Ohlasy písní ruských

František Ladislav Čelakovský

ILJA VOLŢANÍN .................................................................................................. 59

5

I

BOHATÝR MUROMEC

Oj za horami, za vysokými,

za těmi lesy, za hustými,

a za lesy, za hustými Lichvinskými vyletoval jasný, mladý sokol

na rychlých křídlech aţ pod oblaky, a za tím za sokolem tři jestřábi, tři zbojci-jestřábi jsou se hnali; oni sokola obletovali,

oni k sokolu doletovali,

ostré zobce mu do těla zatínali, aţ jsou oni sokola k zemi strhli, a strhnuvše tak do smrti ubili.

Oj za horami, za vysokými,

za těmi lesy, za hustými,

a za lesy hustými lichvinskými

na koni se ubíral dobrý mládec,

on ne kvapem jel, a jen pojíţděl kříţem ruce sloţiv, hlavu přikloniv, jak by po šírém poli hoře rozsíval.

I vzali se odněkud, přiskákali

tři jezdci, všickni sobaky tatarské; a oni dobrého mládce obskočili,

ze zad, z boku, ze předu naň doráţeli, ostré šavle mu do těla zatínali, aţ jsou oni mládence s koně strhli, a strhnuvše tak do smrti ubili.

Počali Tataré mládce svlíkati

z oděvu jeho drahého, stříbrného, 6

toţ ze stříbrného i zlatého, a jali se v jeho oděv děliti,

ubitému jinochu se posmívati. —

A z pod lesa, lesa hustého

vzav se tu odněkud kůň vyjíţdí,

on nevyjíţdí, on větrem letí,

a na tom na koni bohatýr Muromec, Muromec ze slavného města Muroma.

Jedva Tatary zahlídnul, tři sobaky, on z toulu vynímá kalenou střelu, střelu pustí s tětivy hedvábné,

střela ta se zaryla v bílá ňádra, v bílá ňádra prvního Tatařína

A Muromec vytasil meč ocelový,

mečem tím ocelovým rozpůlil

v dvě půle druhého Tatařína.

A třetí Tatařín na kůň vyskočiv, utíká maní nemaní v širé pole;

i bylo se Muromci čemu smáti,

i bylo bohatýru takto mluviti:

„Hoj, kdo přede mnou utíká v širé pol na toho já meče netasívám,

za tím já střely kalené nepouštívám, a pouštívám tě, můj koni bujný!―

Tomu hlasu kůň bujný porozuměl;

on prvním skokem — do půl pole,

on druhým skokem — do Tatařína

a třetím skokem — Tataru přes hlavu i valí se, padá Tatřín k syré zemi, na kusy lebka jeho roztřepena,

toţ rázným kopytem koně bujného.

A vrátil se Muromec k dobrému mládenci, k mládenci tomu dobrému, ubitému; 7

on vykopal hrob v širém poli, do toho hrobu tělo poloţil,

za duši jeho se pomodlil

a schytav a svázav koně tatarské, on s nimi ujíţděl ve svatou Rus.

8

II

ROZMLUVA NOČNÍ

Nepokryla se podzimním listím

dolina, dolinečka;

a posula se ruským vojskem

krajina krajinečka;

toţ krajina ta, celá země švédská od moře do hor vysokých;

a na vysoké hoře na noční stráţi mladý bojovník stojí,

on ke všem ke čtyrem nebes stranám pilným okem pohlíţí;

i nemluví on udatný mládec

s milými bratry svými,

ani na nebi s jasným měsícem,

tichým svým společníkem:

ale mluví on dobrý mládec

s milou dalekou stranou,

s milou dalekou stranou, rodným krajem, a takto se vyptává:

„Ty pověz, pověz, rodná matičko, Krajino, dálná strano!

či ještě na ţivu, na zdraví

roditel, starý otec?

Či po mně touţí mladá ţena?

A coţ maličké dítky!― –

Ne svistem větrů daleká strana

mládenci odpovídá,

a odpovídá krajina rodná

sladkým ruským jazykem:

„Ty spokoj se, upokoj, udatný mládče, 9

ţivtě starý otec tvůj, i mladá ţena s malými dětmi

chová tě v lásce věrné.―

„Ach, ty matičko, rodná strano,

trojí posluţ mi sluţbou:

coţ první sluţba – starému otci

poklonu a dobrou noc;

coţ druhá sluţba – mé mladé ţeně políbení a lásku;

coţ třetí sluţba – maličkým dítkám otcovské poţehnání.―

10

III

ROMANTICKÁ LÁSKA

Na záři to bylo, na usvítě —

s růţe květu rosa nepadala,

a po lících slzy ronily se

mladé dívce, mladé Vasilevně;

ona ve zámutku, v té ţalosti

z bolných ňader těţce povzdychnula, k mládenci dobrému promluvila:

„Ty s Bohem buď, s Bohem, druhu milý!

ty s Bohem naděje, můj miláčku!

Uţ nám na věky se rozejíti;

otec, matka tebe nemilují,

i rodina nenávidí tebe,

jinému mne, milý, zasnubují.― —

Jak tu dobrý mládec zamyslil se, zamysliv se potom odpověděl:

„Ty neplač, neplač, duše moje!

Ty druţko nelom ruce bílé!

Nám pomyšlení pomysliti,

a nám pevnou radu uraditi.

daleko odtud v dálném kraji,

coţ v dálném kraji mezi horami

proteká jezero velké velmi,

a na tom na jezeru ostrov stojí, a zarostlý ostrov v divné kráse.

Osedlám já večer dva koníky,

k jezeru se na nich odpravíme;

na břehu vyroubím rychlou loďku, k ostrovu na ní se doplavíme;

na ostrovu vystavíme město,

11

a město-li ne, aspoň vesničku, v té budeme v lásce přebývati

aţ do věku, aţ do smrti naší.― —

Jak mu odpovídá slíčné děvče,

sličné děvče, mladá Vasilevna:

„Ach, kam poděje se má zahrádka, kam kvítečky, červené a modré?

kdeţ tam otce, kde matičku najdu, kde sestřičky, mé milé druţičky?―—

„Všude najdeš zas, milá, zahrádku, kam pohlédneš, modráčky vyrostou, kde umyješ líce, růţe zkvetou;

tvůj otec bude měsíc jasný,

a matka tvoje, teplé slunce;

tobě druţičky, všecky hvězdičky, a já po věky tvůj druh milý.

12

IV

ODCHOD A PŘÍCHOD

Ach, jak těţko jarní růţi,

kdy sníh pozdní na ni padá,

a vítr chladný její lístečky

mrazem usvadlé odrývá.

Ach, jak bědno mladé dívce,

kdy v srdce její padá ţalost,

a hoře, veliký zármutek

jí z očí, tváří prohlédá.

Čemuţ mé děvče kvílí, pláče,

čemu mladička ztrápena?

A proč z okénka v kraj daleký

jen stále oči upíná?

Oh, carská sluţba, veliká tuţba, odjel na Turky do boje,

a snad se více jiţ nevrátí

dobrý mládenec, druh milý.

O jak sladko jarní růţi,

květ s jabloně kdy na ni padá,

a teplý větříček v líbosti

ji na vlnách svých kolíbá.

O jak blaze mladé dívce,

kdy v srdce její padá radost,

a štěstí, veliká potěcha

jí z očí, tváří vysvitá.

Čemuţ mé děvče plesá, skáče,

proč se mladička usmívá

a ulicí na lehkých noţkách

od druţky k druţce pobíhá?

13

Oh, carská sluţba, malá tuţba, přijel, z boje se navrátil,

a zvítězil nad nepřáteli

dobrý mládenec, druh milý.

14

V

VELIKÁ PANICHIDA

Ne krupobitím, ani lijavcem

na šírém poli obilí polehlo,

to zatopeno, to rozdrceno: –

ach! pode Moskvou, pode matičkou, tam na rovinách, smutných dolinách mnoho chrabrého vojska ruského,

mnoho vojinstva i francouzského

ku syré zemi hlavou přilehlo,

to rozbodáno, to rozkotáno

ostrými meči, hrotem bodáků,

i přívalem to kalených koulí.

Vy velké matky věrní synové,

vy milé vlasti obhájcové,

dobrého cara zástupcové!

