Modlitba pro Kateřinu

Horovitzovou

Arnošt Lustig

Modlitba pro Kate inu Horovitzovou Arnošt Lustig

eskoslovenský spisovatel, 1964

-LAN HERMAN COHEN (vybavený jako ostatních deva-tenáct muž v nízké synagóze americkým pasem) si pro-st ednictvím pana Brenskeho objednal krej ího, a když p išel, ekl mu: „Ud láte mi cestovní oblek místo toho, který mám na sob , a který, jak sám vidíte, je už tém

zni en; dejte do toho fortel a švih, odm ním

vás králov-sky." Pov d l to opravdu jako n kde v San Francisku. Nikterak se p itom nenechal zastrašit p ítomností vojáka, který krej ího p ivedl z vedlejšího tábora, ani strážemi v koutech modlitebny. Takovými vojáky v žabích zele-navých stejnokrojích barvy bahna i leknín byla ostatn obklí ena synagóga i její p ilehlé obytné stavby zevnit i zvenku už p es jeden a p l hodiny; Kate in Horovitzo-vé, která prve na ramp nahlas odporovala svému otci na jeho d vody slovy „Ale já nechci zem ít..." (takže si ji pan Cohen u pana Brenskeho ješt na kolejišti vyreklamoval), to vehnalo do o í obdiv; zap sobilo to na ni jako t žké víno, p ivád jící náhle lov ka k slad-ké, hluboké a neuv itelné

závrati. (To byla zvláštní p edstava u ní, která víno ješt nikdy ve svém život ne-okusila.) Ješt nev d la, že samo požádání o její osobu m lo v o ích pana Hermana Cohena vyzkoušet po estnost úmys-l pana Bed icha Brenskeho, práv tak jako te to, co ro-vedl s krej ím. Jak prve ekl „Ud láte mi cestovní oblek..."

v sebed v

e, že tomu ani nem že být jinak. Podle pana

Brenskeho to byl ješt nedávno nejlepší varšavský krej í.

„Oblek," pokra oval vzáp tí pan Herman Cohen vlídn i trochu spatra ke krej ímu v pruhovaných v ze ských ša-tech, a také vlastn k vojákovi, který vedle krej ího stál (jako by snad krej í mohl být ozbrojen, nebo jako by se od n ho dalo všelicos nekalého o ekávat), „s pat i ným po -tem vhodných záhyb , aby se nema kal ani nepáral; jist víte, co mám na mysli; a s moderním st ihem, jak se samo-sebou rozumí. Nejlepší by byla tmavší látka, která potla- uje tlouštku a dává postav b ink, ale ne zase erná, jako bych byl ve smutku. Nu, a tady pro sle nu Horovitzovou, o kterou se od této chvíle budu starat, jako by byla moje vlastní, se snažte vykouzlit kabát vhodný pro tohle mizerné po así a také aby se nemusela ve sv t styd t. Nemusím vám snad ani povídat," opakoval hlasem, který nasadil, když krej ího prvn oslovil, „že chci pro sebe i pro ni jen to nejlepší a že nebudu mít p i mzd t žkou ruku." Bylo to opravdu e eno takhle jen proto, aby dodal zmužilosti p edevším sám sob , protože krej í poslouchal bez valného zájmu, p ipraven beztak ud lat vše, co bylo v jeho silách. Pan Cohen si také po celý as své e i lámal hlavu, pro lidé na ramp šeptali, že tam je plyn, a jaký plyn asi mínili.

Kate ina Horovitzová si plochými dlan mi bezd

n p ejela po bederních kostech,

jako by se už p ipravovala, až bude zkoušet nový pláš . Stále ješt nevst ebala, jak se to všechno zb hlo, a soust edila se hlavn k pot eb chvíle; byla p ipravena tvá it se jako zralá a slavná tane nice, jako prve p i krátké p íležitosti, kdy byla s panem Hermanem Cohenem sama. (Na to jí ekl, že práv to není te nej-d ležit jší; a s tím, co bude pak, a si zatím ned lá starosti; to že už nebude žádná svízel: jeden z pán , jmenovit pan Rappaport-Lieben z Chicaga, byl jednak majitelem akcií tam jších jatek a jednakvlastnilvelký kabaretní d m „Gon-dola", jehož název si dob e zapamatovala. Škoda, že o tom nebylo možno hovo it zevrubn ji. Pak už totiž nemohla být neopatrná, protože pan Brenske a také další strážci p išli t sn ji k ní.) Pánové s americkými cestovními pr kazy se p edtím z ejm p íliš neznali. P vodn jich také nebylo dvacet, ale dva tisíce; jenže (a to se jim íkalo už v Itálii, odkud jeli) p íslušné americké ú ady m ly zájem p edevším na t chto majetných pánech, protože n meckou stranu také nezajímali anonymní adoví n me tí vojáci, ale ge-nerál a jiné významné vojenské osobnosti; a tak s ohledem k zámožnosti t chto pán na jedné a d ležitosti generála na druhé stran dostalo všechno, co je p ivedlo zatím až sem, punc ur ité mimo ádnosti.

Krej í byl vychrtlý jako sv j vlastní stín a m l mod inu na ele; chv l se možná opovržením, které ho léta pobytu ve vedlejším tábo e nau ila skrývat, aniž bylo znát, na ko-ho svaluje vinu za p i in né p íko í; díval se nenápadn , ale v jednom kuse na ramena mohutného, trochu až tloust-noucího Hermana Cohena, na první pohled bohá e, a podle zp sobu jeho e i, když si objednával šaty, i

zazobance. V tomto pohledu mohla být skryta pro všechny, co tu stáli, oce ující a zárove íhavá p ísnost krej ovského mistra, který váhal p ipustit, že tu je v nové úloze, a zárove jeho pronikavá zv davost - stejn tak jako jen lítost n koho, kdo chyt e tuší v každé nárameníkové vycpávce proti sob zašité zlato a valuty, a nakonec závist, nebude-li snad ob-jednávaný oblek sloužit panu Cohenovi opravdu k cest odtud. Tisíc m, ba statisíc m a milión m lidí —jak si krej- í v duchu íkal-se smrsklo jejich nejv tší p ání na to, aby se dostali z vedlejšího tábora (jako by už tím obecn pro n mohl za ít n jaký lepší život).

A tady proti n mu stála najednou dokonce dvojí živoucí p edstava odchodu: pan Herman Cohen a Kate ina Horovitzová. T ebaže stráže v uniformách a dráty, jimiž protékal smrtonosný elek-trický proud, a betonové zdi vytvá ely tém nepropust-nou hráz, v d li už všichni, že v téhle synagóze a jejích staveních je skupina dvaceti amerických žid , kte í po-cházejí p evážn z Polska nebo snad z ásti z ech. Už bylo ve ejným tajemstvím, že byli chyceni p i nedáv-ném vylod ní spojeneckých vojsk na Sicílii, kdy n mecká armáda obsadila v tší ást zem a Rím, a že byli odvezeni sem. Po krati kém prodlení na ramp se jich ujal pan Bed ich Brenske, velitel tajného odd lení, aby se zacházení s nimi okamžit odlišilo od zacházení s ostatními; upozornil je na to, že budou krátce internováni p ed svou další cestou na západ od Generálního gouvernementu v t chto budovách a dále že se on osobn bude snažit spl-nit každé jejich p ání, pokud ovšem bude spln ní v jeho silách a zárove v souladu se zájmy íše, protože i v tak mimo ádném p ípad m že platit: bližší košile než kabát. Z ejm to slyšela ást práv p íchozích z Varšavy, kte í p i-jeli po tém p lro ním

p esedání na rampu druhým vlakem, a mezi nimi Kate ina Horovitzová; otec jí zrov-na íkal, dívaje se na množství lidí za dráty a na dý-mající komín za kolejišt m: „Sem si p icházíme pro smrt". V rodin Horovitz se nikdy neslušelo odmlou-vat otci. Nebyla také ješt natolik samostatná, aby si to dovolila; ale vystoupila z vlaku unavená a vyplašená a tak s otcem nejd íve v duchu nesouhlasila, a pak to na-hlas vyjevila; snad p itom její pohled anebo vlá ný tane ní krok, pýcha, nebo dokonce jmenovitá žádost (to nikdo p esn nev d l a také na tom z hlediska výsledku nezále-želo), p im ly Hermana Cohena, prost edníka mezi panem Bed ichem Brenskem a skupinou, aby ho o ni požádal. (To byla chvíle, kdy íkala otci nepokryt a up ímn „Ale já nechci zem ít../').

Celý tábor také už v d l, že pan Bren-ske bez otálení svolil (to se pak více než cokoli jiného z jeho in a slov rozneslo rychlostí blesku); požádal Kate inu Horovitzovou, aby vykro ila ze své ady a aby se p ipojila k americké skupin ; kufry že jí budou dodány s malým zpožd ním; hned vystoupila a její otec byl davem tla en ke

10

stran a dál. A kone n v d li v tábo e kus cesty tady odtud i to, že matka Kate iny Horovitzové, její otec, d d a všech šest sester bylo zaplynováno hned poté, co ona sama v do-provodu pana Brenskeho a ostatních skute n opustila rampu; marn se do té chvíle otá ela; mezi kolejemi a ces-tou panoval zmatek; jeden nev d l o druhém; lidé hledali svá zavazadla, manželky muže a otcové a matky d ti a naopak. V tábo e byli seznámeni dokonce už i s takový-mi podrobnostmi, jako že se to rodin Kate iny Horovitzo-vé stalo ve t etí plynové komo e a že všech dev t t l bylo vzáp tí po zaplynování spáleno v pecích, kde m l své ko-mando rabín Dajem z Lodže.

