v divý rej,

tam vlčí mák čněl do oblak

a v nach svůj halil jej.

Kdyţ celý obzor zaplavil

těch zlatých klasů vír,

svou práci oráč zastavil,

v své duši cítil mír.

Na mezi pak na pluh svůj sed’,

jenţ jako slunce plál,

a do čtyř úhlů zvolal v svět:

„Já jediný jsem král!“

DVĚ LANĚ

Dva dny juţ kníţe Oldřich u Peruce na vzácnou čekal zvěř,

a vţdy se zachvěl, jak hnul sebou prudce ve větru strom i keř.

A darmo zněla lovčích rohů echem kol zalesněná stráň,

to bůh ví, kady zmizela vţdy mechem ta bílá, vzácná laň.

6

Dne třetího zas vyjel na čekání.

však sám děl: Naposled!

Jel, náhle, v úval kde se hora sklání, cos kouzelného zhled’.

Tam dívka stála, u studánky prala, zpěv její zvonil v les,

a kníţe zřel, jak sukni nazvedala, jak s páţí šat jí kles’.

A jako světlo mezi bílé břízy

kdyţ zbloudí, její pleť

tak stříbrem plála, vlas jak zlato ryzí.

Ó hleď si srdce, hleď!

I stojí kníţe udiven a němý,

zář listím hraje si,

a zapomenul půvaby jat těmi

na lov i na lesy.

V tom udýchán sem vrazil lovec mladý tvář v ohni, v dechu chvat:

„Ó, běda, kníţe, co ty stojíš tady, laň padla do tenat!

A nalíčil je rukou přeumělou

ten lotr Kresina,

ó pojď, potrestej selskou pýchu smělou, zkroť toho zlosyna!“

Hněv zkypěl v kníţeti, trh’ uzdou prudce a v cvál se dali zas,

kam lovec veď je nazpět do Peruce, 7

a v statek vtrhli v ráz.

Na dvoře, hle, nad krásnou, bílou laní ten lotr sedlák stál,

ji právě skolil, hladil jí šíj dlaní a do vousů se smál.

A stáli jak dva mraky proti sobě, tu kníţe – sedlák tam.

„Hned spoutejte mu drzé ruce obě, trest vymyslím juţ sám!

A lovci juţ se vrhli na sedláka.

V tom dívka cloní jej,

kníţeti padá k nohoum letem ptáka:

“Můj otec! Soucit měj!“

A kníţe couvnul. – Boţe, to jest ona!

Tam prala před chvílí!

Pod nohou její kvetla růţe vonná, kol hráli motýli!

A jako světlo mezi bílé břízy

kdyţ zbloudí, její pleť

tak stříbrem plá a vlas jak zlato ryzí: Ó hleď si srdce, hleď!

A kníţe couvnul – usmál se a svolil: To můţeš štěstím zvát,

ţe za laň, jiţ’s mi před očima skolil, mi jinou můţeš dát!“

„Laň za laň!“ – Kresina vţdy s klidnou tváří dal jemu v odpověď.

8

A na bříze pták zpíval jásající: Ó hleď si srdce, hleď!

PÍSEŇ KLASŮ

V boţím poţehnání,

v lidském proklínání

rostem na té potem zvlhlé,

smutné české pláni,

Nechť rozmary pánů

na tom ţitném lánu

ryjí kopyty svých ořů

tisícerou ránu!

Dětí „chleba“ křičí

a juţ zrno klíčí,

ať ho úpal slunce pálí

ať ho kroupy ničí.

Co se komu zráčí,

klas na všecko stačí;

vţdyť se k vůli němu v prachu

denně sedlák vláčí.

Za mozoly dlaně

na desátky, daně

zrní klasy nasýpají

v míru svrchovaně.

Aj, tu vojačina!

Na výplatu syna

9

klasy dají, vţdyť ta matka hořem ruce spíná!

Co nám chlady, vedra?

Zem je matka štědrá,

rostem pro ta nachýlená,

unavená bedra!

Rostem na souvrati,

slunce to nás zlatí,

kdyţ se zráčí milostpánu

zvěř svou námi štváti.

Rok po roku rostem,

přec na českém, prostém

stolu sedí bída holá,

chudoba tam hostem.

Zrní dosti dáme,

všecko, co jen máme,

a přec sedlák pěst zatíná,

selka ruce láme.

Málo! pořád málo!

Co se to jen stalo,

stejně rosa vlaţila nás,

sluníčko nás hřálo.

Či té černě půdy

zkrvácené hrudy

proklety jsou tak, ţe rostem

stále v nové trudy?

Skoro na té roli

10

popelem a solí, ţlučí jsme neţ zlatým zrním –

Ach to bolí! bolí!

Aj, kdy lépe bude

pro ty ruce chudé,

pro ty nohy utýrané

aţ do krve rudé?

V boţím poţehnání

v lidském proklínání

pro koho jen asi rostem

na té české pláni?

SUPLIKA

Pan kantor z prvního spaní

byl náhle probuzen,

vstal, oči mnul si dlani.

Co můţ to býti jen?

Z návse zněl hluk

jak zbraně zvuk

a kantor měl tak pěkný, pěkný sen!

Snil: na věčí byl škole,

měl dvojí deputát

a kravku, kozu, pole

a nemusil se bát,

pan vrchní brouk

kdyţ naň si houk’

a psem jej honil od zámeckých vrat.

Vstal celý rozespalý

11

a z okénka pak hled’, na návsi davy stály,

a kantor strachy zbled’.

Byl to jak voj

připraven v boj,

kdyţ s domovem se loučí naposled.

Z těch známých, vlídných tváří

hněv sršel se vzdorem,

a mladí jako staří

zde stáli táborem,

ten cepem třás’,

ten kosou zas,

ten vidlemi a jiný toporem.

Vit starý na patníku

jak farář rozkládal,

a celý zástup v mţiku

se směrem k škole hnal,

pár tuhých ran

a dokořán

juţ dveře – kantor před sedláky stál.

A z třiceti úst zní to

ve bouřném pokřiku

(mně chudáka je líto

při tomto povyku.)

„Kantore hej,

k práci se měj

a na pány nám napiš supliku!“

,… To nejde, milí kmotři,

to třeba rozváţit!’