My za tu lásku, za ochotnost,

za drahou oběť vašich ţivotův

vám slavili jsme panichidu,

jakou-to posud svět nevídal,

a o jaké snad nikdy neslýchal.

Nebylo u nás světla hojného,

nebylo dosti vosku jarého

pro to-li mnoţství duší vašich;

a my postavili jedno světlo

do toho-liţ chrámu boţího,

jediné světlo – matičku Moskvu, vám synům milým na usmíření,

a vrahům naším na pokoření.

15

VI

SMRT ALEXANDRA

Potuchly hvězdy na nočním nebi,

pochmuřila se i jasná luna —

o noci, noci, černá noci!

tys nesypala, černá noci,

z perutí mraky po šírých polích, ano husté tmy do pustých lesů;

a tys sypala, černá noci,

těţký zármutek po našich krajích, do ruských srdcí hoře veliké!

Ach, na jiţní straně blízko moře, blízko toho moře Azovského,

a toţ ve městě Tahanrohu,

nepláče anděl nad zpustlým chrámem, a máť-carice Elisaveta

u tisového smutného lůţka

slzy prodlévá nad mrtvým tělem

cara dobrého, bohumilého,

Alexandra otce laskavého.

Ona pláče - pláčem tiché řeky,

a za ní ruský, pravoslavný národ zbouřených moří vlnobytím pláče; moře snad se utiší — řeka neustane.

16

VII

RUSOVÉ NA DUNAJI R. 1829

Bouře nebouří po šírém nebi,

hromy nehučí v hustých oblacích, a vojsko rudé táhne k Dunaji,

táhne k Dunaji v plesu veselém,

písně zpívajíc, Dunaj vítajíc:

Hoj ty náš starý otče — Dunaji!

Dlouho po tobě nám se stýskalo,

dlouho jsme s tebou se nevídali; netouţili jsme po jarých vlnách, a my touţili po tvých šedinách.

Ty na ramenou svých přenášej nás dobrých jinochův i našich koní;

my jdem vyhubit tureckou zemi,

a my nevěrných Turků vyţenem.

Kdoţ to vítá nás dobrých jinochův, vítá za starým otcem — Dunajem?

Zvony nezvoní hlasem stříbrným,

hlasem stříbrným s boţích kostelů, zlato vitých trub zvukem nezvučí, zvukem nezvučí po dolech, horách: a slovo mluví proslavený car,

velký hosudar, otec Nikolaj:

„Och, vy udatní, dobří mládcové, ty milé moje vojsko vybrané!

Vy posluţte mi a vlasti svojí,

vy se vysluţte pravdou i věrou,

a bijte vrahův ranou hromovou!―

O pravoslavný care, otče náš,

17

tobě i vlasti my poslouţíme, na tvé kynutí my poletíme

v řady nepřítel ranou hromovou,

i poloţíme ţivot za tebe.

Turecký bude měsíc klesati,

slunce v jasnosti bude vzcházeti, a sláva ruská z něho svítiti.

18

VIII

OPUŠTĚNÁ

Letí oblaka přes lesy pusté

a luzní snové přes hlavy lidské, ach, sledu za sebou nenechávají! –

Jak pod javorem, poţloutlým stromem, čistá se prejští na dol studánka; a dívčina sem mladá přichází,

v kovaná vědra vody nabírá,

vody nabírala, pod javorem sedla, bílé ruce klesly, hlavu přiklonila, sama ona k svému srdéčku touţila:

„Samotna neroste v poli kalina,

a samotna bydlí v lidech dívčina; není příbuzného, ni bratra, ni sestry, otce a matičku země zasypala,

a milého druha vojna odjala,

vojna odjala a krajina dálná.―

Nestaví děvče na oudolíčku

z drahých kaménků kníţecí zámky; a ona staví na údolíčku

z drobných myšlének jen dvě chaloupky: v jedné matička s otcem přebývá, a v druhou ona s milým přibývá.

vedle chaloupek pěkná zahrádka,

dosti v ní kvítků nejedné barvy, a ve chaloupce nejedné radosti.

Podzimní vítr po dolině táhne,

19

on milé chaloupky i sad odvívá, v dívčinino srdce smutek zavívá.

20

IX

MLÁDENEC KONĚ POCHVALUJE

Jak na dolině, na zelené louce

travička roste jakby hedbáví,

ve trávě na té louce kůň se pase, a podlé koně stojí dobrý mládenec, on to loktem podepřen o sedélko, s koněm, svým společníkem, tak rozmlouvá:

„Hoj, an jsi ty sivý kůň, milý koník, ty dosyta se napas zde na trávě, budeť nám dalekou cestu dnes konati, ne dále a ne blíţe dnes dojeti,

neţ do matičky Moskvy bělokamenné.

Ve slavném tom ještě městě tys nebýval, i bude nač tu tobě dívati se,

i bude čemu tobě diviti se:

uvidíš tu, můj koni, domy vysoké, jakých jsi u nás to na vsi nevídával, a o jakých jsi jakţiv neslýchával.

Najdeš tam, můj siváku, mnoho koní, pěknějších to tebe, úhlednějších, jak hříva to do země, hlava do větru —

avšak v matičce kamenné Moskvě

nad tebe nebude lepšího, věrnějšího, věrnějšího a ve sluţbě rychlejšího.

21

X

DOVTIPNÝ MILÝ

Dobrý mládec u souseda,

domek podlé domku;

sličné děvče u sousedky,

plůtek vedle plůtku.

Věje vítr od půlnoci –

hněvají se staří;

věje větřík od poledne –

milují se mladí.

Byl milý druh na zahradě,

k nám v okna pohlíţel;

já mladička, já radička

na zápraţí vyšla.

S milým druhem řeči líbé

promluvit jsem chtěla;

šel zlý otec po zahradě,

mluvit jsem nesměla.

Sivý na střeše holoubek

zticha povrkuje;

mluví Aňuta k holoubku,

milý pozoruje.

Ty siváčku, můj holoubku,

zticha vrkající!

čemuţ ty k okénku mému

nejdeš sletující?

22

Tobě já to, můj holoubku, dřív neţ sešla rosa,

na okénku prosypala

pšeničky i prosa.

Přijď kdy líbo k okénečku,

i kdy slunce zajde;

ţádný tebe, můj holoubku,

nesplaší, nenajde.

Sivý na střeše holoubek

řeči nerozuměl,

ani starý otec v sadu:

milý porozuměl.

Nepřiletěl holoubeček

pšeničku zobati:

přišel naděje, druh milý,

v ústa celovati,

v ústa celovati,

se mnou se radovati.

23

XI

DÍVČININO PLESÁNÍ

Aj luli, aj luli, ty slunéčko,

ty krásné a teplé rozjasni se;

aj luli, aj luli, větříčkové,

zavějte mi, vy líbí a lahodní;

i vy, milí ptáčkové, zazpívejte, i vy se mi, kvítkové, usmívejte!

pro tu-li radost mou, pro velikou, pro veliké plesání srdce mého.

Jakto přijel z Petrova můj milý druh, naděje má, dobrý mládec, otecký syn; dlouho to s milým jsme se nemívali, dva spolu se roky málem nevídali; on přivez mi dárečky velké ceny, on přivez mi sám sebe beze změny.

Aj luli, aj luli, ty slunéčko,

ty krásné a teplé vyjasni se,

a se mnou mladičkou rozvesel se!

Aj luli, aj luli, větříčkové,

vy líbí a lahodní, zavějte mi,

a vy světem mou radost roznášejte; i vy, milí ptáčkové, se rozzpívejte, o blahosti srdce mého prozpěvujte; i vy na mne, kvítkové, se usmívejte, pro mou lásku převelikou se líbejte, aj luli, aj luli, se líbejte!

24

XII

DVĚ SLOVÍČKA

Ty labutičko, starší sestřičko,

ty rodná moje a přívětivá!

Nelíbo-liţ tobě mně se svěřiti,

upřímnou pravdu vypovědíti,

jaké jsi včera aţ do večera

za naším sadem s milým stojeci,

po luhu s ním se procházejeci

rozprávky vedla a tajné řeči?

Ty holubičko, mladší sestřičko,

ty rodná moje, ty má důvěrná!