Krej í se díval na pana Hermana Cohena a úkosem, ale nenápadn rovn ž na vojáka, a to i proto, aby se nemusel koukat zp íma na Kate inu Horovitzovou; nev d l, jak by jí tuto novinu sd lil a zda by v bec bylo vhodné, aby n co takového te tane nici sd loval. Uznával v duchu, že je ve svém d tském výrazu, dozrávajícím t le a tvá i mladé ženy opravdu taková, jak se v celém vedlejším tábo e í-kalo; dob e odpo ítaná p ldruhá hodina po jejím odchodu sta ila, aby se z toho už stala legenda; hned se vyrojily e i o krásné, ale zbab lé židovce, která se vymkla z úd lu, p i-chystaného celé její rodin . Byla to zbab lost z nutnosti, ale možná, že ne tak docela; konec konc i jiní ješt toužili po život , jakobynikdoneznal p edem svou míru. Anepodo-bal se beztak všechen vn jší sv t táboru, který už všude natáhl své ostnaté dráty jako chtivé a silné ruce, takže mu venkoncem nikdo nem že ujít nastálo? Krej í tudíž zavrhl, p ešel a odpustil sebev domý tón, kterým k n mu hovo il tento americko-polský Herman Cohen,

ob ezaný navlas stejn jako on. Aby to~zakryl, tvá il se dál, jako by ho zají-maly bohá ovy vycpávky. A znovu se upnul ke Kate in Horovitzové. To ostatní, co se jí týkalo, bylo spojováno v ústech nejstarších a nejvzd lan jších v z

, s kterými se krej í stýkal a kte í ješt nešli do komor (a to byl jen ža-11

lostný zbyte ek, protože více a déle než silní duchem odo-lávali silní t lem), s p íb hy z jedné starov ké zem (kde slavná mladá žena, díky svému strýci, zabránila vyhubení svých nevinných brat í) a ze st edov kého Špan lska (kde pro krásnou židovku zapomn l jistý náruživý král na svou vlastní manželku). N co ze vzdáleného, až neskute ného p vabu t chto zkazek však probíhalo jako ozv nou i nyní ve slovech, která si v souvislosti s ní v duchu vybavoval, a to dokonce jako koruna toho všeho, i když pro ni dosud bez jasn jšího konce, zato s jasným v domím, že s jejími lidmi se to už dovršilo. Bylo to všechno práv te , íkal si krej í, b hem jedné a p l hodiny, v nejsou asn jším oka-mžiku, kdy on a oni svorn spolu s ním a s ní a s panem Cohenem a t mito druhými devatenácti vdechovali bah-nitý vzduch t chto zá ijových polských rovin, široko daleko už zna n prosycených mastnotou spálených lidských kostí a masa a lidského sádla, což ubíralo prastarým bažinám hloubku i v ni. Za alo se o ní po táborových pláních a kou-tech vypráv t, že už ve dvanácti letech tan ila místo u ení a bývala bita, protože každá židovská matka, která nemi-luje metlu, nemá patrn ani ráda své dít ; a že pozd ji, když se z plukovnického Polska stal Generální gouver-nement, tan ila prý na jakémsi ve írku, p epadeném n -meckými vojáky; všechny ženy a dívky tu prý byly zná-siln ny, krom ní, protože doslova uchvátila n meckého komandanta, a ten pak za to byl degradován a okamži-t odeslán na východní frontu, kde zem el; nikoli však ruskou st elou, nýbrž naopak kulí z n mecké parabely vojenské frontové policie, do týla, jak umírají zrádci.

Pov sti o její n kdejší sláv p edb hly skute nost, táboro-vá fantazie ji dokonce lí ila na prknech, která zname-nají sv t - v hudebních halách n kde v Londýn anebo v San Francisku, kde -jak se proslechlo - našel sv j domov po Varšav pan Herman Cohen. A také se už b hvíjak v d lo o podílech pana Rappaporta-Liebena na jatkách

12

v Chicagu a o tom, že on sám je ve své „Gondole" vel-kým kabaretiérem. Odlišoval se od nich tedy nikoli ob íz-kou, ale cestovním pasem; a to nebylo ve skute nosti odlišení, nýbrž ned litelné spojení. - Krej í tu stál a duši mu napl- ovaly nejrozli n jší dohady. V ze ský mundúr typu zebra splýval s jeho svislých ramen a rukávy byly delší, než se pat ilo. (Zp sobil to v této chvíli možná práv jeho nahr-bený postoj, nepozornost p i držení t la, protože se ne-v noval tomu, nýbrž svým úvahám.) V panu Cohenovi a v Kate in Horovitzové to však na druhé stran nemohlo vzbudit pat i nou d v ru v jeho st iha ské a ši ské um ní. Nem l ani špendlíkové hlavi ky ve rtech, jak to d lávají emeslníci jeho druhu, ani centimetr z voskovaného plátna kolem krku, hozený odzadu dop edu, jak to bývá u krej- ích zvykem; jen na jeho tenounkých a dlouhých prstech bylo znát, že hodn šije; b íška ukazováku a prost edníku pravé ruky byla z ernalá, jakoby ani nepoužíval náprstku. eta , který krej ího doprovázel, dosáhl z ejm mezní hranice jinošství; mohlo mu být nanejvýš jedenadvacet let; byl to jeden z t ch sotva ope ených n meckých klou k , kte í -jak krej í v d l - dor stali ve vedlejším tábo e bud pat i né tvrdosti, anebo pod dojmem p ísného táborového ádu, jak platil pro ob strany, používali za nocí u drát svých pušek sami proti sob , s hlavn mi napln nými vodou a zavedenými ústím do úst nebo pod bradu, takže sta ili zutou nohou ješt stisknout kohoutek - nebo zešíleli z p e-tlaku ne ekaných dojm , anebo byli st íleni svými již zocelen jšími kamarády. Krej í sám vid l takovou po-pravu, provedenou poru íkem Horstem Schillingerem p ed o ima v z

; jakýsi p šák se nemohl dívat na malé ho ící d ti nebo na starce, jako by zapomn l, že to není vyvolená rasa a že nesmí zh ešit soucitem; m l prý prohlásit, že s tímhle nechce nic mít. K exekuci došlo poblíž krej ovských dílen; a jak ekl tenkrát pan Bed ich Brenske poru íku Horstu Schillingerovi, splnilo to ú el na

13

obou stranách. P šák byl tehdy pro výstrahu spálen v t etí peci, jako bílý žid, hanobitel a prznitel nordické rasy, ve spalovn , kde vládl rabín Dajem z Lodže a

kde se sušily ženské vlasy, ost íhané mrtvolám v plynových komorách, už po vodním post iku, kterým se po akci odstra ovaly necht né vým šky, takže vlasy byly jen vlhké, ale ne zane-dbané. Rabín Dajem z Lodže byl hra ka pana Brenskeho, jak tomu také m že být; dovedl krásn zpívat, na což se p išlo irou náhodou; když m l být sta ec zaplynován, nevhodn povzbuzoval zp vem umírání svých brat í, takže ho pan Brenske slyšel až za dve mi; otev el, vytáhl a ur il mu tento líbezný zp v jako práci a povinnost v sušárn . Ale tenhle neope ený eta , který sem krej ího p ivedl a který se jmenoval Emerich Vogeltanz (jak se krej í dov d l z to-ho, že mu prve p ipošil potítko apky, kde byla jmenovka), pohlížel na Kate inu Horovitzovou v cn , ne se soucitem, ale spíš uznale; dít a žena, obojí v jednom, p išlo by na to, co by lov k p i svém po ínání cht l potla it a co naopak vyzdvihnout; krej í i pan Herman Cohen v tu chvíli svorn pocítili pýchu, jako by se o tom p ímo domlouvali, „ ím-pak jste byla, holubi ko?" zeptal se eta Vogeltanz, a ona odpov d la: „Tane nicí." „Hm, hm."

- Hle, sami nadlidé a uznávali tuto mladistvou židovskou kv tinu a dávali své uznání najevo; a krej í a bohá s americkým pasem nalezli uprost ed svých vzájemných pohled první souzvuk porozum ní. Slovo „hm" a ješt posunek sta ily k tomu, aby se lesk z o í krej ího odrazil ve vlahém povlaku ma-lých, pozorných šedých o í pana Hermana Cohena; v du-chu si oba ekli, jak dob e ud lal pan Cohen, že vyrval tuto dívenku smrti. Nebo jakkoli si necht l pan Herman Cohen p ipoušt t zbyte né deprimující návratné myšlen-ky na to, co spat ili na ramp a co slyšeli a jak uboze p so-bil shrbený krej í, všichni pánové už tušili, co znamenal tábor, aniž jim kdokoli n co pov d l. (To ješt nikdo z nich ne ekl

„ani svatba, ani poh eb", jako pak jeden z nich poz-14

d ji.) A tak se snad p est hovalo z duše do duše obou muž stojících proti sob krom up ímné pýchy a ocen ní i kus toho, co v d l krej í, ale nev d l a možná ani necht l vzít na v domí pan Herman Cohen. A pan Cohen o to trp li-v ji ekal krej ího odpov

, a krej í se nepatrn narovnal.