„Jsou tyranni a lotři“,

12

mu zahřměl v odvet Vít,

„Ať zvědí juţ

co sedlák zmůţ’,

my nechceme se juţ pro cizího dřít!“

„Ne! Nechcem!“ zní to davem,

jak bouř to hlaholí,

„náš hlad je naším pánem

a naše mozoly!“

A divý rej

zpět tiskne jej

a zatlačil ho k stolu do školy.

„Vem nejlepší své pero!“

Vít rozkazuje zas,

„Piš“, hřímá hlasů stero

a kantor jen se třás’,

pak nesměle

pot na čele

děl: ,Nejde to, kdyţ křičí kaţdý z vás!’

Jak psáti? Včera právé

zde sám pan vrchní stál,

a kantor ostýchavě

brk zkoušeti se jal.

Ba sám pan Franc

s ním preferanc

aţ do desiti milostivě hrál.

Pot utřel sobě, v bázni

jak z čela se mu lil!

Vţdyť ves ţe drţí v kázni

jej farář pochválil.

Vstal, sotva sed’,

13

leč rázem zpět

jej k ţidli sto jich tiskne ze všech sil.

„Piš!“ – celý dav naň vříská,

„neb zakusíš náš trest!“

A motyka se blýská

a zatíná se pěst.

„Nuţ rychle piš,

však nejlíp víš,

co musíme od pánů zlého nést!“

,Chci splnit ţádost vaši’,

di kantor málo jist,

,však nejde to tak, braši,

(a chvěje se jak list)’

hned ve mţiku

psát supliku,

neb s pány neni rádno třešné jíst.’

„Nač kantora pak máme?“

Vít křičí zuřivě.

,Nu, tedy ... uhlídáme!‘

zas kantor bázlivě,

,z vás jeden teď

jen slove veď

vše pověz hezky zvolna, uctivě.‘

„Nu dobrá, napiš tedy,

ţe s pány máme kříţ.

ty roboty a bědy

víc nechcem snášet jiţ,

kdy za týden

ach dvakrát jen

po vlastní práci smíme. Item piš: 14

Ţe vrchní chám je drzý

a výslovně ţe chcem,

by pan hrabě ho brzy

juţ poslal k čertům všem.

Co váháš zas?

Máš v brku vlas?

Či nespouští víc? – Jiné pero vem!

Dál item panu Franci,

by rychle kvinde dal,

by uznal toleranci

a vrátil vše, co vzal,

co zkazí zvěř,

neb lovců sběř,

by náhradu nám slušnou vykázal.

Dál item aby zrušil

tu sílu poplatků,

neb sedlák zuby sušil

a kněz ţil z desátků.

Co vázneš teď?“

,Ach Víte, hleď,

já udělal tu kaňku ve zmatku!

Tak nemaţem to dáti

přec slavné vrchnosti!‘

„Nech tak, to stejně platí,

na nás v své chytrosti

jsi pozdě vstal,

však piš jen dál!“

A kantor chudák dopsal s úzkosti.

Pak vytrhli mu v smíchu

15

tu divnou suplika, Vít čet’ ji na hlas v tichu,

pak rázem ve mţiku

ze školy ven

se zástup ten

jak bouře valil v lání, povyku.

A znikli s divým plesem,

za nimi kantor zřel

do tmavé noci s děsem

a chudák jen se chvěl!

V mlhavou dál

pak naslouchal,

co nyní počít si má – nevěděl!

Teď vyhnán bude, moţná

ţe vězněn, mučen snad;

sny krásné, přání zboţná!

Jak všemu vale dát!

Na loţe kles’,

nad lesy kdes

zřel oknem nebe v rudé záři stát.

PÍSEŇ VZBOUŘENÝCH SEDLÁKŮ

Nu, co patří pánu?

V střeše kaţdý hřeb,

kaţdá krůpěj v dţbánu,

na polici chleb,

jeho vše jest, ale, bratři,

kosa v šíj a v leb mu patří

okovaný cep!

16

Nu, co patří pánu?

Dcery tvojí zpěv;

sýpka, ať je plna

zrní nebo plev,

zdupané i zkvětlé nivy –

ale téţ však spravedlivý

náš i vnuka hněv!

Nu, co patří pánu?

Sviţný karabáč,

kdyţ on řekne, cháme!’

úsluţné rci „rač!“

však před věčným soudem boţím

patří skráň mu zryta hloţím

vdov a sirot pláč!

Nu, co patří pánu?

V hvozdě zvěř i klest,

poslední tvá kráva,

jediná tvá čest;

ale patří jemu taky

v nestoudnou tvář, v drzé zraky mozolitá pěst!

Nu, co patří pánu?

Sláva, přepych, moc.

Vzhůru, bratři, k ránu

jde prý naše noc!

On má hrad – my ţhavou smolu,

štěstí on – my trud, však bolu

bůh jde na pomoc!

17

LORECKÝ ZE LKOUŠE

Šamonické zvony pěkně vyzvánějí; sedlákům je běda, páni ti se smějí.

Ke kostelu z dvorce jedou slavné křtiny, Lorecký ze Lkouše má dva statné syny.

Ke kostelu z dvorce kočár za kočárem, pan Lorecký plesá nad tím boţím darem.

Myslilť, ţe jiţ musí umřít bez dědice, a teď štastný otec vjíţdí do vesnice.

Aj, tu zastoupí mu cestu muţů řada, rychtář Petr Dulík v uzdu koňům padá.

Širák sklání k zemi, však neţ řečnit začne, Šamonický zeman svraští čelo mračné.

Křikne na kočího: ,Zmrskej toho chlapa, dál jeď, at můj hřebec v prach tu luzu sšlapá!‘

Ale Petr Dulík odstrašit se nedá, uzdu nepustí víc, dále svůj hlas zvedá:

„Bůh dnes na tvém rodu ukázal své divy, budiţ, pane z Lkouše, rovněţ milostivý!

Slev nám na robotách, slev nám na desátku, vţdyť ţijeme stále jak o velkém Pátku.

Ţijem v dření, psotě, v tísni, trudu, mdlobě, smiluj se jak bůh ţe syny dva dal tobě!“

18

,Ano dal mi syny’ – Lorecký zle křičí,

,vychovám je, na vás aby byli biči.