Ráda bych já se tobě svěřila,

všecku rozprávku tajnou zjevila; mně z paměti to řeči vypadly,

řeči vypadly pro dvě slovíčka

druha milého, přelaskavého.

Ne slavíčkové dva zašustěli

okolo ucha přeletujíce,

a dvě slovíčka zaštěhotaly

ze srdce milého vyletujíce;

jedno slovíčko: miluji tebe!

druhé slovíčko: na věky má jsi!

25

XIII

JAK SE ZACHOVATI

Na zelené listí deštíček padá —

se mnou mladou se starý test hádá, hádá, vyučuje po svém rozumu,

po tom po svém obyčeji starosvěckém.

Ach řekněte, dobří lidé, mně mladičce, kterak se mám testi otci zachovati?

I půjdu já, testovi pokloním se, číší vína otci tomu zalíbím se,

připiju a řeknu: „Otče, na tvé zdraví, na tvé zdraví, a na naši dobrou vůli.―

Okolo květu včelička vučí —

se mnou-to mladou svekruška bručí, bručí, vyučuje po svém rozumu,

po tom po svém obyčeji starosvěckém.

Ach řekněte, dobří lidé, mně mladičce, kterak se mám svekrušce zachovati?

Půjdu, svekrušce laskavé dám slovíčko, pro matičku uchystám snídaníčko, řeknu: „Se mnou mladičkou nebroukávej, a, matičko, se mnou se porovnávej.―

Na střeše dvé holoubků se objímá —

mne mladou můj milý druh v ústa líbá, líbá, vyučuje po svém rozumu,

po tom po svém obyčeji mládeneckém.

Neříkejte, dobří lidé, mně mladičce, kterak se mám milému zachovati;

vím to já, vím, druha mého ţe líbati, 26

okolo hrdla drahého objímati; o tebe já, můj miláčku, starostliva, a tobě já, ty světe můj, celá ţiva.

27

XIV

VYZNÁNÍ

„Pověz, ó pověz, dívčino krásná, matčina ty slávo, sivá holubičko!

pověz upřímnou myšlenečku lásky, jak bylo tobě, na zahradě carské kdyţ jsme druh druha viděli ponejprv?―

„Bylo, jak před tím nebývalo nikdý –

půl očí v tobě, půl se krylo v trávě, a ne v trávě zelené, ale ve měňavé; i bylo, jakby uroněná jiskra

ňádra propadala, srdce dopadala.

Pověz, ó pověz, statný mládenče, otcova ty slávo, sokole jasný!

pověz upřímnou myšlenečku lásky, jak bylo tobě, na zahradě carské kdyţ jsme druh druha viděli ponejprv?―

„Bylo, jak před tím nebývalo nikdy –

jahůdka nekanula s keříčku nízkého, a suchota se vila do srdce bujného; jen tebe, a jen tebe očima jsem líbal, a duší mládeneckou tebe jsem objímal.―

28

XV

ODŠEDIVĚLÝ

Jakto za rána, jitra zimního

neletí sokol po šírém poli, –

letí na koni bujném mládenec;

on s vrchu pádí jak přede střelou, a po rovině jakby za střelou,

nazpět kopytem dobrý kůň jeho

sněhu vánici práší k oblakům;

jemu ze chřípí jiskry nesrší,

a srší jemu jíní blýskavé.

I přihnal se kůň často před rokem do bývalého, dvorce známého;

veselým koník hlasem zařechtal,

bujarým hlasem houknul mládenec.

a ve světnici mladá děvčina

u oken stojí u zkvětovaných;

i nepoznala koně bujného,

ani mládence na něm dobrého;

děvčím smyslila sprostým rozumem a sama k sobě takto mluvila:

„Jakýţ to starec, jaký dědúšek

ajhle do dvoru přijel našeho:

jak jsou kadeře jeho zbělely,

jeho vousiska, jeho obočí

jak od starosti pošedivěly.―

Opět zahouknul dobrý mládenec

ke kruhu koně uzdou vázaje,

29

hlučněji zvolal: „Hoj, ty duše má!

Ty pojď, přivítej, Parašo milá!―

I poznala-tě svého milého,

a poznavši jej ven vyskočila,

jedva v náručí mu neletěla.

Objala rukou, sněţným ramenem

okolo hrdla mládce dobrého:

a hle kadeře jak dědúškovi

za tím objetím jsou potemněly;

v oči pohlédla svému milému –

zčernalo starci bílé obočí;

a ústy k ustům svého drahého –

také vousiska odšedivěly.

30

XVI

UDOBŘENÍ

Vy mé pěstounky, milé matičky,

vy druţky moje, krásné děvičky,

povězte vy mně, známo-li vám,

jak dlouho trvá ranní rosa,

a na nebi duha, a hněv lásky?

Já s milým druhem pohněvala se,

a na milého rozhněvala se,

já k němu, on ke mně nemluvil více, ani dvě slova, ani půl slovíčka; věrnou jsem lásku pod sníh zakopala, a na sněhu jsem svůj hněv zapsala, svůj hněv zapsala, druha se odříkala.

Zavanul teplý, jarní větříček,

sněhy roztanuly, hněvy odplynuly, zakopaná láska v kvítky vyrostla, a jisté ve kvítky červené a modré.

Byl den a byla neděle radostná,

já záhy ráno mladička vstala,

na ulici jsem milého potkala:

„Christos voskres― k němu promluvila, k němu promluvila, oči sklopila.

„Vo istinu voskres― milý odpověděl, a odpověděv v ústa políbil.

Vy mé pěstounky, milé matičky,

a vy druţky moje, krásné děvičky, 31

bude se jasné slunce mrakem pokrývati, a nikdý s milým více milá se hněvati.

32

XVII

LÁSKA NAD BOHATSTVÍ

Já večer s mojím milým se viděla, a já s ním se po dolině vodila.

Mluvili jsme dvě slovíčka radostná, radostná dvě slovíčka, tři ţalostná.

A já s drahým do půlnoci seděla, v oči mému rozmilému hleděla.

Oh, vy oči, jasné oči milého,

co já musím pro vás oči snášeti!

Kdo nás viděl? - Světlý měsíc v oblacích.

Kdo nás slyšel? - Ticho noční slyšelo.

Přece ráno matička to věděla,

co jsem včera s milým druhem mluvila, bila, lála a se mnou se vadila.

Oh, matičko, nevaďte se, nelajte!

Nechtějte mě nemilému chovati,

a raděj mě za milého provdati.

Vy-li snad jste milovala bez lásky, s otcem naším bez srdce věk trávila?

Milejší-li, dceru míti bohatou,

a bohatou v syrou zemi skládati, neţli šťastnou po celý věk vídati?

33

XVIII

PÍSEŇ DĚTSKÁ

Zazpívej, co umíš,

milé děvčátko!

Můj ty světe, moje

drahé poupátko!

„Vyrostá v zahrádce

malá malinečká,

slunéčko ji hřeje,

deštíček ji chladí.

Vyrostá, vyrostá

i hezká Nastinka,

matička ji líbá,

tatíček ji hladí.―

Malého děvčátka

malá písnička,

malá, ale milá

jako perlička.

34

XIX

SMRT MILÉ

Ach dědino, dědinečko,

ty otcovská vísko!

jak jsi ty mne těšívala

mládence dobrého.

V tobě bývaly radosti,

v tobě dívčiny dušičky

jako růţe kvetly;

jedna růţe mezi všemi

v květu nejpěknější,

jedna dívka mezi všemi

srdci nejmilejší.

Ach dědino, dědinečko,

ty otcovská vísko!

vody-liţ tě zatopily,

matka bystrá řeka?

Sněhy-liţ tě zasypaly

vánice zavály?

Či jsi dokola zarostla

horami mračnými? —

Tebe to jsou zatopily

slzy mládenecké;

tebe to jsou zasypaly

veliké zármutky,

a tys dokola zarostla

hořem a ţalostmi.

35

Vypadnula krásná růţe z hebounkého listí;

zapadnula krásná dívka

v matku syrou zemi.

Hoj, půjdu já v dálné strany,

kde nehřeje slunce,

v tam ty odejdu krajiny,

kde nesuší větry.