Kate ina Horovitzová cítila jejich pohledy a nabádala se zkroušen ke skromnosti, alespo do té doby, dokud se nedostanou odtud, za hranice tábora, a pak za hrani ní sloupy samotné íše. Byla v ní lítost, že se nedokázala p i-m t, aby alespo na okamžik vypustila ze svých myšlenek nejmladší sestru Leu a matku, a to byl vždycky konec; za t mito dv ma pochodovala v její p edstav celá rodina, dev t lidí, krom ní samé. Byla už rozhodnuta zneužít dob-roty pana Hermana Cohena, aby požádala ješt o n , t ebaže pan Brenske ekl, že její osoba jako mimo ádný doprovod zatím sta í; ale ne ekl to p ímo ani jemu, ani jí; ekala te proto na okamžik, až celá tato pošetilost s krej- ím a šatstvem skon í. Prve, když pan Cohen žádal nové šaty, p ivolil pan Brenske velmi ochotn , ale zárove se omluvil za to, že to nebude možné u všech dalších pán , z prosté asové tísn a že by tu pro tolik lidí ani nebyli vy-braní krej í. Pan Brenske dokonce p ipustil, že poma kané šaty všech ostatních pán , kte í bohužel cestou z Itálie tém

nespali, budou možná pohnutkou mnoha pomluv, až se ocitnou na míst vým ny; ale kdo bude chtít a mít dobrou v li, spat í v tom také sv dectví o sp chu z n mecké strany. Potom všichni rádi zapomenou na štrapáci s p e-vlekem, až místo vy izování zameškaných záležitostí bu-dou shán t nové od vy. „Není to mnoho za tu cenu," ekl. ,,A ude í, kdo je bez viny."

eta Emerich Vogeltanz si z istajasna š avnat uplivl, práv tam, kde stál; bylo to uprost ed místnosti, kde na to každý vid l. Snad to ud lal proto, aby zakryl sv j obdiv, íkaje stále jen polohlasit „hm, hm..." Byla vskutku set-sakramentsky p kná, ta židovská d vka, p iznával si Eme-15

rich Vogeltanz v duchu; urostlá, o n co vyšší než pan Her-man Cohen, který ostatn také nevypadal jako n jaký tr-paslík, a zárove útlá v ramenou a se štíhlou hladkou šíjí. Zastavil se pohledem na výrazu p ekvapeného a nev ícího

dít te, u koutku úst mali ko pokleslých, a na p ímé vrásce ela, nejenom n žné, ale i ostré.

„Ud lám, co mohu," ekl kone n krej í. „Tak jak to má být..." Pohledy eta e, krej ího a pana Hermana Cohena spo inuly na t le a tvá i Kate iny Horovitzové.

Za jiných okolností by to u ní z ejm p ivodilo stud, ale tady všechny b žné okolnosti pomíjely sou asn ve svých p í inách i ná-sledcích. Bylo to náhle

jediné, eho se mohla p idržet. Neplatilo tu staré mat ino nabádání a varování; musela se tak i tvá it. V d la, že to možná není docela správné, ale bylo to p ece jediné možné východisko. Nemohla se dr-žet slova správné, nešlo o tohle slovo. A tak vydržela všech-ny pohledy. „Hm, hm..." hu el znovu Emerich Vogel-tanz; nic výstižn jšího jej nenapadlo. Její nohy m ly lad-nost prchající srny a vlasy byly jako nej ern jší uhel, dlou-hé, pevné a lesklé. Pan Brenske ji samoz ejm ušet il ost í-hání, jak vd

n pan Herman Cohen v duchu

zaregistro-val hned na ramp , kde se první p íchozí adili k holi m a kde už

druhý proud zprava p i koleji uhýbal k nízkým budovám. Ale bylo tu i náhlé uplivnutí a v n

em to všem -a dokonce i samotnému Emerichovi Vogeltanzovi -

cosi zkazilo. O i Kate iny Horovitzové se dívaly te o poznání mén lítostiv ; zá ily v odlesku staré m di, hn dé a zelené s jemným nádechem zlata. „Co mohu, a co nejd íve..." opakoval krej í a zase se shrbil; cht l možná plivnutí za-mluvit. Ale ješt tu bylo. Nesmazala a neodstranila je ani slova Hermana Cohena, pronesená p edtím jakoby n -kým, kdo v d l, co si m že dovolit, i tehdy, je-li vedle tá-bor. Ano, jakmile osam jí, ud lá to, opakovala Kate ina Horovitzová sama sob ješt horliv ji než prve; požádá pana Hermana Cohena, aby vykoupil matku, otce, d da i jejích

16

šest sester. Shromaž ovala si výrazy, jimiž to za chvíli vy-jád í. Voják jí nahán l strach, ostatní stráže, t ebaže ml- enlivé, také hrozily. Krej í v ní vzbuzoval v tomto soused-ství zase jinou hr zu, ba odpor, jak vypadal uboze, a jak jí p ipomínal všechno, co možná necht la vid t, svou pou-hou t lesností. Co záleželo na ní samé, nep ála si nic, než aby vy ídil vzkaz její rodin , aby alespo znali její p íští snahy. V duchu se musela v jednom kuse vracet nazp t k okamžiku, kdy byli ješt všichni na ramp a kdy lokomotiva s dieselovým motorem p itla ila na druhou kolej italský va-gón s t mito prominenty, z jejichž stranyjí hned svitla nad je. Vid li p ece už na výhybce ve Stawkach ve Varšav , kam odjížd jí. O tomto tábo e se mnoho mluvilo i hodn ml e-lo. Obojí bylo napln no. Když p ijcM, poslal n jaký urost-lý, tmavovlasý n mecký d stojník s knírem matku a sestry jinam, než kam šla ona, a pak se také otec dostal pry ; sta ila mu pouze poslatvzkazpopaní Mandlbaumové z Níz-ké ulice ve Varšav , o se práv pokusila a co se d je a že tedy p jde s t mito pány. Pan Herman Cohen okamžit svolil, že zaplatí ástku, uvedenou panem Brenskem, pro-tože slyšel, jak ekla: „Ale já nechci zem ít..." Pan Cohen se toho chytil tém bezd

n ,

protože cesta z Itálie byla bezút šná a cht l dodat n jaké nad je sob i ostatním devatenácti pán m, a dovedl riskovat. Jeden z nich, snad pan Oskar Lówenstein, podotkl, že by ud lali lépe, kdyby se starali jen o sebe; ale m lo to i svou druhou stránku -opravdu bylo cítit, že ješt n co zmohou, jednot-liv nebo všichni dohromady, a v tomto prost edí a za t chto okolností. Bylo to sto tisíc zlatých švýcarských frank . Kate- ina Horovitzová však ani nezrudla, ani nezbledla. P e-stávala se divit. Nedovedla si takovou sumu ani dost dob e p edstavit. Pan Št pán Gerstl vyjevil na ramp hned poté, co byla vykoupena, jeden ze svých sn ; ekl totiž, že se mu zdálo o hodech, ale nedodal, co to má znamenat; p ipo-mn l tím ostatním pán m, že vlastn už opravdu hezky 17

dlouho nespali a nejedli. Na to však už nikdo nic nepodotkl. Jak mohl pan Gerstl snít, když nespal ani nebd l? Kdyby snad dal pan Herman Cohen ted hned krej ímu n jaké pe-níze, napadlo ji najednou, aby byl ochotn jší, byl by u i-n n další d ležitý krok. Styd la se za to, jak za izovala své záležitosti za peníze z pokladny pana Hermana Cohena, ale bylo to p ece za tak výjime ných okolností, a byla ho-tova ud lat za hranicemi všechno, aby mu to oplatila, a možná, že ani jemu už o peníze nešlo. Paní Mandlbaumo-vou také hned na ramp ztratila z o í.

Sledovala marn obrys její hlavy a zad; pan Brenske stejn jako pan Herman Cohen dost sp chali, aby se prý nemotali mezi kolejemi; pan Brenske ješt zd raznil, že by tu mohli chytit i n jakou nákazu, která by ohrozila jejich cestu, protože p íchozí ješt nemohli být dezinfikováni; n kdo z pán se dokonce po t ch slovech k iv podíval i na Kate inu Horovitzovou; celá skupina pak odešla v doprovodu pana Brenskeho a s je-ho lidmi až sem.

Tolik snad platilo i zde, myslela si, jako p edtím ve Var-šav na obou stranách zdi; za valuty a zlato bylo možné zakoupit u n mecké armády a p íslušník tajné

policie vždycky sdostatek v cí tak vynikajících, jako byl erný polský nebo n mecký vojenský chléb anebo dokonce por-tugalské rybky v plechovkách s podobiznou tam jšího pa-novníka, jestliže p itom nemyslela hned na tak zbyte né pochoutky, jako jsou proužky správn p ipraveného vy-uzeného hov zího masa.

Nebo v rodin Horovitz se vždy-cky bral ohled na duši pták i zví at, skrytou v jejich krvi, a všechno, co bylo od masa, se jedlo zbaveno nejd ív této oduševn lé krve. To bylo jednou a n kdy i dvakrát týdn , když byly svátky.

Zasejí vytanula na mysli nejmladší sestra Lea, pro kterou by bylo škoda, kdyby musela z stat vedle. Tak se v ní znovu a znovu obnovovaly nové vý itky, že opustila svou rodinu. Ale tábor byl p ece smrt, a kam ješt tábor nezasahoval, tam mohl být život. Ut šovala se, že

18

každý by to na jejím míst ud lal zrovna tak. Jenže vidina sestry neodcházela.

Lee už se nadouvala prsa a matka to vhodn a chyt e potla ovala v oble ení, aby ji tak jako všechny ostatní své d ti uchránila znásiln ní; p es všechnu snahu vojenské policie o rasovou istotu, halasn vytru-bovanou vyhláškami, bylo zrovna tohle slabinou ado-vých n meckých vojsk, patrn tak jako každého jiného vojáka na sv t . Bála se toho u všech svých dcer už od té nep kné chvíle, kdy místo plukovníka nastoupil v Polsku n mecký kaprál; nedala si to nikdy vymlu-vit

- ani otcem, který m l za to, že „pro n p ece ani nejsme lidé, tak jakýpak strach...!" a jenom u Kate iny se neobávala. K tomu se te Kate ina Horovitzová vrátila a u toho z stala a v d la, že první lánek et zu jsou nyní tedy peníze, nejd íve za ni a pak pro krej ího a ostatní.