Bych tvou zkrotil zpupnost: rode zlý a líný, proto ku pomoci bůh mi dal dva syny.

Najednou dva dal mi na vás do zásoby, máte-li zlé nyní, horší přijdou doby, Aţ mé děti vzrostou. A teď z cesty, cháme, pozor, at se více spolu neshledáme!‘

Pustil Dulík uzdu, s druhy ustoup’ stranou, zrak mu divě šlehá, tváře rudě planou.

Rty se třesou řečí výmluvnou ač prostou:

„Na biče tvé děti jistě nedorostou.

Nebudem se dále na svého dřít kata záhy posekáme ta tvá bičištata.

Nebudem přec supy na své děti ţivit, v pokoře se plazit, hrbit šij a křivit!“

Šamonické zvony bouřně vyzvánějí pánům dnes je běda, sedláci se smějí.

Dvorec zapálený, nádvořím krev proudí, na zvráceném sudě Petr Dulik soudí.

Před ním trčí vidle, odznak selské síly, a k nim zástupové ku přísaze pílí.

19

Pod nimi cos v krvi mokvá v hrůzné změti: Šamonický zeman a s ním jeho děti.

BALLADA VÁNOČNÍ

Vzbouřili se sedláci

proti pánům v ráz,

práce juţ je trmácí

bolí plec i vaz,

hladem hynou děti, ţeny, ba zdá se být otrávený i ten boţí klas.

Vzali kosy, brány, rýč,

motyku a cep,

švihá, zvoní to jak bič

o tu panskou leb.

Jedli dlouho zvěř a pstruhy, a sedlák měl zápas tuhý o plesnivý chleb.

Panský zámek dobyli,

zapálili věţ,

vykradli vše obilí,

krávy, koní spřeţ,

zrubali vše panskou chasu, nešetřili ani krásu ţen a dívek téţ.

Pán se z honu navracel

s chrty, ohaři,

vztek mu divý v duši vjel

a krev do tváří,

utek’ v zmatku ku sousedu a tam celou svoji bědu vypsal císaři.

20

V krátké době trouby jek, dragoni tu jiţ,

pojímali dobytek,

zapálili chýš,

sedláky pak chytli v hvozdě, na útěk se daliť pozdě –

Boţe, ty to víš!

Pláň se táhla bez hrází,

v prostředku strom stál;

vojska tlum sem přichází,

táborem se dal,

dlouho prohlíţel tu sosnu, bručel a se ztrácel do snů starý generál.

„Pěkný strom to! Z daleka

lze jej uvidět,

pověsíme člověka

na kaţdičkou snět,

sedláci jej v celém kraji odtud pěkně uhlídají, hoši, k práci hned!“

Stalo se a ve chvíli

přivedli je sem,

kaţdá snět se nachýli

smutným břemenem:

v haluzích to stená, praská. Pane Boţe, coţ tvá láska opustila zem?

Pět a dvacet sedláků

visí do kola!

Pět a dvacet přízraků,

kaţdý mrtvola.

V haluzích to praská, kvílí, haluze se niţe chýlí k zemi do pola.

21

Děl generál do boty

strčiv karabáč:

„To trest selské holoty,

co ţen, dětí pláč?

Jako svícen strom ten stojí, vánoční to strůmek v chvoji, pěkný ramenáč!“

Tu děl kdosi ve mraku:

„Já jej rozsvítím!“

blysklo se všem ve zraku,

síra, oheň, dým.

temný zvuk a rachot hromu, kvílení a praskot stromu, rychle, jak to dím.

Celý tábor v plameni,

v moři ohně stál,

útěk, zmatek, úpění,

a strom jasně plál,

mrtvolami obepjatý hořel jako svícen zlatý, svítil v šírou dál.

Prchla noc a hořel zas,

hořel tak dnů pět,

občas náhle v jeho jas

boţí anděl slet’,

sedlákovu duši vzal, na srdce ji bohu dal, jako bílý květ!

Na pasece pusto kol,

popeliště, rum,

ve krajině utkvěl bol,

nevzbudí se z dum,

22

hrud tvá lidu křivdy cítí, strom však svítí, svítí, svítí v sny všem tyranům!

SHNILÉ OBILÍ

V den mlhavý kdys u Bystré

lán rodný sedlák oral;

na staré hruše uschlou snět

v tom starý havran slet’

a lidskou řečí zakrákoral:

Ty v potu tváře nadarmo

zde kypříš svoji hrudu,

a darmo budeš síti téţ,

neb nikdy nebudeš

plod sklízet, věř mi, svého trudu!

Po ptáku sedlák bičem šleh’,

leč ten se drzý nehnul,

zrak – rudý jas a chrapot hlas.

Pak zmizel v jeden ráz,

kdyţ sedlák pro kámen se sehnul.

Šel domů sedlák poděšen,

v tom s nebes hloubi náhle

červánek vznítil kalný vzduch

a v dáli rudý pruh,

jak v krev by nořil brázdy táhlé.

A v noci vzplály hvězdy dvě

a jejich metly rudé

se třásly v dálce mlhavé

jak slzy krvavé;

23

To jen sám bůh ví, co to bude!

A sotva vzešlo osení,

sedlák se vidli chopil,

šel na pány a nastal soud,

a brzy krve proud

ty rodné lány kolem stopil.

A neţ-li v klasy metalo

to obilíčko boţí,

pan hrabě Vilém z Kolovrat

se s vojskem na vsi krad’.

Zda sedlák nyní vidle sloţí?

A neţ-li klasy dozrály,

juţ konec byl té řeţi,

a kde byl ve vsi jaký muţ,

na stromě visel juţ,

ba stačily juţ k tomu stěţí.

Pak věšeli je na trámy

u stodol, kolen, stájí,

a v polích v slunce úpalu

to zrálo pomalu –

však mrtvo bylo v celém kraji.

Uzrálo v posled obilí,

leč kdo je sklidí asi?

pár dětí, které zmořil hlad?

ţen slabých zástup snad,

jeţ zármutkem si rvaly vlasy?

Pak přišly bouře. Celé dny

jen s oblohy se lilo.