Dálná strana, krajinečka

má podivné síly;

všecky oči, smutná srdce

v ní se ukojily.

36

XX

VĚZEŇ

Jakto na výtoku Donu tichého

do toho-li moře do Azovského

stojí v městě Azově vězení temné, a vězení tom leţí dobrý bojovník, a jisté dobrý bojovník, kozák donský, druhdy slavný ataman kruhu kozáckého.

Není u mládce druha společníka,

a jsou u něho zlé společnice,

liché druţky — na těle smrtné rány; není u mládce druha, pomocníka,

a jest jediného posměšníka,

toţ posměšníka měsíce jasného.

On to oknem okrouhlým, mřeţovaným do vězení pohlíţí s veselou tváří, jak by se smál z mládence nešťastného, z jeho těţké nehody a ţalosti.

I rozjařil se bojovník, kozák donský, krev se v něm mládenecká hněvem rozlila, on k jasnému měsíci takto mluví:

„Neslavno nešťastnému posmívati se, nečestno z ubitého radovati se;

já kdybych byl jak jindy na tichém Donu, ach, na tichém to Donu, na mém korábu, a ty se mi ukázal na nočním nebi, i na vlnách těch, na hravém toku; střelami kalenými tebe, měsíci,

37

zahnal bych já za mraky, za oblaky; dlouhým bych tebe kopím z mého korábu přirazil na samé dno Donu tichého, bolestí by tvé líce potemnělo,

pomračilo se, jak nyní moje.

A však nebude tobě, hrdý měsíci!

z mojich to slzí radovati se,

z mé snad ty můţeš krve utěšiti se, ranami záhubnými uplývající.― —

A on nešťastný mládec — kozák donský, Druhdy slavný ataman kruhu kozáckého, rozerval, odtrhal všecky povazky, odhalil to, obnaţil hluboké rány; z ran krev horoucí odplývala,

odplynulo proudem i ţití jeho, —

z bílého hrdla duše vyletěla.

Pohasly hvězdy na nočním nebi,

měsíc do hustých ukryl se mraků, a mrakové se v déšť rozpustili,

pláčem svým syrou zemi porosili.

38

XXI

VÝSLECHY

Blízko matičky kamenné Moskvy

zelený se pyšní pahoreček,

na tom na pahorku stavení stojí, stojí staveníčko nevysoké,

o dvou sloupech z dubu tesaných, a na sloupech klenový trámec,

na něm visí petlice hedbávná;

petlicí ostrý vítr pohybuje,

a pusté staveníčko prohvizduje,

hvízdá on vítr na dobrého mládce, hvízdá na bujnou jeho hlavičku.

Coţ ve Kremli ve slavném hradu

sedí car hrozný na strašném soudu, a před ním stojí v těţkých okovech dobrý mládenec, otecký syn. —

„Ty pověz mi jinochu, lesní synku, z kteréhos rozen města nešťastného, čího jsi otce, a čí máteře,

čemu jsi v lesích loupeţ tropil, a kdo jsou tvoji společníci? —―

„Povím ti, má naděje, velký care!

povím já tobě věrnou pravdu.

Já mládec rozen z Novahradu,

v ţalosti prošel věk dětinský,

v trápení hrozném léta mladá;

čiliţ v lidech lidí nebylo,

39

od domu k domu, z města do města ţe jsou mě jinocha odháněli?

Nebylo matky, otce, ni bratrů,

ani na světě příbuzného;

byla jediná stará teta,

a stará teta, chudá vdova,

chudá byla vdovička-doubravička.

Ta mne přijala k sobě mládce,

chudým mne jídlem opatrujíc,

chatrným šatem odívajíc,

ale velké síly doubrava udělujíc.

Stromy jsem shýbal k syré zemi,

vlky trhával ve dvě půle,

i tato pouta z ocele dobré

já sílou ve dvé roztrhuji;

leč bídu nebylo přelomiti.―

I podivil se divu car hrozný,

všickni bojaré polekali se,

a dobrý mládec mluvil dále:

„Ach, bídu nebylo přelomiti!

já vozy v doubravě zastupoval,

já bohaté kupce zaskakoval,

bral zlato, stříbro, všecko zboţí, a ţivé jsem hlavy nikomu nebral.

Ty rozsuď, má naděje, velký care, a ne po hněvu, — po milosti;

já, kde ty zrozen , byl bych dobrým carem, ty, kde há zrozen, rozbojníkem.―

40

Jak se zamyslil pravoslavný car, nad slovy smělými a pravdivými,

a zamysliv se mládci milost dal, slovem carským na vůli propustil.

I slouţil on caru dobrý mládec

pravdou i věrou i velkou sílou;

i stal se udatným jesaulem,

a brzo slavným atamanem,

byl mládec Nikita Ivanovič.

41

XXII

SVATEBNÍ

Jaký je to divný kraj,

milý Boţe, divný kraj!

Na západu sníh padá,

na východě slunce svítí;

k západu svět hyne zimou,

z východu se zelená,

Jaký je to divný kraj,

milý Boţe, divný kraj!

Od západu hosti jedou,

svatebčané opilí,

a na saních ţenich jede

v sobolovém koţichu;

před ním metelice,

za ním chumelice,

kudy starý jede,

peluňka vyrostá.

O matičko, nechtěj mě

za starého provdati,

já, matičko, raděj chci

na mladého čekati.

Od východu hosti jedou,

svatebčané veselí,

švarný ţenich na koníku

v lehkém, modrém kaftanu;

před ním teplý větřík věje,

za ním letní den se směje,

kudy mladý jede,

42

kvítky prokvetají.

O matičko, chtěj ty mě

za mladého provdati,

já, matičko, nechci déle

na starého čekati.

43

XXIII

VELIKÝ PTAČÍ TRH

Lítala sýkorka, malá modřinka

po zemích po dalekých cara ruského, od Volhy ona matičky do Bucharska, do Tibetu, Kytaje, do Sibirska,

Tobolsk a Irkutsk mimoletem vzala; a devět moří modřinka přeletěla, Německo a Polsko k tomu proletěla.

Čemuţ ona sýkorka, malá modřinka daleké krajiny proletovala?

Proto ona sýkorka, malá modřinka daleké krajiny proletovala:

radostnou zprávu ona zvěstovala

všemu ptactvu podnebeskému,

podnebeskému i pozemskému;

všechněch ona ptáků přizývala

toţ na veliký trh k moři sinému, se vším tovarem, drahým zboţím,

i se všemi penězi hotovými.

A bylo divu na siném moři,

na jeho teplých na zátokách;

hejnem se ptáci sletovali,

na bohatých korábech přijíţděli, se vším tovarem, drahým zboţím,

a byli stavu slavného, kupeckého.

Datel v dlouhých řadech krámy stavěl, boudy sbíjel, stany rozbíjel,

a vše to za jednu za deneţku.

I počali ptáci vykládati

44

svoje tovary, drahé zboţí, a kupovači kupovati.

Sokol s krahujcem koţišiny —

liščiny, vlčiny, soboliny,

ne dýmem propouštěné prodávali,

a jasné, dobré srsti vydávali.

Čáp s jeřábem sukno prodával,

a sukno všech barev, pevné dobře; on na aršínu neodměřoval,

odměřoval na svém čapím zobanu,

a čapí zoban — dobrá míra.

Měl tu téţ dedek veliké sklady

Vzácných koţí, toţ safiánu,

juchtoviny a korduánu,

proto on dedek koţemi zapáchá.

Vedle něho kupcová mladá

se svými sestrami konopkami,

plachty a provazy lodní prodává

i se vším lodním příslušenstvím.

Dále na kamky, na šat kysejný

a na pláténko drahé indické

labuť s husami, se sluţkami,

zdaleka kupce přivolává.

Potom z Polska klénotníci,

toţ pávi, sojky, ţluvy – hosté bohatí, drahé kamení různého květu,

prsteny zlaté i jiné klénoty

za nevelký peníz prodávali.

A chtěl-li by kdo na tom trhu hlučném všech prodavačů a kupovačů

ze jména a řadem vypovídati,

nestačilo by z matičky Moskvy,

z matičky kamenné Moskvy do Smolenska, 45

a ze Smolenska do Vitebska.