Krej í zamžikal o ima, aby st ásl z ví ek slzy, které ne-bylo vid t. Už dlouho neplakal, protože plá i se odnau il. (Tábor byl p ece napln ním nového lidského ádu a na-stolil jinou stupnici cit a povinností, než jak to bylo se a-zeno v p ti knihách Mojžíšových a v knihách socialistických u enc a také badatel v sociálních naukách v nejrozma-nit jších zemích.) Shledával stále s jistým zadostiu in ním, že o i a ivy vojáka se doslova spásají na hn dých spáncích jinak bílé tvá e Kate iny Horovitzové; nacházel v tom ze své strany i odpušt ní, jestliže v bec kdy myslel na to, co se mu stalo, než se vydal na cestu z dílny sem, a také na to, že odešla od své rodiny, aby unikla, zatímco oni táboru uniknout nemohli. eta Vogeltanz si pro n ho prve p i-šel p ímo do krej ovských dílen, kde se šily obleky pro vysoké pány z tajné policie, krom hrubé práce ze zaká-zek pro n meckou armádu a hasi ské sbory m st, jejichž jména byla tak zvu ná jako Dráž any, Mnichov, Stutt-gart anebo sám Berlín; hned u vchodu do dílen mu e-ta vštípil nutnost vhodného chování k t mto promi-nent m pádným úderem plochou stranou bajonetu do

19

ela. Instruoval ho dále podle pokyn pana Brenskeho, aby objednávka byla hotova do soumraku, než pan Her-man Cohen, jeho chrán nka a devatenáct ostatních pá-n vyrazí na cestu z Generálního gouvernementu. Nej-d íve se krej ího zeptal, jak je tu dlouho, a když odv til, že v tomto tábo e dohromady s p edchozím táborem už je to p t rok , ekl mu nato eta Emerich Vogeltanz, že u nich od doby, co byla zavedena ochranná vazba pro nevhodné rasy a nositele falešných a nebezpe ných ná-zor , jsou tu n kte í už jedenáct rok . Ale ptal se hlavn proto, aby si ov

il, jakou znalost v této v ci m l krej í. Smál se p i svých slovech tém

potm šile, jako by krej ímu dával nepokryt najevo, je-li ovšem s to n co se svým ma-lým emeslnickým mozkem v bec pochopit, že ví samo-sebou od pana Bed icha Brenskeho cosi navíc a zeje to vše-chno patrn jen povedený šprým; ale ekl to tak, aby krej- ímu nedovolil ani p ílišnou pochybnost, ani jistotu.

Úde-rem chladné oceli do ela, vedené úmysln tak, aby se bajo-net jen zableskl v sítnici a vzbudil o ekávání rány, vytvo il v krej ím (krom mod iny) a v jeho kumpánech hned zpo- átku vhodné rozpoložení a zajistil si poslušnost; a taky záro-dek budoucí vd

nosti za to, že po vyhotovení zakázek na šaty bohá se

bude moci vrátit zp t do táborových dílen a z stat p i vymezeném b hu v cí, zatímco skupina t ch jed-nadvaceti p jde p ece jen vst íc jakési nejistot , která ohro-žuje každou cestu. Emerich Vogeltanz byl v této chvíli spokojen i rozmrzen, díval se na zchátralou postavu krej- ího, tázaje se sám sebe, stojí-li za to namáhat se pro tako-vou trosku tolika úvahami, a dost dob e sám sob

nerozu-m l. V noval se nohám tane nice a své p edchozí uplivnu-tí zakryl podrážkou vysoké vojenské boty.

Krej í m l s sebou kuf ík s ná adím a vzorky a nyní si jej vzal k ruce. Odkryl víko a vy al vzorkovník. Byly to krásné italské tkaniny ze sklad tajného odd lení, dovezené p ímo z íma ze tvrti Vittorio Venete. Dal panu Herma-20

nu Cohenovi a Kate in Horovitzové vybrat. „Prosím, to jsou ty vzorky." Zn lo to velmi p ív tiv a velmi neobvykle zárove . eta Emerich Vogeltanz nabýval tvá í v tvá t mto náramným látkám ne ekaného dojmu, že p ece jen jsou asi takové skvostné v ci vymezeny bohatým a v n - em patrn mocn jším lidem, než byl on; všechno, co si do téhle chvilky myslel, se dostalo do rozporu s jeho nyn jším poznáním. N komu všechno, n komu nic? Op el se v duchu 0 vedlejší tábor. Patrn tomu tak jako v tomto prostoru s vysokým stropem bylo jen tehdy, namítl si, pokud se na n koho p estal vztahovat tábor a jeho moc, daná norim-berským zákonodárstvím; na paragrafech z tohoto m sta p ece pracovali nejlepší, nejvzd lan jší a nejoddan jší mužové íše. Byla to jen mizivá menšina, t chto dvacet jedna duší, a ve srovnání s táborem tém nic.

Komu tedy všechno a komu naopak? A jakkoli v d l své, najednou e-ta Vogeltanz t mto lidem p ece jen cosi závid l. Cítil, že v n em unikali. Tamti a tihle -

jenom po dvojím zp sobu. Kam se asi dostane tohle krásn povedené dít ? A eta Vo-geltanz, jehož otec už býval íšským šikovatelem a jehož d d také prošlapal nejedny vysoké botyjako délesloužící, byl by dal hodn za to, že tihle vybraní civilisté unikali v n

em

1 panu Bed ichu Brenskemu; m l je mít pevn v hrsti; dostal je na starost pro své zkušenosti v zacházení s lidmi, kte í se nemohli jen tak vsadit za m íže, kam kdo cht l a kdy si kdo zamanul... Napomenul se, že by do toho nem l strkat nos, ale nedalo mu to. Byl to p ece pan Brenske, který odlou il Kate inu Horovitzovou, co kdysi kdesi ve Varšav tan ila, od davu ur eného komorám. A vzáp tí se k eta i Vogel-tanzovi dostavila nutkavá pot eba dát n komu z nich, jak tu stáli, polí ek. P íliš mu nezáleželo na tom, komu, ale nejrad ji by byl snad p ece jen potrestal toho bohá e anebo dal pár pohlavk té p kné kurv , co se vylíhla ze své matky tak podivuhodn zda ile. Jenže tajné odd lení patrn sle-dovalo také n které v ci, které nemohlo kdekomu v šet na 21

nos. Zase se to il v jednom kruhu. Plivnutí už tu nesta ilo. Atak jakoby se nechumelilo, dloubl eta EmerichVogeltanz loktem do krej ího a ten, ješt než se nevhodn zapotácel, ucítil na zadnici ieho botu. Naklán l se s vzorkovnicí práv k pom rn vysokému oknu synagógy, aby barvy tkanin vy-nikly p i denním sv tle, a okamžit se obrátil. Beze slova a s pohledem, v n mž nebylo vý itek, nacházel sám v duchu p í inu, pro niž byl asi potrestán; „Promi te, pane," ekl,

„nev d l jsem, že se sem budete chtít podívat," což poskytlo i vojákovi dodate nou záminku a ušet ilo námahu, aby si i pro svou pot ebu musel n jak vymýšlet. „Prosím," dodal ješt krej í a postavil se tak, aby i eta Vogeltanz mohl shlížet na látky z dobrého zorného úhlu. Zap sobilo to tísniv . Zase v d li, že vedle je tábor. To, a nic víc, beze zbytku. A krej í ješt bezd vodn ekl: „Ano, pane."

Pan Herman Cohen, když spat il, jak na n ho pohlížejí o i Kate iny Horovitzové, si v duchu nadal zbab lc ; vzpo-mn l si na to, co ekl p edtím pan Oskar Lowenstein, aby se rad ji starali jen o sebe, a tiše, ale d razn ekl: „Jsme, tuším, pod ochranou pana Bed icha Brenskeho a orgán , kterým velí. Osobn se mn a mým prost ednictvím všem ostatním pán m zaru il," (te poklesl hlasem, jako by tím vynechal, jakkoli nerad, ze svého sou tu krej ího, který to smutn nesl,)

„že naše vým na za n mecké vále né zajat-ce prob hne bez jakéhokoli násilí, ba s úctou. Všichni víme, že to patrn budou velmi vzácní n me tí zajatci, pane podd stojníku; docela možná, že se mezi nimi m že vy-skytnout i n který váš generál, a v dí to i vaši nad ízení. Prosím proto, aby v mé p ítomnosti nebylo používáno po-dobných zákrok , abyste se jich laskav vyst íhal. Sám pan Brenske zd raznil, že hrubé násilí je mu cizí, a my tomu chceme v it. Doufám ostatn ,

že za chvíli p ijde." Cht l ješt dodat, že na to není zvyklý; ale zárove s tím, jak í-kal, co cht l, cítil každým nervem, že vedle je tábor se vším, co k n mu pat ilo, od rampy s vagóny a kolejemi až po

22

velké nízké budovy s krátkými komíny; a t ebaže nev d l, jakého p vodu je erný mastný kou , který se valil po oblo-ze tém

bez p estání, bylo to zde, a tak

umlkl. Propadal nezbadatelné úzkosti; prve to plivnutí a nyní dloubnutí a kopanec, t ebaže obojí a trojí použité proti cizí, naprosto neznámé a zajisté svým zp sobem i bezvýznamné osob , ho p imrazovaly p ímo k zemi; byl ohromen, jako by se už nemohl dále pohnout a jako by tato ochablost procházela odzdola nahoru, až k jazyku a rt m; nebyl opravdu s to už nic dodat. I když pan Brenske dal prve najevo, že je to svým zp sobem výraz výjime nosti, že b žn je ve zdejších kon inách pom rn málo vojenského personálu, zd silo ho náhle neúm rné množství uniforem, které je hlídaly; mohli p ece všichni, i pan Bed ich Brenske, o ekávat z jejich stra-ny nezbytnou káze . „To je vše," ekl s vyp tím. eta si jeho slov nevšímal. Uplivoval, jako by louskal slune nicová semena, jak tomu bylo v této zemi zvykem kdysi, kdy tu ješt pan Herman Cohen trávil jinošský v k. Nedával na n také odpov

. A jako by si náhle cht l Emerich Vogel-tanz

vylít zlost na vy in ní, které nebylo v jeho pravomoci potrestat na míst , zamru el na krej ího bez jakéhokoliv d vodu a vy ítav : „K slušnému chování máš dál než do Jeruzaléma. Být na mém míst n kdo jiný, roztan il by ti už d tky po zádech." Ani dost dob e nev d l, jak mu p icházela slova vhodn na jazyk, aby se jimi dotýkal krej- ího se shrbenými rameny i obou zbylých, že v tom bylo i slovo tanec a starý tón opovržení. „Ona ti asi jedna mod ina na výstrahu nesta í, bajonet je ti málo," po-kra oval. „Jen vás pustit z tábora na skok ven . . ."