24

Co kdys u Bystré sedlák sel, to nikdo nesklízel,

to zrostlo, hnilo, hnilo.

Nad klasů bahno havran slét’

a děsně zakrákoral:

měl radost z věštby své, neb klet, co stojí boţí svět,

je lán, jejţ český sedlák oral.

RYCHTÁŘ OREMUS

Sedláci jdou proti Plzni.

Doba krve, boje, hrůz!

Bratři, dobře se vám vede,

dokavad vám v čele jede

rychtář Oremus.

Pan rychtář se spolčil s pány,

ţita mnohý plný vůz

vpašoval skrz městské brány

za dukáty zverbovaný

chytrák Oremus.

Zle to k posledu naň trhlo,

houká houfnice i kus,

meče zvoní, na svém koni

za pány se ţertem honí

zrádce Oremus.

Však v té chvíli, kdy byl zrádcem, a sám se chtěl dáti v klus,

v lebku tesákem ho ťali,

25

boje rykem zazpívali nad ním: Oremus!

BALLADA O SMRTI JANA KOZINY

O přesmutná to novina,

ji zná uţ kaţdá ves,

ţe dobrý náš Jan Kozina

pod rukou kata kles’!

Ó Plzeňské ty náměstí,

nám v ţilách tuhla krev!

Co v naše velké neštěstí

je veliký náš hněv?

Nic – zrno padlé pod ţernov,

nic – udupaný klas!

Jen vzlyk a pláč, nemáme slov,

sirotou kaţdý z nás.

Ti páni mají ve ňadrech

jen kámen nebo troud,

ţe mohli nám jak na posměch

ten hrozný vyřknout soud.

A příšera byl jejich kat

a na ďábla se zvrh’,

kdyţ pláčem naším nedojat

oprátku v oko zdrh’.

Co platny naše výsady?

Co pergamenů sta?

Kdyţ nešlo to, ach, bez zrady

26

a ve všem byla msta!

Ó Plzeňské ty námésti,

my v poutech stáli tam,

a němí byli bolestí,

kdyţ on se zjevil nám.

Šel, buben zněl, ó jak se tměl

skrz černé sukno zvuk!

Šel, hrdý, vzpřímen, nám však vřel ve srdcích ještěr muk.

Na stupni stál a katu prál:

„Jen málo, brachu, slov,

zřím tady samý trud a ţal

a více neţ tisíc vdov!

Zřím tady sta sklopených hlav

a to já nemám rád,

ten lid je tu jak tupý brav,

ať jde! – Nač tady stát?“

A odpověděl jemu kat:

Coţ věru nevidíš?

zde musí stát z nich kaţdý spjat, na nohou ţelez tíţ;

Zde musí tebe viděti

jak na popravu jdeš

a musí k tomu mlčeti

ta zbujná selská spřeţ.

Tu děl Jan Sladký: „Lide můj,

to smutná pro tě věc,

27

však dobře tak, proč byl jsi hnůj a proč jsi skláněl plec.“

Tu děl Jan Sladký: „Lide můj,

to není konec však,

při právech svých ty pevně stůj, buď volný vţdy co pták!

Však Lamingere, tyrane,

ty vem těch slzí proud,

neţ dnešní den v rok zaplane,

na boţí zvu tě soud!

Tam povím tobě, lidu pot

jak převzácná je věc.“

V tom bubnů hřmot jak o překot, v oprátku sklonil plec.

A děsný mţik – a jeden vzlyk

a tma objala nás,

kdyţ propustil nás ţalářník,

nám scházel zrak i hlas.

Ó Šumavské vy pralesy

ó zřidla zvonivá!

váš zpěv nás teď jen poděsí

neb nám se vysmívá!

Vším zní ta smutná novina,

ji zná uţ kaţdá ves,

ţe dobrý náš Jan Kozina

pod rukou kata kles’.

Však rok a den to pouze jen

28

Bůh tak to nenechá!

Ne věčný soud jde Lamingen,

to naše útěcha!

MATYÁŠ ULICKÝ

Matyáš Ulický stál jiţ před popravou s nachýlenou skrání, s obnaţenou hlavou, s které sedřeli mu cihlou pomazání; v očích vytřeštěných ţehlo jemu plání, rety cukaly se jako v divé křeči, zmatenou se ob čas zachvívaly řečí, slova to jen kusá, křiky utlumené.

Náhle jako bouře kdyţ se bradly ţene, přes kořeny kmenů, přes balvany chvátá, začal mluvit k lidu, co holomci kata chystali své stroje: ten hle zkoušel palcem sekery své ostří, ten jsa dobrým znalcem provaz měřil okem, zdali snese tíţi, k skřipci aţ ho připnou od paty ku kříţi.

Ať jen vymluví se, kat děl, však juţ tipec napraví mu kolo, panna, boty, skřipec.

A kněz mluvil k lidu na valech i v bráně:

„Matyáš Ulický, zboţný sluha Páně, ţe jsem nemoh’ déle vidět selskou bídu, ţe jsem z čisté lásky pomoci chtěl lidu, ţe jsem zavésti chtěl pravou říši Krista, kde se rovnost stavů, bratrství všem chystá: pány jat a souzen, vydán na mučidlo, 29

vyprávím teď světu, co mé oko shlídlo v bezdnu těţké dumy a co vidím ještě, co ten brousí meče, co ten chystá kleště.“

Jen ho nechte, kat děl, naposled on šílí.

„Sestoupil jsem ke dnu, tam kde duše kvílí, veden okem ducha octnul jsem se v pekle, Hospodin jeţ chystal panské luse vzteklé, mučitelům lidu, zpupným násilníkům, náhončím jich, katům, popům, námezdníkům.

A má duše plesá a má duše jásá, okovy své vazby květným pýřím střasá, neb panského pekla strašlivé ty divy podaly mi důkaz, bůh ţe spravedlivý, co dnes panstvím, slávou, bídou ţe je příště.“

Jakţe, praví soudce, ještě s popraviště má lid bouřit k vzpouře? V bubny udeříme, jeho zpupný hovor vřavou přehlušíme.

„Jen ho nechte,“ hejtman s úsměvem dí městský, kdoţby něco dáti moh’ na ten ţvást dětský?

kaţdý ví, ţe blázní.