I byl trh velký v polovic trhu,

přijela sova — bohatá vdova

se svými strýci — všemi kulichy, se svými kmotry — všemi výry,

statnými bojary, dvořany hladkými.

Ona sovička — pyšná vdovička

mezi boudami se prochází,

a za ní milé příbuzenstvo,

výrovské a kuliší urozenstvo.

Ona do všech krámů nakukuje,

vysoké obočí namhuřuje,

toţ i výři a kuliši přikukují,

vysoké panské obočí přimhuřují.

A ona sova bohatá vdova

se svým tím milým příbuzenstvem

všecky tovary i drahé zboţí,

soboliny i pěkné liščiny,

dobrého sukna všelikých barev,

i juchtoviny i safiánu,

bílých plachet i provazů lodních, i drahé kamky, šat kysejný,

drahých kamenů různého květu,

i prstenů zlatých nakoupila,

a mnoho jiného pokoupila;

bylo všeho pět tisíc rublů —

na hotově pět tisíc vyplatila.

Z toho všem kupcům radost se stala, radost se stala, veselí nemalé;

počali kupci se veseliti,

sovičku vdovičku velebiti,

46

i počali z trhu se ubírati, zas do svých zemí, dalekých krajin.

Ach ty neštěstí, ty nehodo zlá!

Čáp – slavný kupec suken dobrých, on jediný na moři pohromu vzal;

dohnala bouře koráb jeho,

koráb s bohatstvím na příkré skály, u korábu se boky rozbily,

peníze jeho se v moře zatopily,

jedvaţe on sám ţivot zachránil.

Od těch časů on čáp slavný kupec po břehu smutný sem tam pochází, chytaje ţabky, plazy vodní,

protřásá je a vyklepává,

ku penízku penízek shledává.

Dejţiţ mu štěstí peníze najíti,

a zpěváku té písně s ním se rozděliti.

47

XXIV

ODPLATA

Jak v sadě u Ivana kupce bohatého na jarním rozpučení krásné růţe kvetou, krásné růţe květou, oči k sobě vábí: a v domě u Ivana otce bohatého

krásnější dcery rostou, oči k sobě vábí, zvláště to mezi všemi Marja Ivanovna.

Nedbám o růţe všecky v Ivanově sadě, dbal bych já o dceru Marju Ivanovnu —

ach, jiţ za muţ ji dceru otec vydává, proti vůli vydává, k veliké ţalosti, a za Maxima to z Moskvy bojařína.

On s krásnou děvou ujel do Moskvy, on mladou ţenu v svém domě chová, přístupu a odchodu k ní ani od ní; a jest Maxim lakomec – ne stříbra, zlata, leč veliký lakomec ţeniny krásy.

Vyjde-li Marja z domu — hned Maxim za ní, jde-li po ulici — Maxim tu při ní, a pozdraví-li kdo ţenu přívětivým okem, muţ líce pomračuje, k domovu obrátí, z domu ţenu nepouští, tejden nevychází.

Tak nepokoj ním dnem nocí zmítá, ve dne on stínu své mladé ţeny

často nevěří, jeho se leká,

v noci on ze snu křičí, volá,

a lupiče své ţeny do potu stíhá.

Bylo-li jaké dříve v Ivanovně lásky, láska i ta k muţi zvadla, — uchladla; 48

ona pláče za muţem — muţ jinák vykládá, ona truchlí a bledne — muţ jinák soudí; och, veliké ty hoře, jak tobě ujíti, jak suţitele toho a trapiče zbyti!

I projíţdí jednou na koni za jitra hlasatel carský ulice po Moskvě, o nemoci carově on provolává,

ku pomoci kaţdé duše on přivolává, slibuje veliké dary, carské milosti; těţkátě nemoc cara zastihla,

toţ Borisa cara Feodoroviče,

lítá zůří mu bolest po oudech,

jak by pod nohama plamen vyšlehoval; všickni lékařové rozutíkali se,

nevědouce rady a hlavy střehouce.

A Marja Ivanovna stojíc u okna

jedva provolání porozuměla,

zlá se myšlénka v hlavě namanula; ona poskočí na rychlé nohy,

ona se zamkne do své komnaty,

tajný list piše k caru velikému, v listě oznamuje a lest zahaluje:

„Veliký care, slavný hosudare!

A jest člověka v kamenné Moskvě, který nemoc tvou umí uzdraviti,

mohl by ţivot tvůj drahý zachovati, kdyby k tobě nechoval kamenna srdce, proti tobě nestál odpornou duší, člověk ten po jménu bojařín Maxim.―

A kdyţ Ivanovna zlý list napsala, po důvěrné sluţce k dvoru odeslala; 49

Borisa list dochází, on jej pročítá, bez prodlení Maxima k sobě obesílá, a obeslav jej, mluví k bojařínu:

„Hoj, an jsi Maxim, bojařín mi známý!

známý pro nenávist ke mně, caru tvému, toţť i známý po rozumu tvém léčitelském, ty spomoz, uzdrav choré oudy moje, a nechceš-li z lásky ke mně hosudaru, učiň z lítosti co k bliţnímu svému; chciť velikou milostí tebe obmysliti.―

Jak tu podivil se a uleknul Maxim, on svou přepodannou lásku osvědčuje, on svou neumělost v lécích objevuje, vše přísahou tvrdí a Bohem dokládá.

I nevěří car Boris slovům bojařína, a po hněvu svém velí, po rozkazu carském, buď z nemoci těţké i hned vyléčiti, buď hlavu úpornou pod meč poloţiti.

Nastala tu bída na bojařína,

tuhá nevole Maxma zasáhla,

on na své mysli nedlouho přemítá; z dvojíhoť zlého jedno vyvoliti, snad náhodou šťastnou lze smrti ujíti, ze lstivých osídel vrahem poloţených.

I káţe on Maxim zeliny snášeti,

i všeliké byliny velí přinášeti, jaké kdy od rodu slyšel jmenovati, jaké kdy na zemi viděl vyrostati.

On byliny vaří, proměšuje, cedí; z jedněch carovi nápoj připravuje, jiné mu na choré oudy přikládá,

hojí, léčí ho den první, léčí druhý, 50

a dne třetího — divu velikého!

car bolesti pozbyl — car s loţe vstává, vyzdravěl, pozbuda vší nemoci tíţe.

I promluví car Boris k lékaři svému, půl po hněvu mluví, půl po milosti:

„Hoj, lékaři můj, Maxim-bojaříne!

chci za tvé léky tebe darovati,

chci za tvou vzpouru tebe pokárati: knutem pokárati, dvory darovati, ty kolik ran přijmeš na tělo svoje, dle počtu přijmeš i dvorů v dvoje.―

Maxim rány přijímá, car dvory počítá; padlo na Maxima všeho devět ran, nelíbo desáté jiţ se podvoliti

ani za carstva půl moskevského.

i vyplatil car dvorů osmnácte,

podařil jej Maxima téţ mnohým stříbrem, a snad uléčil Boris i svými léky Maximovo lakomství ţeniny krásy, jako on z náhody hosudara svého.

51

XXV

ČURILA PLENKOVIČ

K sídelnímu to městu, ke Kyjevu

přijíţdí statný mladoň na sivém koni, na siváku kosmatáku – hříva do země, a byl on bohatýr Čurila Plenkovič; on dobrý mládec navštívil otce, matičku, ne na dlouhý čas – na tři měsíce, navštíviv je vracuje se sluţbu konat u jasného slunéčka Vladimíra,

u toho-liţ hosudar-kněze laskavého po dávnému stolničit obyčeji.

I bude on mládec uprostřed pole, i bude on bohatýr před Kyjevem –

nad pokrytými sněhem horami

černý k oblakům havran nevyletuje; a nad paláci bělokamennými

černá korouhev po větru plyne,

černá korouhev, znamení ţalostné.

„Snad-liţ to skonal laskavý Vladimír kněz?

A skonal-li, Hospodine, spas duši jeho, neskonal-li, dlouho podrţ mezi námi; snad laskavá kněţna Apraksějevna –

zesnula-li, Hospodine, spas duši její, a ţiva-li, dlouho na zemi zachovej; čili tvá nás, Hospodine, stihla ruka –

dej pro milost sílou jen naplniti se, dej svatou Rus od zkázy uchrániti.―

A skáče on Čurila do bran kyjevských, i letí po dlouhých po ulicích,

52

po ulicích dlouhých, širokých náměstích.