Vzdychl tém

pravou up ímností. A ješt než Herman Cohen a Kate ina Horovitzová pochopili p í inu rány na krej ího ele, doplnil: „Tak koukej, a jsi do sou-mraku hezky hotov, jak máš na ízeno, a a tady panstvo déle nezdržujeme!"

Krej í se znovu omluvil: „Promi te, pane." A eta Emerich Vogeltanz jako by do této chvíle

23

byl p ece jen ješt pln dobré v -le a napln n spíše zám rem vyjít s nimi se všemi po dobrém, za val, až se to rozlehlo kolem dokola prostornou synagógou:

„Drž hubu, ty pro-kleté mo ské prase! Kdo se t na n co ptal, že v jednom kuse kokrháš? Máš tak leda právo držet hubu a krok, tábor je vedle, jinak, jak jsem už ekl. A kdyby ses cht l snad dovolávat n jakého prašivého papíru v kapse, tak rad ji ml , než m tím dvojnásob naštveš. Vedle máme za ízení, které už zkrotilo o hodn neposlušn jší spratky, než jsi ty. A žádný papír je z toho nedostal.

Sta í, aby snad padla ješt n jaká nehorázná drzost, a puška mi sama spustí." A zase zcela tiše, jako by nebyl v bec k i el, po-oto il se k panu Hermanu Cohenovi a Kate in Horovitzo-vé: „Prosím, m žete se na n ho znovu obrátit, už si nic ne-dovolí," jako by je p ed krej ím chránil; a všichni p esn cítili, k emu a komu to všechno bylo ur eno a pro tedy prve ekl mezi svým k ikem i slovo tan it. „Jist , pane," ozval se zase krej í. Sklonil p ed vojákem hlavu.

„Vezmi panstvu míru, jinak to do soumraku nestihneš, ty mist e nitko." „Jist , pane," opakoval krej í zjihle a uctiv . „Nej-d ív vezmi míru tady pánovi a pak té..." (necht l patrn íci d vce, ani sle n , ani židovce, protože v d l, že k nim byla p išoupnuta na poslední chvíli, a v tu nedokon il, po-n vadž beztak už rozum li a eta Emerich Vogeltanz to cítil a opájel se tím). „Konej svou povinnost, mist e nitko," opakoval, jako by se mu oslovení krej ího takhle zalíbilo. „Rozkaz je rozkaz a soumrak je soumrak, s chutí do toho a p l díla je hotovo."

Kate ina Horovitzová se zachv la a p im la k opatrnosti. Všechny plány, které m la s matkou, otcem i d dem a ses-trami, se náhle scvrkly na docela malou úzkost o sebe samu. ' Styd la se za to, uv domovala si to obojí; ale ev eta e Emericha Vogeltanze tu ješt zn l v neslyšitelných ozv -nách. Celou tu dobu si musela vy ítat, že je zbab lá, a zá-rove to omlouvat. Bála se nyní více než kdykoli p edtím.

24

Cht la odklad pro p íliš mnoho, zatímco sama znamenala p íliš málo, a také pan Herman Cohen a ostatních devate-náct pán znamenalo možná p íliš málo. Ani otci nedala sbohem, protože ho ti lidé kolem nich odtla ili n kam ku-p edu, když kdosi íkal, že tam je plyn, nebo dozadu, pro-tože nev d l, kde je za átek a kde je konec a co se v bec má stát. V d li jen tolik, že tábor je obrovský a že

nelze dohlédnout z jednoho konce na druhý. Post ehla nyní dob- e chv ní ví ek pana Hermana Cohena. Vypadalo to, jako by pan Cohen v jednom kuse mrkal. Snad se ona také vždycky bála smrti více než ostatní lenové rodiny; možná, že nebyla tak pobožná jako oni, aniž v d la pro ; jako by b h zavinil, že tak zapochybovala, je-li v souladu s jeho všemohoucí dob-rotou, abyje N mci takto trápili, aby je rozehnali jako praši-vé stádo a práv tak s nimi zacházeli.

Anebo to bylo proto, že m la bujnou fantazii; dovedla si to p edstavit daleko hma-tateln ji a slyšela p ece na každém kroku, co dovedou a od eho je tábor.

Myslela te na Leu, svého milá ka, která se v ní vždycky zhlížela. Zase tu byla sestra. D tství Ley jí te p ipadalo jako jablko ^nahlodané ervem. Bylo po-znamenáno tak jako u ní v ní d eva. N kdy vy ítal d d její matce, své dce i, že ji porodila p íliš krásnou a di-vokou, ale matka na to odpovídala tichou pýchou. Otci se rodily dcery rychle za sebou, jako by to byl trest za to, že si tolik p ál syna. Dívala se nyní na látky a probírala všechno, co by ji mohlo povzbudit, aby z ní odešel strach; nem la toho mnoho, k emu se mohla v duchu vracet. Jed-nou - ješt ve Varšav , než se dostal k moci kaprál s kní-rem -

p išel do bytu v Nízké ulici mladík, který doporu- oval otci a d dovi, aby p emýšleli o možnosti vym nit šlapací za ízení svých soustruh na d evo za elektrický motor. Vrátili mu jen úsm v, s nímž pohlížel na jejich Ka-te inu, tan ící, jako by chytala ve vzduchu hudbu. M li požehnan d v at, jako do sedmiramenného svícnu; nutilo je to vždycky myslet na ženichy hodn dop edu. D d i otec se

25

souhlasn ptali, k emu by byly jejich nohy, kdyby nemohli popohán t soustruhy šlapáním; nemusili se brodit blátem jako t eba vojáci nebo jako obchodní cestující anebo poslí -kové kdovíjakých firem. Nebylo jim dob e, jestliže snad sm -li spo ívat zadnicemi na p kných, dokulata vykroužených dubových židlích? K

emu by litovali svých nohou? M ly snad nohy právo na elektrický motor a zahálku, zatím-co ruce a hlava by z staly p i starém? Bylo by to spraved-livé?

Mladík byl p íjemný a Kate ina se mu líbila. Bylo jí dvanáct rok a pozval ji k nim; - sm la tan it o p estávce na jejich odborové sch zi, kde n kdo volal

„d evosoustruž-níci, spojte se!" Vybavila si i te rytmus d evosoustruh , na nichž d d i otec kouzlili šachové figurky, izolátory pod elektrické vypína e a nástavce a držáky k ná adí. Snila tehdy o tom, že odejde s mladíkem z domu, daleko do Fran-cie, odkud znala životopis Josefiny Bakerové. Vid la v du-chu p ed sebou kabaretní prkna, hladká jako led v zim na ece Visle. N kam to odešlo a n co jiného p icházelo; bylo to jako most, po kterém ten, kdo p ejde, dospívá, a práv tak to ted cítila. Stála na most a bylo nutné ho p ejít a ne d ep t na míst ; i kdyby ji v tom ohrožovaly ohe a síra. P iv ela o i, jako by ji oslnilo sv tlo a oslepila tma. „Doufám, že tohle p ísloví znáš," dodával Emerich Vogeltanz ke krej ímu, „a že ti p ejde do krve". A opako-val :„S chutí do toho..."

Krej í bral míru panu Hermanu Cohenovi. Nap tí, kte-ré sem vnesl eta Emerich Vogeltanz, nepomíjelo, ani když z kuf íku krej ího vystupovaly tužka a papír a centimetr notn osahaný na prvot ídní práci, která se tu od n ho žá-dala. Nebyl tu klid ani ve velikosti špendlíkové hlavi ky, které u krej ího postrádali.

Pan Herman Cohen se op t vzmužil; nazna oval svým chováním p i odebírání míry na od v, že by m l krej í být sv domitý od za átku až do konce. „Nu, k v ci, a to má-me za sebou," a oddychoval, jako by b žel. Rozp ahoval 26

vhodn ruce a stahoval b íško v p edklonu a rozkro il se voln , ne p íliš, aby ho mohl krej í zm

it po vnit ní stran stehen až dol , pro délku budoucích kalhot. „Dobrá, dob-rá," fun l. „Snad zbude i na manžety i na druhý límec..."

P i Kate in Horovitzové si po ínal krej í nadmíru opatrn , tém sejí ani

nedotýkal; držel v ústech tužku jako udidlo a zapisoval chvatn na papír míry.