A kněz počal znova;

jako těţké kroupy byla jeho slova, kdyţ se sypou s mračen, mlátí do obilí, byla plna pravdy, přesvědčení, síly:

„Vejdu v černou bránu temné klenby skalné, slyším hádky, zmatky, stesky, vřesky ţalné; kolem slzy lidu, které od pravěku prolity kdy byly, zhoustly v kalnou řeku, 30

a ty vzdechy lidu, v tom co panstvo hýří, klenbou valily se jako netopýři, věčnou nesouce se k bohu obţalobou: lidu bídou, hladem, utrpením, mdlobou.

Brodím se tím bahnem a tím vzduchem vzdechů, stoupám ďábelského dále do pelechu, duch mne chyt’ jak druhdy chytil Habakuka, ukázal mi všecky panstva bědy, muka, všecky jejich tresty, mučidla a hloţí, háky, kotle, šrouby, celou pomstu boţí, divné, prapodivné ukázal mi věci.

Nejdříve mne vedl ku obrovské kleci, která zamříţeně z černé skály zela.

Ta vám byla potvor divných plna celá: v jedné směsi, v jednom reji, v jednom klubku točily se, řvaly jak psi do náhubku, přihlédl jsem blíţe, kousali se dravci, v kalu rousali se písaři a správci, důchodní a vrchní, panští mušketyři.

V jednom kole v kleci běhají a víří, skáčou jako štvaní od podlahy k stropu, chytají své hlavy v sítě vlastních copů, které jako jehly, kamkoli se točí, šlehají jim v tváře, šlehají jim v oči.

Upadají při tom vlastní přes kordiska, přes hole a biče. Chasa tato vříská, prská, slintá, cintá, rozplývá se pláčem, neb nad nimi Satan stoji s karabáčem; švihne a ta chasa tančí v jedné změti, švihne a ten chumáč copů k výši letí, švihne a to klubko noh a lýtek padá nahoru a dolů, věčný kruh a řada 31

v hněvu, řevu, stesku, vřesku, smíchu, ţalu, vstává a se boří vlastních do výkalů.“

Bude třeba dvojí rozţhaviti kleště, praví hejtman, nechte, at dál mluví ještě!

„Duch mne vedl dále a tu v kruhách spjaty já zřel na mučení lidu svého katy; duch je volal jmeny, jak psi zaskučeli, mnohé sám jsem poznal, kteří tady dleli.

Tu Ploškovský Adam, tam Lorecký z Lkouše v šílenství a ţalu vlastní ruce kouše, pan Lev z Roţmitálu seděl celý nahý, vosám vydán v pospas podél černé dráhy; pak jsem viděl stranou, jak Štěpána Šlika sedmnáct černých čertů z kůţe dře a svlíká, za to, ţe lid musil vyznat a se káti, ţe jen ďáblem sveden začal v boj se hnáti.

Byl tam jeden opat z Vysokého Mýta, jak míč z rukou ďáblů aţ ke stropu litá, se svým velkým břichem míč byl věru dobrý.

Zřel jsem čtyry čerty veliké jak obry, cosi v stínu skály kutili tam s chvatem: těţkou měli práci s panem Kolovratem, obilí mu cpali v jícen na věrtele, to, jeţ na sedlácích vydřel. Bez fortele, špatně dělali to v jeho věcí muku.“

Nuţe, nyní pravou utněte mu ruku!

Sekera se mihla, špalek v krvi ploval, ruka padla k zemi – kněz však pokračoval:

„V středu lomu velký, ţhavý kotel kyne, 32

pěknou lázeň máš tam, pane Wallenštýne!

Redern stojí vzadu, ďábly komanduje, by jen přikládali dál, je persvaduje, ve kotli to syčí, praská, stená, mlaská, kolem křepčí v tanci pekelnická cháska.

Dál jdu, těţce v kostech brodím se a štěrku.

Divný trest tě čeká, pane z Wartenberku, za to, ţe jsi lidu tančit zapověděl posvíceni slavit i muziku neděl, tři sta čertů nyní na pekelné basy hraje k tanci tobě, vstávají ti vlasy, kaţdý tón je ţhavým do řeţava drátem, propíchá ti mozek, trhá uši chvatem a kdyţ běsů chechtot dodělá se konce, fagoty a dudy, housličky a zvonce začnou od podlahy a tvé nohy samy vrtí se a klátí. Aj, tu dobrý známý Jičínský tu hejtman Taxis…“

Nedořeknul,

do druhé mu ruky katan právě seknul, sekera se mihla, špalek v krví ploval, ruka padla k zemi – kněz však pokračoval:

„Nejen dávné katy zřím, i katy příští, stoji tam jak tady já na popravišti, Nestačí tu kotel ani muky všecky, jaké zaslouţil by statkář Kostelecký.

Za nehty mu ďábli zaráţejí v smíchu ţhavé tenké dráty, bratru jeho, mnichu, druzí páří břicho a z Kalenic paní ţhavou týči v jícen vráţí při snídaní, ţhavou týči druhou vráţí ku obědu, ţhavou týči třetí Satan ku posledu.

33

Dál jdu – ďáblů spousta jakýs pytel válí přes pařezy, strţe, pahýly a skály, z pytle nářky znějí, kletby, lání sterá.

Co to valchujete?

– Pana Lamingera!

sklepeme ho cepy zašitého v pytli –

a neţ obrátí se, juţ ho drápy chytli, do vody jej vrhnou, vyperou jej chutě, na rošt pak jej vrhnou na pekelné kutě, aby osušil se, po Chodovsku k tomu na dudy mu hrají.“

Náhle hlasem hromu

hejtman rozkazuje: Na skřipec s ním, braši, ztuha přivaţte jej, neţli se nám splaší, snad mu na tom loţi přece

zacpem hubu!

Provazy se vzpjaly. Hra koleček, zubů začla pracovati. Ulický však

stále

vidění své hrozné rozvinoval dále.

Ve smrdutém bahně potí se a vaří hezky na hniličko páni kommisaři, kteří vyšetřují ţivelní vše škody, spory o mezníky a vše nepohody.