Na ulicích – ni vidu, ni sluchu, na náměstích – ni kroku, ni skoku, jak by vymřel celý slavný Kyjev, nikoho tu mládec nepotkává;

a potkává jen dva rodné bratry,

Vasku a Michajla, kupecké syny.

„Hoj, an jste vy dva rodní bratří, Vaska a Michajlo, synové kupečtí, postavte vy přede mnou vše rovná slova, a popříč nestavte ani slovíčka.

Čemuţ ve starém slavném Kyjevě

není více radosti, veselosti

po způsobu dávnému, předešlému?

Čiliţ skonal laskavý Vladimír kněz, či laskavá kněţna Apraksějevna,

či ruka boţí svatou Rus stihla?―

Jemu v odpověď dva rodní bratří:

„Hoj, an jsi ty Čurila Plenkovič!

Ani neskonal laskavý Vladimír kněz, ani laskavá kněţna Apraksějevna, leč ruka boţí svatou Rus stihla.

Čiliţ tobě neznámo, nevědomo,

jaké ţaloby a bídy na nás došly, jak přiletěl to odněkud to ze stran severních do naších zemí loupeţník pták Velikán a Velikán to pták Velikánovič:

kam usedne, jakby hora na horu,

křídlem zatřese – bory zašumí,

a on pták Velikán Velikánovič

pit k mořím, řekám nechodívá;

třikrát udeří zobanem v matku syrou zemi, a voda ze země proudem se valí,

53

proudem se valí, pramen zanechává.

Stáda volů a koní on poţírá

jakby slepice zrnéčka ječná, ovesná, stáda ovcí – jakby hrstku máku.

A zajde-li on pták Velikán Velikánovič na ruské vesnice, na městečka,

on domy, chalupy rozhrabává,

a z rumu na potravu těla lidská

jakoby mravenečky vyhrabává:

toţ to padlo veliké hoře na svatou Rus, i na laskavého kněze Vladimíra.

Bylo – Vladimír kněz poslal, vypravil tři sta mládců do jediného

na zlého toho ptáka Velikána,

všech on pozobal do jediného,

a jediný se smutnou zprávou se vrátil, odtud strach a veliké hoře nastalo.― –

A Čurila Plenkovič důmyslen byl, chytrostí a rozumem hlava naplněna, chytrost ta se rodila v Nověhradě, a rozum se vyučil v slavném Kyjevě, zaprosil on dvou bratrů, kupeckých synů, a ním se vrátiti v paláce Vladimírovy.

I bude on mládec na kníţecím dvoře, koně svého siváka, kosmatáka

za uzdu hedbávnou váţe k dubovému sloupu; sám do světlého spěchá večeřadla, modlí se k obrazu Spasitelovu,

a před knězem i přede kněţnou

bije čelem, k zemi se sklání,

i na všecky na čtyry strany.

Ach, nestalo více světlého večeřadla, podlaha pokryta všecka sobolinou, 54

toţ sobolinou, černou bobrovinou; neviděti na stolech bělodubových drahé kamky červené barvy,

a viděti sukno černé barvy.

sám pak sudar Vladimír, laskavý kněz on nevesel sedí i neradosten,

veselé oči pomračily se,

jasné čelo potruchlivělo,

černé kudry po šíji se rozhrnuly.

Dobrému mládci srdcem se hnulo,

síla bohatýrská v něm se rozjařila, i nemluví mládec Čurila Plenkovič ni slova ke knězi Vladimíru,

a mluví on ke kníţatům, bojarům:

„Hoj, an jste vy kníţata, bojaré!

Já mládec vás zvu na rychlé koně, a dozívám vás na ostré meče,

proti tomu ptáku Velikánu,

toţ Velikánu, Velikánoviči.―

Všickni bojaré, kníţata odmlčeli se, větší za menšího schovávali se,

a neschovávali se dva rodní bratří, Vaska a Michajlo, synové kupečtí.

Oni za mládcem z večeřadla šli,

na širokém dvoře koně sedlali,

a on sám mládec Čurila Plenkovič od hlavy k nohoum – lítá ocel,

po boku meč ostrý, v pasu dva noţe; i skočili mládci na rychlé koně, vyskočili z Kyjeva — v poli prach sloupem.

Přihnali se tři mládci k vysoké hoře, na ní pták Velikán — hora nad horou, on pták nebdí, a on pták dřímá,

55

hlavu pod levým křídlem skrývá.

Ne šeří vlci po poli rozskákali se, a tři mládcové po lesu rozháněli se, bujného tura za rohy uchvátili,

noţem Čurila tomu turu prsy proklal, prsy proklal a dva bratří kůţi stáhli, do tuří kůţe jej Čurilu zašili.

Zašili oni Čurilu se vší zbraní, i se vší sílou jeho bohatýrskou, a jej pod horou na pole poloţili, sami koně po lesu rozpustili,

sami bratří na vysoký dub vylezli, a v hustých sebe větvích ukryli.

Leţí Čurila bohatýr v šírém poli, leţí z ranní rosy do poledne,

a v poledne pták Velikán procítnul, v šírém poli zrnéčko to zahlídnul, zrnéčko to Čurilu v tuří koţi.

a on pták Velikán s hory nesletuje, on s hory na dolinu — čtyry kroky; sezobnul on zrnéčko-bohatýra,

a po více těch zrnéčkách se ohlíţí.

Hoj divu, divu to velikého!

všickni větrové, vichrové rozvětřili se, všecky bouře, hromové rozbouřili se, syrý bor, doubrava travou polehá; pták Velikán křídlama to rozmachuje, on k nebi povylétnul — slunce pomrklo, on k zemi padá — oblaky na zem trhá; i zahřměla máť země velikým pádem, 56

a od hřmotu velikého dva rodní bratří, kupečtí synové s dubu upadli,

Vaskovi v těle dvě ţebra ve dvé, Michajlo z pádu toho do smrti kulhal.

A pták Velikán Velikánovič

on po druhé rozjařil se, rozlítil se, toţ to velikou bolestí v útrobě své; on bez paměti skáče, běţí

přes řeky, hory, lesy, dolinečky, aţ i on k zemi hlavou dopadává,

rozperutiv se křídlama doklepává, a vše neblíţe to, nedále půl versty od slavného, sídelního města Kyjeva.

A jasné slunéčko Vladimír kněz,

laskavý Vladimír kněz se kněţnou Apraksějevnou, i s bojary všemi z oken se dívá; kněz se kněţnou divu podivili se, bojaré s kníţaty polekali se,

a z boku toho ptačího ostrým mečem Čurila bohatýr si dvéře protíná, po sivém peří k zemi skáče,

on do Kyjeva do bílých paláců přiběhne, knězi a kněţně pokloní se,

a kníţatům a bojarům nekloní se.

Promluví tu laskavý Vladimír kněz:

„Hoj, an jsi ty Čurila Plenkovič!

Čím mně tebe mládce podarovati,

čím mně tobě bohatýru odměniti se za sluţbu tu velikou, přeochotnou, a za veliký skutek bohatýrský? — ―

57

Jak mu odpovídá Čurila Plenkovič:

„Aj, jsi ty laskavý Vladimír kněz, a nevíš, čím mne mládce podarovati, čím mně to bohatýru odměniti se?

Ty dej nanositi černé země

na tělo ptáka Velikána Velikánoviče, a ty kaţ mi vystavěti na tom vrchu nový palác — okna proti tvojím;

a sloupy u paláce ne ze dříví,

ale z brků křídel Velikánových;

a prahy u paláce ne rybí kost,

ale zoban to ptáka Velikána;

a střecha to na paláci ne z cihel dobrých, ale z drobného peří tohoţ ptáka. —―

I kázal mu vystavěti Vladimír kněz nový palác po jeho ţádosti,

po jeho to vůli bohatýrské;

i byl vesel, radosten Vladimír kněz, nosilo se medové pití,

nosila se cukrová jídla, —

a to staré pověsti, tak se to dálo.