Musela si odlo-žit sv j varšavský kabát a eta e Emericha Vogeltanze napadlo, že by ve svlékání mohla pokra ovat. (Z ejm ho tato možnost vzrušila, protože si olízl bezd

n jazykem silné chlapecké rty. S tímhle dít tem - ekl si v duchu -

by se patrn užilo, a napadlo ho n kolik dalších p edstav, a sledoval její ústa a hru .) Vybrala si pak svou látku rych-le, ukázala hned na první ve vzorkovníku, a to jak na kos-tým, tak na kabát. A krej í (jak myslel na její

rodinu, která už nebyla, a sledoval chování Emericha Vogeltanze) po-kašlával, jako by se dusil neviditelným moudem z vedlej-šího tábora; v duchu si ekl, že zahynulo už p íliš mnoho ernovlasých d v at, než aby nemohla jediná z stat, a že možná opravdu m la výjime ný dar vyhmátnout hned na-poprvé to nejlepší, tak jako prve na ramp . Krásní lidé m -li asi p ece jen vždycky víc št stí než ostatní, napadlo ho v nevysv tlitelném obdivu a závisti jako vojáka, a pomyslel si, s ohledem k tomu, co znal o lenech její rodiny, že to m lo sedmeru a desateru p sobnost. „Jedna zkouška bude muset patrn sta it," pravil vzhledem k termínu, napjatému ažaž, a ke sp chu, který je s jejich cestou. „Do soumraku, jak mi bylo uloženo, to s pomocí svých druh v díln tábo-ra musíme spíchnout."

Kate ina Horovitzová nev d la, co odpov d t. Herman Cohen se ozval: „U nás beru ty i a n kdy až p t zkoušek. Nu, nedá se nic d lat, doopravdy je s tím posp ch." Ale nezdálo se mu to dost vhodné a dodal: „Dobrá, snad to bude v po ádku." A krej í zase sledoval zkoumavým, ned v ivým pohledem jeho vycpávky,

jako by všechno v zelo v nich. „Jdeme, alou," ekl náhle Eme-27

rich Vogeltanz. „Co bys tu ješt d lal?" „Ano, pane, jsem p ipraven."

Jen eta krej ího odvedl, objevil se pan Bed ich Brenske; ekal snad venku, až budou sami, pokud se nebrala v úva-hu stálá n má stráž. Tak nem la Kate ina Horovitzová možnost si zhluboka oddychnout a vypov d t panu Co-henovi ani zhruba, co jí leželo na srdci ohledn zbývajících len její rodiny. Sev ela rty a hn v a lítost jí ho kly na pat e a nad je, že alespo ona odejde, to sladila víc, než by byla cht la. „Mé slovo tu platí, jak vidím. A to mne uspokojuje a vás, jak doufám, také," ekl pan Brenske. „Budu se snažit vám i nadále vycházet vst íc. Víme, co komu pat í. Císa ovo císa i, královo králi, zasloužené t m, co si to zaslouží."

Synagóga byla postavena p i zemi, jako by se n kdejší stavitelé obávali bou í nebo jakékoli, i nejmenší vn jší oká-zalosti. Ale budovy p ifa ené k tomuto ubohému chrámu, t ebaže se zdály malé a t sné, poskytly panu Brenskemu a tudíž i jeho sv

enc m dosti místa, aby tu mohli prozatím bydlet; vzhledem k tomu, co mohli z rampy sami zahléd-nout, usadili se p ímo skv le. Pan Schnurdreher ekl, že ješ-t nikdy nesídlil v synagóze, a pan Taubenstock ho napo-menul, že je to p ece jen p echodn a na chvíli. A pan Rappaport-Lieben, (který se už v italském vagón tvá il, že nep jde dobrovoln ani na sch dky, že ho mohou za-st elit rovnou), pak samoz ejm šel jako všichni ostatní a op el se o ze a usnul vstoje. Zdálo se mu, zeje na jatkách a že tujsou všechny tane nice a zp váci zjeho „Gondoly". Stráže tu na n ekaly už p edem. Snad nikdo z nich p edtím nevi-d l tak n mé a strohé a neosobn p ísné patrony. „Už aby-chom byli pry ,"

vydechl pan Oskar Lowenstein. Potom ješ-t panVaksman vznesl dotaz, pro mu byl odebrán cestovní pas, ale pan Brenske dal najevo, zeje to mali kost, své pr -kazy všichni ješt ve vhodný as na cestu dostanou. Pan Klarfeld se v jednom kuse upravoval a pan Rauchenberg

28

se díval p ísn skly ve zlatých brýlích, jako by zkoumal, do jaké míry hrozí nebezpe í. Na ú tu dal a má dáti pana Brenskeho byl vykázán výdaj íšských marek za stravu a za ostatní záležitosti, jako otop, bydlení, p epravu, a zá-rove suma výpalného, vše ve zlatých francích p es švý-carskou banku. Všechno bylo vedeno na fenik p esn a ne-oby ejn sv domit a byli si jisti, že dostanou na všechno nej-platn jší potvrzení. Pan Brenske nazna il hned napoprvé, když je sem p ivedl, že je to válka totální, vedená drahými zp soby, vzhledem k obrovské spot eb oceli a jiného ma-teriálu, a že by tyto výlohy mohly být pokládány p i jisté zaujatosti za ur ité zneužití, i když by on sám nikdy na nic takového v opa ném p ípad nep ipadl. Rád tedy p ipoušt l, že válka je opravdu drahý špás a že to nemají, nebo že by to alespo nem li pokládat za využívání si-tuace, (p ipustí-li se ovšem jako jistota, že se ani n mec-kým zajatc m na druhé stran v ni em nek ivdí) a že proplácení všech výloh je naprosto nutná v c, má-li po ádek d lat p átele. „Podívejte se," ekl na ramp , když je vítal, „bude to stát pom rn hodn pen z, ale vyje máte, a my ovšem víme, zeje máte, a o ekáváme, že jste tak rozumní, zeje i dáte. Jste v našich rukou a než se vás vzdáme, chceme za to n co mít. Tam na vaší stran jsou naši vojáci a s tím souvisí p ímo neuv

itelné výdaje. Byla by to sple-titá kapitola mravní i

národohospodá ská. Jste p íliš in-teligentní, než abych to zbyte n vysv tloval.

Více lidí zna-mená v naší armád více náklad a naopak. Je-li to tedy taková válka, jako je tato, vedená na život a na smrt, má na to n mecká strana, kterou v tomto sporu zastupuji, plný nárok." Pan Cohen se na n ho v té chvíli díval tém

s lí-tostí, jako na n koho, kdo ani v nejbujn jším snu nedohlíží konce zlatých frank , jaké by tito význa ní pánové mohli shromáždit a zve ejnit, kdyby cht li a kdyby nebylo to, e-mu se v burzovní e i íká obchodní tajemství.

Díval se na ostatní pány, kte í pochopili, a na pana Brenskeho, a tajil v té 29

chvíli - op t spolu s v tšinou ostatních -jistou radost z jeho zjevné neznalosti nebo podce ování. Byly to pakatele - otop, bydlení, dokonce ani výpalné sto tisíc zlatých frank ne-znamenalo tolik, jak se pan Bed ich Brenske tvá il. Ale ani oni se netvá ili nadšen , plulo to hluboko pod hladinou jejich chování.

Nechali to okamžit p evád t p es švýcar-ské bankovní úst edny. „Kdyby snad, nedej b h, N mecko tuto válku prohrálo," dodal pan Brenske na ml ení pana Cohena a na ml ení ostatních, „bylo by ve hv zdách, zda by se s námi spojenci ze západní i východní strany takhle obírali. Našt stí to už není ani dost dob e možné."

P erušil svou e , aby tím výrazn ji vyniklo, co p i-pojil vzáp tí, že za takových okolností by snad byli vše-chny n mecké hol i ky a chlape kové zbaveni hlav, jako za onoho neblahého císa e. (Tak to pan Brenske doslova ekl, tvá e se, jako by to ani nebyl toliko p edpoklad, nýbrž hotová skute nost; také tím nazna il, že je v historii, tý-kající se d jin krutosti, rozhodn vzd lán.) Tím p ešel k otáz-ce vým ny samé, samoz ejm — jak ekl doslova — „pou-ze vým ny z nutnosti, ale p ece jen tedy vým ny." Za ta-kovou vým nu se musí dostat stran , kterou pan Brenske zastupuje, (a šlo z ejm už jen o to, aby to páni nahlédli), jistého vyhojení. „Je ovšem možné, že se jednou ob strany Západu spojí," dodal chyt e pan Brenske, dívaje se na pana Hermana Cohena i na ostatní pány, „a to proti nep íteli ješt úhlavn jšímu, a pak - e eno krátce a jasn - z stanou peníze stejn /jedné pokladn , nechci-li íci rovnou v rodi-n ." Pan Brenske se suše zasmál. Slovo rodina zn lo oprav-du sm šn . Byl ostatn , jak uvedl na svou omluvu, pouze ú edníkem tajného odd lení, žádný diplomat, a proto žá-dal, aby mu odpoušt li drsnost, kterou by snad bezd ky projevil ve vyjad ování základních ano i ne. „Za to vše-chno pak," podotkl, „je vám jistým odškodn ním váš chys-taný odjezd, kterým by v tšina, ne-li všichni vedle v tá-bo e vzali pravd podobn , ne-li zcela ur it , zavd k."

30

O kontech pán , shromážd ných ve zdejší modlitebn , se už mnoho nehovo ilo. Ale najednou se vytasil pan Brenske s n

ím, co zarazilo pana Cohena i ostatní pány.