Ti mezníky s chvatem na svých nosí zádech, aţ pot s čela proudí jim ve vodopádech, ti těţkými pluhy přikrajují meze, jiné vodí čerti ţhavém na řetěze; jiným láhve vína otloukají nosy, z broskví daných v ústa vyletují vosy, pavouci jim hnusní v prsteny se věší, druhdy na kočárech, nyní bědní pěší, v močálech se vláčí, písčinami v pláči, 34

tlum jich břede bídný dál tou tlamou dračí.

Z jednoho tu koutu zní to: Běda! Běda!

V středu samých ďáblů lítá hrabě Breda, uboţák je nahý, do kola se točí, ďáblův tlum jej švihá důtkami, jak skočí.

A ty důtky z ţenských spletené jsou vlasů, neb ten vilník chytal mladou, dívčí chasu, sedláci kdyţ platit nemohli mu daně, dívkám vlasy střihal, prodával a za ně uhraţoval ztrátu, jiţ měl na desátku.

Teď těch ţenských vlasů chycen na oprátku a z těch ţenských vlasů bičován je biči.

Oj, to divoký hon. litá to a fičí přes hlavu a pléce, přes stehna a boky a pan hrabě při tom dělá divné skoky, podobá se kozlu, který zahradníkem dopaden byv křepčí mezi zelím s křikem.

A ty ţenské vlasy, ty jsou jako zmije, kaţdý kolem těla se jak oheň vije, a ty ţenské vlasy, ty jsou plny jedu, a pan hrabě plný ran je, modřin, vředů, na které se slétá much a strečků vřava, hnis juţ k zemi teče. Honba neustává.“

Coţ juţ nepřestane, hejtman křičí, jděte, jazyk jedním rázem jemu vytrhněte!

„Věčný Hospodine,“ Ulický řve, běda, a pahýly rukou v krvi k nebi zvedá,

„vidím tvoji slávu, vidím skrze mraky andělů tvých davy, perutěmi zraky hvězd zářivou třísní soucitně mi cloní, slyším divý dusot ze zjevení koní, 35

jedou na tyrany, k pomstě svaté pílí, číši zmaru, trestu, krve k zemi chýlí na ty vaše zámky, na ty vaše hrady, na pelechy hanby, krutosti a zrady; slyším hučet vody jako hromy dálné slyším jásot duchů, alleluja valné, boţe, Hospodine…“

Kat mu jazyk trhá,

do prachu jej v krvi pod nohy mu vrhá.

Ulický však dále krve horkým proudem blekotá:

O pane, suď mne svojím soudem,

ať mne třeba plamen tvého pekla schvátí, dej, bych – aspoň – pánům, moh’ tam –

přikládati!“

HRABĚ BREDA

V zlém hněvu hrabě Breda burácí; daň neplatili jemu sedláci.

Zda nemohli neb nechtěli,

on čeká darmo třetí neděli.

A k poledni zněl návsí bubnů vír a v drábů středu kráčel mušketýr.

„Pan hrabě to vám činí vzkázání, ţe nejvyšší čas dělat pokání.

A zaplatit co dávek, desátků,

neb hrdlo chystat v pěknou oprátku!“

36

Však marně prchl čtvrtý týden zas a návsí bubny zní a polnic hlas.

Vojáci kol vsi řetěz splítali

a všecky mladé dívky schytali,

A mladé ţeny všecky do jedné

a do zámku je hnali v poledne.

Co bude s nimi? Jaký osud jich?

a v mušketýra odveti zněl smích.

„Pan hrabě poslouchat vás vycvičí, na zámku čekají uţ holiči.

Ti ostřihají vlasy ţenám všem,

by hrabě zkrácen nebyl v příjmu svém.

Co měli vy jste dáti na zlatě,

kštic zlatem nahradí si bohatě.“

A stalo se tak – Jedna dívka jen jak vesna sličná, tichá jako sen se zdráhala – a hrabě povelí:

„Ji ku lepšímu chystám úděli;

Já pro sebe ten zlatý nechám vlas, ty druhé ostřihané pusťte zas!“

A stalo se. Noc táhla v tichý kraj.

Ó pane hrabě, dnes té čeká ráj!

37

Ta dívka selská, soujem luzných vnad, v svých vlasů zakryje tě vodopád.

Jí tisíckrát se tobě odplácí,

co dluhují ti ještě sedláci.

Svit jitra plnou září v pokoj vnik’

a dveřmi hlavu strčil komorník.

Pán nezaspal tak nikdy do rána.

Zří k loţi – clona jeho strhána.

Zří k oknu – s něho bílý vlaje šat, zří v loţe zas a trne hrůzou jat, A neví, je to pravda, je to sen –

tam zlatou kšticí hrabě uškrcen.

SELSKÉ KÁZÁNÍ

Tři jesuiti z Hory Kutné

před Švédy prchli v pospěchu;

to cestování věru smutné

o hladu, ţízni, bez dechu.

Blíţ Ledče v lesa ústup ztmělý

kdyţ utajit své kroky chtěli,

křik divý kolem burácí;

ó běda, v zlou tam přišli chvíli, jenţ vzbouřeni tam tábořili,

je zaskočili sedláci.

Huk dvacet náhle po nich sahá,

je vítá jásot, ryk a smích.

38

Ten vzad je strká, ten vpřed tahá, dav na osly je chvatem zdvih’,

do rukou ocasy jim dali,

skrz úţlabí přes klest a skály

je v hlučném hnali hovoru

a nestanuli v tom dřív štvaní,

pod velkým dubem v stinné pláni aţ v svém se octli táboru.

Je přivázali k sobě zády,

pak vespolek se radili,

a v konec bouřné, hlučné vády

je v kotel všecky vsadili.

Jak lomcoval děs uboţáky,

jak darmo k nebi kalné zraky

bez jiskry kaţdé naděje

s modlitbou na rtech chtěli vznésti!

však darmo! kol juţ hoří klestí a v kotel vlito oleje.

A co to zvolna v kotli syčí,

baráčník Jíra jako kněz

rukama máchá, káţe, křičí

a vystoupí si na pařez.

„Dost dlouho jste, vy černí ptáci, nevděčnou s námi měli práci,

(tak posměšně se rozhání)

teď čas je světu vale dáti,

teď došlo na vás poslouchati

téţ jednou naše kázání.