58

XXVI

ILJA VOLŽANÍN

Po zemi mraky rozprostřely se,

na nebi hvězdy pojevily se –

a všecky děti, všickni odrostkové domů k matičkám navrátili se;

jediné dítě, mladý Iljuška,

syn bohaté vdovy, mnohorozumné,

ke své matičce nevracoval se.

Zajala tesknost matčino srdce

a zlé tušení do mysli padlo,

Marfa Andrejevna, bohatá vdova

v tesknosti takové a ve ţalosti

takto ke sluhám slovo mluvila:

„Ach, vy sluhové, vy moji věrní, vy sejděte se do jediného,

rozsvěťte pochodně vosku jarého, a vy po okolí rozejděte se,

synáčka milého hledejte – ptejte; kej kdo nalezne, přivede k matce, bude za odměnu sto rublů jemu,

nude za náhradu koţich sobolový.― –

Všickni sluhové, čeledinstvo věrné po městě na ta slova rozběhnuli se, po šírých polích rozskákali se,

a po hustých lesích rozvolali se, mladého Iljušky nedovolali se.

A ona sama bohatá vdova,

Marfa Andrejevna mnohorozumná

s dvěma sluhama město přechází,

59

po městě vzdychá po slavičímu; ze brány vyjdouc pole prochází,

po poli touţí po ţeţhulčímu; –

a pole projdouc k řece dochází,

na kolmé břehy bystré to Volhy,

na břehu pláče po mateřskému.

Ne v bílém květu stojí trnina,

A oděvem se bělí křovina,

Ach, mladého to oděv Iljušky! –

„Ty synu milý, ty dítě moje!

zdali já tobě neříkávala,

tebe synáčka neostříhala:

ty nechoď, dítě, na Volhu řeku,

ty do jejích se nepouštěj proudů, bude tobě zahubiť bujnou hlavičku; závistivátě matička Volha,

neporodivši ţádného syna,

a zrodivši ona přemnohé dcery,

přemnohé dcery – bystré vlny,

lidské syny k ním vábí, přitahuje, a s dcerami svými je zasnubuje,

dobrým matičkám zámutek způsobuje.―

Neslyší více mladý Iljuška

kvílení, pláče drahé matičky,

Marfy Andrejevny, nešťastné vdovy, a on Iljuška pode řeky proudem

v krásných palácích skáče, pobíhá, v zámku to světlém matičky Volhy.

On divu nemůţe nadiviti se,

on lesku nemůţe nasytiti se,

jakto stropy, stěny kristalové,

60

a drahým jachontem vykládané; jakto podlahy z ryzího zlata,

a zlato stříbrem prokvětované,

to prokvětované, to kostkované.

A vyjde-li on mladý Iljuška

do sadů utěšných Volhy matičky,

ne veská jabloň, ne plané hrušky ne sadu tom kvetou, ovoce nesou, a podivné stromy kvetou, ve plody zrají, podivnější kvítí kolem vyrostá. –

Kdo sám neviděl, těţko pomysliti, a kdo pomyslí, tíţe uvěřiti:

na stromech kvetou drahé to perly, na křovinách ve plody zrají korály, dokola kvítí – jakby do lístků

se rozsypala duha nebeská.

A lehne-li on, mladý Iljuška,

večer na lůţko, postel praporovou, ne húsli hrají, ani hudočky,

a zvuky divnější, lahodnější

po palácích se kolem roznášejí,

jak by stěny a stropy strunami hrály. –

Kdo sám neslyšel, těţko pomysliti, a kdo pomyslí, tíţe uvěřiti:

dcerušky to matičky Volhy – bystré vlny okolo jejích paláců se honíce

šaty svými na stěny udeřují,

líbezné zvuky ze stěn vyluzují,

v těle celém ţivot se rozslazuje, a ve ţivotu duše rozplývá.

61

mladému-li se zachce Iljuškovi jísti, píti, zábavu míti,

jídla na stolech nejdraţší ryby, jakých v monastýru ani nebývá;

pití na stolech z medu sladkého, jaké Car ani sám to nemívá;

a na zábavu všecky divy své,

umělou svou práci tisíciletou,

matička Volha sbírá, shledává,

a co sama nemá, to se vydluţuje, z moří se vypůjčuje, jemu předkládá.

I byl on mládec – po rodu Ilja

a nazván Volţanín po vychování,

po vychování u matky Volhy –

i byl on mládec v jejích palácích plným plno jedenácte let –

jedenácte let jemu jakby půl roku –

na dvanáctý rok zastesklo mu se, on v sobě pocítil sílu bohatýrskou, a takto promluvil k matičce Volze:

„Hoj, an jsi ty Volha, nerodná mi matka!

Ty pusť mne mládce ze svých paláců a z toho tvého smutného zámku.

Zachtělo mi se mládci projíti se, tam pode jasným teplým slunéčkem, i pod hvězdami, i pod měsícem.

a mne tu netěší dobrého mládce

více tvé světnice zlaté, kristalové, ni sady tvoje stromů podivných,

ni tvoje dcery – bystré vlny,

ani hrání jejich, zvuky lahodné.

62

tvoje to jídla, medová pití nejsou více po chuti, po ţádosti; tvoje to hříčky, vodní škořípky

jsou mně mládci dobrému k mrzutosti.

A mně k radosti dej, ty Volho řeko, chceš-li mi matkou býti po předešlému, to bujného koně, to meč ostrý,

to brnění hrdinské, kalené střely, a křepký luk to s tětivou hedbávnou.―

Neodpovídá matička Volha,

neníť po mysli mládce propustiti, a jest po mysli s ním se utěšiti.

Ilja Volţanín rozjařil se,

v hněvu mládeneckém rozpálil se, k Volze on řece mluvil dále:

„Ty pusť mne, pusť mne, řeko Volho!

Neradnoť mladého vlka v domě vychovati, ani dobrému mládci vůli odjímati; a nepustíš-li ty mne po vůli,

i bude tobě po nevoli,

po nevoli tobě i dcerám tvojím:

polámu já ve sadu tvém drahé stromy, rozbořím já v paláci stěny, stropy, zůstanou ze zámku tvého zříceniny, v nich to ryby tvé si budou pohrávati, z tebe to se matky Volhy radovati.―

A on v hněvu svém Ilja Volţanín

udeřil pěstí na stůl kristalový, pěstí udeřil – stolu nestalo,

rozlítnul se stůl na tisíc kousků.

63

I ulekla se matička Volha, bystré dcery její na břeh vyskočily, a ona sama matička Volha

Ilju Volţanína na břeh vypouští, na svobodu jej mládce propouští, a ne po vůli, po své líbosti,

leč po veliké, těţké nevoli.

O jak pod jasným, pode modrým nebem duše se mládci rozveselila;

a jakto srdce rozplesalo se,

krev bohatýrská v těle rozehrála se mládci to Iljovi toţ Volţanínu:

na břehu stojí, čeká na bohatýra dobrý kůň hrušák, do ţluta barva, hříva na koni havraní do syré země, a kůň sám osedlán čerkeským sedlem, pod sedélkem popona na něm bucharská, Na jablku u sedla brnění visí,

brnění visí hrdinské – stříbra, zlata; a ostrý meč, toul – kalené střely, i křepký luk s tětivou hedbávnou, i šišák jasný – ocele dobré,

a šišáku jasnému počtu ceny není.

Dobrý on mládec Ilja Volţanín

na mohútné prsy brnění odívá,

za dar to drahý Volhu vychvaluje, na bujnou hlavu jasný šišák staví, za dar se veliký Volze pokloňuje; meč ostrý u beder, toul na plecech, křepký luk v ruce – Ilja vyskakuje na dobrého koně, na hrušáka,

64

kalené střely v toulu zařinčely, a s Volhou matkou on dobrý mládec i s dcerami jejími se rozlučuje, se rozlučuje i rozţehnává.

Ne matčiným hlasem, ne temným vzdychem, a zazněla Volha velikým chechtem, tak mladoně dobrého provázejeci.

Jede on Ilja po šírém poli,

i zachtělo se mládci stranou se dáti, rodnou matičku v domě navštíviti, poklonu bohaté vdově učiniti

Marfě Andrejevně mnohorozumné.