Podle de-peše zpravodajské úst edny z Berlína m l pan Brenske po ruce zprávy o tom, kolik má pan Cohen podílu v jisté ban-ce v San Francisku a co vlastnili ostatní pánové, z ejm i podle da ových p iznání. Pan Brenske použil výrazu

„tu né korýtko". Už se tedy také mezi všemi zú astn ný-mi v d lo, že podíl pana Rappaporta-Liebena na jatkách v Chicagu není zrovna nejmenší a že jeho kabaretní pod-nik v jiném americkém m st je to, emu se íká v obchod-ním žargonu zlatý d l. Pan Rappaport-Lieben polkl na-prázdno a v duchu si ulevil dv ma drsnými výrazy. Tajná policie hodnotila jm ní všech pán dohromady na sto až sto padesát milión zlatých frank , z ehož jedna p tina obnášela nemovitosti, t i p tiny cenné papíry a zbytek ho-tové peníze; pan Brenske o tom mluvil týmž tónem jako prve, když se ješt panu Cohenovi zdálo, zeje to jen zdvo- ilý prosebník. Karty byly na stole, bylo do nich vid t.

„M žeme si tu i pohodln sednout," ekl nyní pan Brens-ke. „Hle me." Kladl si v d ev né lavici synagógy nohu p es nohu jako Angli an (nek i el jako mladi ký Emerich Vogeltanz a už to bylo p íjemné). Herman Cohen do-cela rád slyšel, co bylo e eno p ed výzvou, aby si sedli. Dokonce snad i v duchu vzdal hold n mecké d klad-nosti a pohotovosti. - Nyní se však pan Bed ich Bren-ske p išel hlavn zeptat, jak sám uvedl, jsou-li spoko-jeni - Herman Cohen a Kate ina Horovitzová

- s výb -rem látek. „Záleží mi ostatn na tom, abyste si odpo ali a abyste se cítili co nejlépe. Cesta byla p ece jen dlouhá. Jeli jste z daleka a daleko zase pojedete. Musí být n co mezi tím. A o to se postarám já." Dodal, že práv potkal krej ího a na ídil, aby do soumraku bylo opravdu všechno dokon eno ke zdaru v ci

a že vzhledem k tomu, že se ješt nenašly, b hvípro , kufry sle ny Kate iny Horovitzové,

31

p inese krej í p i zkoušce n které náhradní, ale dobré v ci ze skladu tajného odd lení. „Doufám, že to bude korektní náhrada; nikdo z nás by si neodpustil, kdybyste m la být n jak poškozena." Také pana Brenskeho napadlo, že ješt je anebo že donedávna byla jen dít ; zra ilo se jí to v ta-zích kolem úst; byl v tom zvláštní p vab; ale z ejm do-spívala a bylo o ividné, že je to záležitost ze v erejška do dneška a z dneška na zít ek. Pak si nechal pan Brenske podepsat naho e na p íslušný formulá , kterých p inesl celý svazek, malými úhlednými písmeny a íslicemi uvede-nou sumu za otop a za p edpokládanou studenou stravu cestou. „Zpo átku se budeme muset uskromnit, pozd ji se to zlepší. Po ádek musí být. Chceme dosáhnout narovnání ve v ci vaší vým ny co nejhladším zp sobem, ekl bych p ímo, s bankovní jemností. Nu, hrubé násilí - jak jsem již poznamenal -je nám opravdu cizí. A z mali kostí ros-tou velké v ci. Snad je nám n kdy, ale vždycky proti naší v li, trochu násilí vnuceno, ovšem ani v tom p ípad si v n m nikdo z nás nelibuje. Nejsme sadisté, jen zkrátka prosazujeme své. To všechno, co jste o nás patrn slyšeli, než jsme p išli do Itálie, je smyšlenka. Kdyby nebylo zrady a nebyl zajat Mussolini, nebyli bychom se možná ani se-tkali. Za soumraku, aby váš odjezd nebudil p ílišnou po-zornost a snad i závist z tábora vedle, se p ihotovte k cest ." Herman Cohen za t ch slov vytahoval skoro bezmyšlenko-vit své zlaté plnicí pero a podepsal se dv ma velkými roz-máchlými tahy. Byly to zase ty nepatrné, až sm šné obnosy, bral je sám na sebe. „D kuji,"

smál se mírn pan Brenske, „nikdo nevidí nikomu do duše; možná; ale ani nevíte, jak jsem rád, kdykoli se v ci mezi námi dovrší ve vzájemném souladu a smírn .

M li bychom být svorni. eká nás ješt hodn spole ných v cí. Vzájemn je vy ídíme. Tím míním p edevším vás, ale záleží mi samosebou i na ostatních pá-nech. Jsem si v každé chvíli v dom, že jednám s elitou. Snad i já už mám n jaké zásluhy, ale jde hlavn o vás,

32

o všechny." Pak se pan Brenske zeptal, jak se vede ostatním pán m, jako by zapomn l, že jsou rozseti po p ifa ených budovách a hlídáni každý svými strážci.

Prohodil, že je osobn obejde, a pokynul za dve e, aby jeho pobo ník z -stal u obou p ítomných, kdyby snad n co pot ebovali, protože stráže m ly zakázáno mluvit. A Kate ina Horovit-zová ztratila t etí a poslední možnost pohovo it si o svých blízkých s panem Hermanem Cohenem; n kolikrát po-lkla a cítila, jak jí vysychají rty. Byly to v té chvíli vzdorné

1 zoufalé rty a ani jazyk jim nedal vhodnou vláhu, kterou lov k shromaž uje na rtech, chystá-li se promluvit. Byla tu ve vzduchu pouze výmluvnost pana Brenskeho, d vody, které uvád l, aniž se dotkl následk . Ty byly obsaženy v nich samých.

Když p išel pan Brenske podruhé, skoro zase sou asn s krej ím, ekl: „Pen žní záležitosti s ostatními pány jsem vy ídil, a to pro tentokrát sám a pro podruhé tak, že je bu-dete zastupovat a budete ídit své akce prost ednictvím t chto formulá

. Jejich zplnomocn ní zde máme." Podal mu papíry, k nimž sta ilo už jen dávat p evodový p íkaz bance v Curychu a podpis. „ ekám pouze telegram z Ber-lína," ekl pan Brenske dodatkem, „bude-li mi umožn no doprovodit vás cestou do p ístavu, a potom také, který p ístav to má být a rovn ž jaká lo . Bude ovšem t eba poslat p es Švýcarsko pokyn, aby vyplatili na ú et íšské banky - vzhledem k neo ekávaným potížím, které naše ve-dení v této v ci prozatím m lo - milión zlatých švýcarských frank . Tím bude dosavadní ú et zaokrouhlen a vy ízen."

Pan Bed ich Brenske se díval na záv sy synagógy z nacho-vého a oranžového saténu, což p esn nerozeznával, a vrá-til se pak pozvolna a nenucené pohledem svých modroze-lených o í k panu Hermanu Cohenovi, který vydechl s po-otev enými ústy, jako by cht l napodobit hvízdavé pís-meno s na svých p kn vykroužených rtech: „Milión zla-tých frank ?" (Bylo to p íliš mnoho ve srovnání s p esn 33

a v drobných p epo ítanými sumami za otop, sv tlo a byt.) „To nebylo ujednáno.

Sám jste prve ekl, pane... že hlav-ní šumaje zapravena." Pan Bed ich Brenske se usmál. M l pronikavý pohled, jako by hypnotizoval, a díval se každé-mu, s kým mluvil, p ímo do o í. „P edpokládám, že p íkaz odejde v as, a p edpokládají to i

mí nad ízení, aby se za soumraku mohlo doopravdy odjet. P iznal jsem p ece, že to vše bylo neo ekávané! Do té doby by celá v c musela zamrznout, a to bychom necht li." Bylo v tom jen nepatrn n co tvrdosti a vojenské strohosti, ale i to málo se rozply-nulo ve chladné obchodní zdvo ilosti posledních slov. „Vše-chno záleží na vás. Mluvím s vámi otev en . Nic neskrý-vám, nebylo by to v této chvíli v zájmu naší spole né v ci." Krej í nesl p es ruku všechny šaty a pláš najednou. Pan Brenske se tvá il, jako by necht l už více íkat vzhledem k jeho p ítomnosti. „Na dvacet majetných pán ," dodal jen pan Brenske, „to nebude pravd podobn p ece jen su-ma tak nebety n vysoká, jak to zní na první vyslovení. Vezm te jen v úvahu, co ješt zbude." A k tomuto dodatku poznamenal velmi v cn : „Soud z depeší, které byly pro-zatím vym n ny, a to jsem ani ne íkal, aby to nevypadalo jako n jaký nátlak, se nám ani po bedliv jším prozkoumání obsahu i slohu nezdálo, a mn osobn to p ipadalo p ímo jako zám rné, nuže tedy nejevilo se nám, abych domluvil, že by vaše ú ady ho ely touhou po vaší vým n za naše zajatce práv ve vašich p ípadech. Nedovedu si ovšem vy-sv tlit, ím to je. Snad tím, že jste nebyli dlouho doma a že lov ka je snadn jší odepsat než cokoli jiného. Ale tato sm na narazila opravdu už ve form depeší na tolik p eká-žek, že uvedená a požadovaná suma, jakkoli se zdá na prv-ní pohled možná vysoká, je naopak ješt p íliš nízká k o e-kávaným strastem a k náklad m. Hlavní potíž zavinilo jisté vaše odcizení zp sobené tím, že jste vy tady a oni tam, ale to už není naše vina. Jist máte své zásluhy a nevd k sv tem vládne... Možná, že se tomu divíte, aleje tomu tak.