Chci ukázat vám, jak vy stejně

ţe dovede to selský chám,

zde ve věřících dlíte hejně

39

a les je věru lepší chrám.

Co, probíhá mráz vaše kosti?

Mně zdá se, nejlíp o věčnosti

ţe dělali jste oraci,

nuţ poslouchejte v kotli ţhavém na sobě zkuste selským mravem,

co myslí o ní sedláci.

Jeť věčnost dlouhá, hrozná, němá, ba lidský nechápe ji um,

to les je, který konce nemá,

to bez oken a bez vrat tlum.

to močál, který neprobředeš,

to poušť je, kterou neprojedeš, to bezedná je ţalu číš,

zkad noc a noc a noc se valí.

Co vrtíš se? Snad juţ to pálí?

Za chvíli líp to pochopíš!

Na celou kouli toho světa

si pomysli, ţe malý pták

za milion let jednou slétá

v zobáčku nesa jeden mák,

a neţ ta zeměkoule celá

vzplá máku nachem zkrvavělá,

ten celý, celý, celý čas

je hříčka jen, je stín jen stínu, je třísku mulá na vteřinu

té večnosti, jeţ zhltí vás.

Byť všechněch pouští nedohledno si zachyt’ sýtem obrovským,

a pouze zrnko písku jedno

za milion let pustil jím,

40

neţ dopadla by zrnka všecka, ten celý čas – to hračka dětská je vůči celé věčnosti,

a kdybys v cedník moře přelil,

té práce bys jen marně ţelil,

to stín, to nic, to hlouposti.

Byť byly všecky listy tady,

jeţ zničili jste z českých knih, a v nekonečné, dlouhé řady

byť slepili ste zbytky jich,

byť kaţdý list se v plamen změnil a na vás ţhavé zuby cenil:

to kapka pouze maličká

té ţhavé smoly by jen stekla,

které je plna tůně pekla

od věčna k věčnu celičká.

Nu slyšíš, jak ten oheň praská?

Nu skáčete co kůzlata?

(A v oleji to hvízdá, mlaská)

Nu, upečem vás do zlata!

Jak troud uţ splála vaše kutna, teď tušíte, jak věčnost chutná!

však to je pouze směsný ţert,

to začátek jen oné skočné,

jeţ do opravdy teprv počne,

aţ kotlem bude míchat čert!“

A smích a hlučný povyk davu

a potlesk zvlnil lesní tiš,

„Zde sedlák přec je ve svém právu nuţ víte, co je věčnost jiţ?

Co zkusili jsme dlouhá léta,

41

jen stínem pomsty na vás sletá, vy supi, káně, krahuji,

i věčnost ta je krátká příliš

bol vyslovit, jímţ, vlasti, kvílíš, čím hrdlo tobě stahují!“

CEP A KOSA

Štíhlá kosa – pěkná panna

zafičí a šlehne,

v býlí, bodlák, plevel rázem

jak blesk boţí vběhne.

A cep štíhlý – pěkný junák

jak se vzduchem kmitá,

koukol, vika, černé zrní

nad hlavy aţ lítá!

Cep a kosa – věru na nich

celý leţí statek,

věru čas a mohli slavit

by zas pěkný sňatek!

Kosa ovšem samé zuby,

cep otlučen trochu –

snad to půjde s dobrou vůli

ještě v kolo, hochu!

Cep a kosa – Čech a Polák

v tanci velkolepém!

at tu chamraď lţi a zrady

skosíme a sklepem!

42

MODLITBA NA ŘÍPU

V trudu, potu, boji, mdlobě,

z kraje bídy, z kraje vzdechů

modlíme se hlasně k tobě,

děde Čechu!

Dej, by otců síla stála

našim dětem u kolébky,

aby měly jak tvá skála

tuhé lebky!

V bázni, strázni, v tísni, v zlobě, z kraje, kde drak sváru hýří,

modlíme se hlavně k tobě,

svatý Jiří!

Sílu svalům vrať a dlaním,

ať se kaţdý díla chopí,

jak ty v hrdlo mlokům, saním

vrazí kopí.

S hory této, kam zrak sahá

ať chví hymna plesu rtoma:

Svá je zas vlast naše drahá,

zde jsme doma!

ŽALOZPĚV SELSKÉHO LIDU PO BITVĚ U CHLUMCE

Ten Chlumecký rybník

zkalený je celý,

jakby se červánky

na vlnách mu rděly.

43

Podivné červánky

nebývaly prvé,

vzrostly přes den bílý

z lidu vřelé krve.

Ten Chlumecký rybník

zcuchané má sítí,

jakby se ho v pádu

kdos chtěl zachytiti.

Ba ţe chytaly se

ve poslední muce

selské, mozolité,

zkrvavělé ruce!

Darmo se chytaly,

darmo zápasily,

škoda, věčná škoda

ztracené té síly!

Vidíme je posud

v šeru se míhati,

rychle se stíhati,

ţalně se zdvíhati!

K nebi se zdvíhati,

ţalovati němě,

co vše vytrpěla

rodná česká země!

Co vytrpěl sedlák,

jenţ tu zemi oře,

samou sije naděj

44

a ţne samé hoře!

Kletá první rána,

která tady padla,

bůh ví sám, čí hlava

touto ranou schladla.

Bůh ví sám, čí srdce

přestalo tu bíti;

kdo teď jako ono

pro svůj národ cíti!

Císaři náš, Chvojko,

konec tvoji vládě,

ţebráci jsme všickni

tady pohromadě!

Škoda, stokrát škoda

tvojí vtipné hlavy,

však si nyní na ní

ţáhu páni spraví.

Smutní jsme ţebráci,

jakým rovno není,

dneska odsouzení,

zítra pověšení!

Naděje vy krásné,

snové o svobodě,

coţ jste rovny písku,

coţ jste rovny vodě!

Těţké pro nás jarmo

i pro naše děti,

45

jaké nebývalo

dlouhá na staletí.

Těţké jak noc věčná,

která nemá ráno,

vše tu ztraceno jest,

vše tu oplakáno,

vše rybníka na dně

na vţdy pochováno!