Ach, jaké změny na svaté Rusi,

jakéţ to bídy po rodném kraji!

Kde město stálo, kde dům matičky, kámen od kamene, sutiny pusté,

a sutiny trním, hloţím zarostlé; Kde ulicemi skákal Iljuška,

hadina se plazí po tmavém bejlí, kde po náměstích hrával Iljuška, ostruţina se plazí, křoví otáčí.

I zarmoutil se Ilja Volţanín,

on v zámutku, ţalosti k městu promlouvá, k městu druhdy slavnému, jiţ pohřbenému:

„Hoj, ty moje rodné, ty město slavné!

Kdoţ tebe město rozbil, oloupil, tvé jasné věţe, boţí chrámy

do prachu uvrhnul, jím se porouhal?

Kdo rozrušil dům bohaté vdovy,

Marfy Andrejevny mnohorozumné?

65

A kde ţitelé, pravoslavný národ, kdeţe dobrá moje rodná matička? –―

Ze sutin mládci hlas odpovídá,

půl hlas mezi světským, půl mezi hrobovým:

―Rozbili, obloupili mne slavné město zlí hosté, Tataré to, Orda divoká, se svým to Carem Ugadajem,

i s jeho zetěm Bajadurem;

ti jasné věţe, boţí chrámy

do prachu uvrhli, jím se rouhali, ti dům rozrušili bohaté vdovy,

Marfy Andrejevny mnohorozumné;

všecky ţitele, pravoslavný národ i tvou to dobrou, rodnou matičku na ostrých šavlích roznosili,

a ze mne tvého města rodného

ni ţivé duše nepropustili.

Aniţ bídám konce po svaté Rusi,

zlí hosté Tataré, Orda divoká

ponízová města pálí, hubí,

všecky to vlasti naše chtí popleniti, a pravoslavný národ vyhubiti. –―

Jakto u mládce ňádra rozedmula se, jak ţalostí mu srdce překypělo,

on z překypění dvě slzy vypustil, jedna slza – slavnému městu,

druhá slza – rodné matičce.

I on Ilja Volţanín koněm zatočiv po dolinách se ţene, poskakuje,

kůň na dolině, jakby lítý zvěř,

66

a mládec na koni, jak sokol jasný; i přeletěl Ilja řeky devatery,

přeskákal Volţanín doliny, hory, a horám, dolinám počtu není,

vše to z poledne do večera,

a z večera zas do ranní záře;

na cesty on mládec se nevyptává, jemu průvodčí, ukazovači

zpustlá města, v ohni vesnice,

a lidská těla nepohřebená.

Jak dalece, dalece v šírém poli, v šírém to poli mezi horami,

ne jezero se leskne po ranním slunci, a zbraň to poleskuje dvojího vojska, pravoslavného ruského i zlého tatarského.

I srazila se vojska v jednu sílu, pochmuřila se bitva černým mrakem, nebouří hromové po jasném nebi,

a jakby bouřili pod syrou zemí,

máť syrá země hory potřásá;

vojsko tatarské bez počtu – vlny morské, vojsko ruské do počtu – příkré skály.

Ne kalená střela přiletěla,

mezi ruským vojskem proletující, do vojska tatarského doletující: a přihnal se mládec Ilja Volţanín v celé své síle, moci bohatýrské; on skáče promezi ruskými – jedvaţe vidu, on doskočil Tatarův – a jiţ sluchu.

Seče, bije, střely vypouští,

travou přede vichrem Tataré k zemi, 67

listím přede vichrem Tataré v outěk; pobil on mládec zlého Tatarstva

ne více a ne méně do dvou tisíc.

I byl boj krutý v polovic boje,

a byla půtka v polovic půtky, –

ne hromový mrak proti mraku,

a měří zeť chánův, vůdce Bajadur střelou, mečem proti Volţanínu;

střela zasvistěla okolo ucha, –

meč na meč – bohatýr tu na bohatýra.

Či od kovadlin skáčí jiskry

Ze ţhoucího ţeleza prýskajíce?

To jiskry srší z brnění, ze šišáků, ode ran lítých bor, doubrava šumí, pěna prýská z ust mládcům, bitcům, pěna prýská od dobrých koní.

I byl boj lítý přes poledne,

Bajadur –Tatařín rozjařil se,

on rozehnal koně proti koni,

mečem hruď proklal koni hrušáku, sám ode rány meče Volţanínova,

ode rány na šíji k zemi se valí, k zemi se valí, zraky bujné se kalí.

Ach, nastala bída na bohatýra,

veliké hoře padlo na Volţanína,

ne hrušák, dobrý to kůň k zemi padá, a pod mládcem ţlutý sypký písek k zemi se hrne, dar to nerodné matky řeky Volhy; ne meč ostrý z ruky vypadává,

a slizký ouhoř se vymykuje,

ocelový šišák – kost ţelvy vodní, a kalené střely – drobné rybičky, 68

vše darové podvodní matky řeky Volhy.

Přihnali se Tataré, přiskákali,

oni dobrého mládce uchvátili,

mocí, sílou velikou z boje vyvedli, a k Caru Ugadaju jej přivedli,

k Caru to Ugadaju Ugadajoviči.

I kázal Car jej mládce pod stráţ vzíti, do temného vězení uzavříti,

k sloupu to dubovému přikovati;

i rozkázal jej mládce trýzniť, mučiť, chtělť on Car Volţanína ztatařiti, na víru tatarskou obrátiti,

pro těch-li zabitých Tatar do dvou tisíc, pro zabití zetě svého Bajadura.

I byl mučen Volţanín prvního dne, a veliké muky jej neznutily;

i byl trýzněn Volţanín druhého dne, nepokořila jej mládce velká trýzeň, a na třetí den sám Car Ugadaj

s novými katy k vězení přijíţdí, ţalář otvírá, mládce se táţe:

„Hoj, an jsi dobrý mládec, Ilja Volţanín!

Ty chceš-li s námi Tatary za jedno býti, ty chceš-li víru tatarskou na se vzíti, a s námi to na křesťany bojovati?

Drahou přízní já tebe podaruji,

velikou tobě láskou odměním se,

toţ přízní, láskou – vlastní dcerou, a vlastní dcerou Ugadajovnou.

A ty nechceš-li činiť po vůli,

bude hněvu mého tobě zakusiti,

tvé dám po kusích tělo rozřezati, 69

tvou sílu bohatýrskou ohněm popálím, a tebe po částkách zbavím ţivota. –―

Po prvé mládec pocítil bázeň,

on zachvěl na těle po osyčímu;

a on hroznému Caru neodpovídá,

k Bohu se modlí se slzami,

Boha na pomoc sobě přizívá:

„Učiň, Boţe, milost nade mnou,

ty sešli posla, z bídy vytrhni,

neb aspoň duši z rukou nevěrných!―

A rychlý posel boţí přichází,

rychlý to posel – hrom hněvu boţího; on prorazil vězení, katy zabil,

samého Cara omráčil, k zemi svalil, na dobrém mládci kruhy seţeh, rozbil, a věrnému mládci neublíţil.

I poskočil Volţanín na rychlé nohy, meč Ugadajovi od boku vytrhnul,

na carského vyskočil dobrého koně, seče, bodá Tatary na vše strany, aţ on dostihnul šírého pole,

a na šírém poli s koně skočil,

s koně skočiv Bohu se modlil,

za milost velikou to díky vzdával, za divné zachování svého ţivota.

70

Document Outline

I

Bohatýr Muromec

II

Rozmluva noĊní

III

Romantická láska

IV

Odchod a příchod

V

Veliká panichida

VI

Smrt Alexandra

VII

Rusové na Dunaji R. 1829

VIII

Opuštěná

IX

Mládenec koně pochvaluje

X

Dovtipný milý

XI

DívĊinino plesání

XII

Dvě slovíĊka

XIII

Jak se zachovati

XIV

Vyznání

XV

Odšedivělý

XVI

Udobření

XVII

Láska nad bohatství

XVIII

Píseň dětská

XIX

Smrt milé

XX

Vězeň

XXI

Výslechy

XXII

Svatební

XXIII

Veliký ptaĊí trh

XXIV

Odplata

XXV

Čurila PlenkoviĊ

XXVI

Ilja Volžanín