ČESKÝ SEDLÁK

Od pravěku snášel bídu,

lomozil se, potil,

ku ochraně svého lidu

v záseky les hrotil.

Zahnal Franky, zahnal Sasy

a přec neměl štěstí,

a přec utíral jen slzy

zkrvácenou pěstí.

Jednou trochu volněj vstala

znavená ta hlava,

kdyţ kolem ní záře vzplála

kněze Soběslava.

A zas leta jha a trudu,

leta odříkání,

měštáci ho obírali,

obírali páni.

Němec kupčík jen ho vypil,

46

pán roznesl statky, sedláček jen uši schlípil,

platil za ostatky.

A jen jednou mu to divně

za nehty přec vlezlo,

chytil cep a krušil v kusy

tiaru a ţezlo.

Jak blesk lítal, drtil pýchu

a pil kalich páně,

v panské lebky, v skráně mnichů bušil odhodlaně.

Ale potom! Boţí soudy,

škoda věru slova!

Nestačila v muku jeho

muka titanova!

Však tou nezdrcený tihou

nekles’ v boji tuhém,

povstal z něho Jungmann s knihou a Veverka s pluhem.

BALLADA BLÁNICKÁ

Na veliký pátek při pašijí hlase vţdycky jednou za rok Bláník otvírá se.

Zle je, zle je tomu, či krok tam se šine, musí čekat, musí, aţ rok zase mine; ještě věru šťastný, kdyţ rok v sklon se chýlí, pakli onu hroznou nepropase chvíli, v které opět ţalném při pašijí hlase 47

na veliký pátek Bláník otvírá se.

Mnohem hůře tomu, komu těţké spaní na znavená víčka zázrakem se sklání, usne tu a zaspí třeba na sto roků.

Oj, coţ darmo ţelí pak svých bludných kroků!

Smutná je to chvíle na veliký pátek!

Vyšel soused Jíra z chaty svojí vrátek, místo do kostela, pašije kde pěli, obrátil se k lesu. Den byl šerý, stmělý, jak se stromy smutně, teskně rozšumněly!

Soused Jíra ve vsi platí za písmáka, víc jej lesní šero neţ dům boţí láká; kráčí dál a dále, pod Bláníkem stojí, staré zvěsti dědů v lebce se mu rojí, usměje se trochu. – Aj, tu skalní stěna pod kořáním sosen kyne otevřená!

Soused Jíra vejde, hlavou při tom kývá.

Z dálky pašijí hlas v dumy lesa splývá.

Dlouhá chodba před ním; na konci cos kmitá, jak hvězdička bílá, oblakem kdyţ svítá, Jíra za tím leskem kráčí dál a stále, aţ se octne náhle ve kamenném sále; kolem stěny pěkně stojí řady koní, ob čas řemeny jim o třemeny zvoní, jak hnou hlavou v dumě, jak přešlápnou časem, zní to dálnou chodbou temným, dutým hlasem.

Vedle koní v skutku, báje pravda měla, rytířů se tlupa v šeru tajném tměla, v pláštích zabalení, kolem rozloţení 48

jako v těţké snění byli pohrouţeni.

U nohou jim zbraně v hromadách se leskly.

Na hlavách jak hvězdy ob čas přilby bleskly, velkých štítů plochy plály stříbroskvělé, velké, přikrýt mohly tělo s koněm celé, meče obrovité, mlaty okované,

houfnice a praky k střelbě uchystané, hvězdy na řetězích, oštěpy a dýky, palcáty a kopí. Seřaděno v šiky boţí vojsko stálo v pláštích zahaleno, k boji připraveno, v sen však pohrouţeno.

V středu toho davu praporec se zdvíhal, na něm svatý Václav s orlicí se míhal.

Keţ to Jíra prohlíd’, neţ to mohl chápat, balvan skalních dveří s hrozným třeskem zapad’, pašijí pláč dozněl v pustém šerém lese, ohlas ještě slabý v skály sem se nese, jak pták postřelený perutě kdyţ vzpíná, o klenby se třepe, třepe, uhasíná.

Náhle Jíra cítí v údech těţkou mdlobu, sedne, myslí, malou odpočinu dobu, sedne a juţ dřímá ve ţivém tom hrobu.

Bůh ví, jak spal dlouho. Kdyţ se vzbudil zase, chvíle byla, v které Bláník otvírá se.

Nevědělť to ovšem, kolem zrakem těkal, mnul si ţasem oči, znovu se zas lekal; kolem stěny pěkně stojí řady koní, ob čas řemeny jim o třemeny zvoní 49

jak hnou hlavou v dumě, jak přeslápnou časem, zní to jako druhdy chodbou táhlým hlasem.

Vedle koní posud řada muţů stojí chvějí se jak stíny, jeţ se lesem rojí, v pláštích zahalení, kolem rozloţení, jako v těţkém snění zase pohrouţeni.

Ale u jich nohou nebylo víc zbraní.

Místo velkých štítů jak měsíčně pláni ruchadla se skvěla, pluhy místo praků, místo mečů, kopí zdivenému zraku jevily se kosy, rýče, cepy, brány, motyky a srpy čisté ukovány

stejně nad tím davem prapor se však zdvihal, na němţ svatý Václav s orlicí se míhal vesel zachvíval se…

Pašijí zvuk zdáli

zmírajícím zvukem zaleh’ mezi skály.

Hola, Jíro, vzchop se, chcešli v lesním klestu najít otevřenou ku domovu cestu!

Ještě pohled zpátky! Koně zařehtali, bezdech Jíra vyšel ze blánické skály.

Ví bůh, jaký řád roků nad hlavou mu táhnul!

K potoku se Jíra jako maně nahnul.

Zachvěl se neb viděl v zřídle obraz kmeta, jehoţ lebka celá šedinami zkvétá, jehoţ skráně bledé vrásky jsou a rýhy, jako toho, kdo čet’ mnoho z divné knihy, kterou bůh nám dává jenom zřídka k čtení a pro jejíţ velké, téţké pochopení jedni lhostejni jsou – druzí zaslepeni.

50

Udivený Jíra přišel do vesnice, nepoznal ji – jeho rovněţ nikdo více.

V polích plno ruchu, kam jen zrak se díval, a nad smavým krajem vesel skřivan zpíval.

51