34

Není to prvý p ípad; sám jsem již jeden takový vým nný akt za naše zajatce uskute nil a tento dojem se mi jen opa-kuje, i když tamto bylo dovršeno vzájemným souladem vzájemných zájm . Nu, a nyní se budu muset skute -n odporou et, abych všechno pot ebné do soumraku zajistil a abychom naši v c zdárn zlikvidovali." „Snad to jsou takoví zajatci, které strana, co je získala, nerada ztrácí," ekl nezvu n pan Cohen. „Ano, ale vy také, svým zp sobem, jste pro nás velké ryby. Bylo vás dva tisíce a je vás dvacet, (nyní vlastn dvacet jedna). Ovšem, také na-šich vedoucích vojenských initel není více mezi mnoha a mnoha t mi, co zatím jen zmírají steskem po domovin . íkám to p ímo: velké ryby za velké ryby, malé za malé. Pánové, vážíme si vás. Sám jste prve poznamenal, že ne-jsme za áte níci, vyznáme se v tom, v em hrají hlavní úlohu peníze. Je to p ehnané." Pan Brenske znovu p ipo-mn l svým skrývaným úsm vem panu Cohenovi vyd ra e, který je na okamžik ve výhod . „Vycházíme práv z to-hoto p edpokladu," ekl. „Nebude to na mé spole níky asi nejlépe p sobit." „To by mi bylo líto," odsekl suše pan Brenske. „Víte už vše. Prosím." „Necht mne na chví-li p emýšlet." „Podle toho, emu íkáte chvíle." „Jsme ve vašich rukou."

„Práv ," ekl pan Brenske, „m li byste si toho více cenit. Mohl bych se touto naší vým nou názor právem cítit dot en." „Ale jde p ece o milión frank ."

„Prosím, rozmyslete si to."

Krej í zkoušel p inesené v ci; byly skoro už p ed dokon- ením; a nebylo také t eba p íliš mnoha oprav. Herman Cohen se rozhlédl a narazil na smutné, odevzdané o i krej ího i na udivené a o ekávající hn dozelené o i Kate- iny Horovitzové. V d la, že chybil, a chybil by patrn ve všem, co by ekl. Nešlo už o její rodinu, o všech šest sester a otce a matku a d da, šlo o pouhou existenci jí samé, a pan Herman Cohen náhle podepsal bez dalšího slova za sebe i za ostatní pány svým zlatým perem poukázku na milión zlatých 35

švýcarských frank - jenao n co mén rozmáchlými tahy než prve. Ale nedával sm nku z ruky. „Doufám, že tím je suma dovršena. Je to mnoho pen z. I pro velké ryby, jak íkáte, je to celé bohatství, nehled k tomu, že i vy lovíte," (hned se však opravil) „žádáte vým nou za nás své d ležité vo-jenské osobnosti." Pan Brenske povytáhl tázav obo í a ne-odpov d l. Pak, aby to pan Cohen zamluvil a také patrn proto, aby sám v sob potla il skli ující dojem, že jsou všich-ni cen ni tak vysoko, p i emž ztrátou pen z se jejich hod-nota úm rn zmenšuje, zeptal se krej ího, kde se vyu il, že všechno hned tém napoprvé tak dokonale

padne, a p edstíral, jako že sm nku jen zapomn l odevzdat. „Znal jsem jako jinoch jednu lepší varšavskou firmu," ekl. „Ten lov k však ješt v as odešel.

Tuším, že do Pa íže. A pak do Londýna." „M l asi dobré zprávy," usmál se pan

Brenske. „Ano, cht l nejd íve do Vídn , ale našt stí si to rozmyslel," odvedl to pan Cohen. „Jeden takový krej í skon il v Gda sku," splatil zase panu Cohenovi pan Brenske a p estal se usmívat. Jeho rty byly tenké a p ísné. Ale to hned povolilo. Pan Cohen ješt držel sm nku v dla-ních. Cítil, jak se potí a jak se mu samovoln svírají prsty.

„Nebudeme si hrát na schovávanou, vedle je tábor a mám tam v této chvíli n kolik míst, která pot ebují zaplnit. Chci, aby tato vým na byla opravdovou vým nou.

Žádám vás proto, abyste mi stáli spolehliv po boku. Jist mne chá-pete. Nemohu te p ece hledat jiných, ochotn jších a ro-zumn jších dvacet lidí, a nep ineslo by mi to ani pravé uspokojení. Vsadili jsme na vás. S vámi chceme také dosp t do cíle. Byl bych nerad, kdyby mi to n kdo zt žoval."

Krej í se pomalu narovnal a smutn ml el. Šaty a pláš pro Kate inu Horovitzovou, obojí padlo jako ulité. Pan Brenske te pomalu, velmi distingovaným pohybem a spo-kojen p evzal z rukou Hermana Cohena písemnost, aniž prov

il podpis, a obdivn spo inul pohledem na Kate in Horovitzové. Kdysi se cht l v novat okultismu a v o ích

mu cosi z toho z stalo. „M žete si vyzkoušet tady v sak-ristii, je-li to vhodné slovo pro váš chrám, co jsem nechal donést místo vašich v cí, protože váš kufr se stále ješt ne-našel. Nebudete-li spokojena s hodnotou t chto svršk , bu-de naše vzájemné narovnání v ru snadné; sta í jen íci." Kate ina Horovitzová pod kovala; byla v tom zjejí strany možná necht ná odm enost, ale celou ji

prostoupila k e . Hned se donutila k v tší vlídnosti, ale více než na nové p i-kývnutí hlavou se nezmohla. „Jestlipak nám budou vaše dílny po v li," otázal se pan Brenske, „a dohotoví žádané od vy do soumraku?" „Ano, pane... Do soumraku jsem zde." Znovu se podíval na vycpávky pana Hermana Cohe-na. Pan Cohen jeho pohled tentokrát zachytil a dešifroval a znenadání znovu ekl: „Nemusíte se bát, že bych vám snad z stal vaši odm nu dlužen. Vydal a dokázal jsem už vydat to, co vám pat í, a snad i více, než vám pa-t í. Nemluvím jen o vaší odm n , nem jte strach." Krej í p ešel jeho slova, jako by nebyla vyslovena. Pan Brenske se zamra il, nebylo znát, co mu vadilo, zda sv dectví krej- ího nebo otálení Hermana Cohena, než mu p edal sm n-ku. Hodnou chvíli te ml el a p emýšlel.

Kate ina Horo-vitzová šla za oponu, kde byly schránky s desaterem p i-kázání.

Našla hned v prvním oddílu kufru celou náru skvostného prádla. Vybrala si jen zb žn , ale dob e. Tak tomu bývalo i doma, když dostala n co od p íbuzných. Snad to opravdu bylo i tím, že se narodila v ned li, a na sáhla, v tom m la úsp ch.

Každá mali kost, která jí vyšla, jí p inášela uklidn ní stejnou m rou jako znepokojení. Uva-žovala v úzkostné horlivosti, zalévána p itom vzr stající a opadávající hladinou nad je, jak dostat vzkaz do tábora. Trvalo chvíli, než na to p išla. Na dno kufru, pod tenké lepenkové schrány na prádlo, napsala velkými písmeny, aby si toho musel krej í všimnout, a jeho tužkou: „Matko, ot e, všichni! Než odjedeme, ud lám všechno, abych vás sm la vykoupit tak jako sebe.

Cohen je bohatý muž a do-

36

37

vede krvácet. Líbám a v

ím. Vaše Kate ina." Pokryla vzkaz prádlem a cítila, jak je to všechno, co napsala, nedo-state né. Každé slovo bylo vyváženo i jeho vlastním opa-kem, uloženým v jejím nitru. Bylo neuv itelné, že by sm -la

odejít, jestliže se vedle rozprostíral tábor. D stojník Brenske to sám prve zd raznil. Ale pro by se to nemohlo vyplnit jednomu lov ku mezi tolika jinými, aby mnoho nespravedlnosti bylo vyváženo jedinou spravedlivostí? Byla zbab lá, že cht la odejít sama, anebo naopak? Nebylo p ece lehké z stat ani odejít. Chyba byla ve všem, co pod-nikala. Ve všem bylo více zla než naopak. Nebyla tu vina ani nevina, nebyl tu z její strany ani zlo in, jen trest. Tak tomu porozum la. A tato myšlenka se k ní soustavn vra-cela. Zav ela st ží kufr a postavila ho vedle sebe. Prvn si p ipustila, že se asi svému okolí jeví opravdu hez í než ostatní, ale jist i horší. Pro to bylo všechno spleteno tak, že nev d la, co je dobré a co je zlé, a co by m lo z jejího ko-nání být ozna eno tak nebo opa n ?

Necht la zem ít a ni-kdy nikomu neublížila, aby si n kdo sm l p át její smrt.

Byly doma vedeny k úct k životu a k soucitu - všech sedm sester - a k d stojnosti, mezi niž se po ítala i d stojnost k sob samým. - Když se vracela z místa, jemuž íkal pan Bed ich Brenske po svém sakristie, vid la, že si dával

brát míru k stejnému od vu, jako m l pan Herman Cohen. Ne-zdálo se, že by - maje ve své náprsní kapse vypln ný p íkaz k proplacení do švýcarské banky - tak sp chal jako prve. Také se už nemra il. Naopak nebyla p ekvapena, když ekl, že tu s nimi po ká, až p ijde krej í s od vy pro n pro všechny, že adjutant m že p inést depeši až sem, a že místo v cí, které si nevzala, dostane osobn od n ho darem ko-žich. „Napadlo m , že by to bylo ve vašem p ípad spra-vedlivé, sle no.

Krom toho - neklame-li mne pam

- je-den francouzský spisovatel napsal, že

šaty znásobují ženu. Budu mít radost, když i vy budete mít radost. Válka je vál-ka, ale lidé jsou po ád jen lidé. To nás spojuje, t ebaže jsme každý na jiné stran . Ale ut šuji se alespo tím, že ledacos, co nám bylo vnuceno, zmírním. Musíte to ode mne p ijmout. Pokládám ted za svou povinnost ud lat vám pomyšlení." „Nechala jsem zavazadlo vzadu..." Odmítal díky a její skromnost p ijímal se suchým úsm vem, který si asi p isvojil p i podobných ú edních jednáních. Dobu e-kání vypl oval b žnými dotazy, jak se ted asi žije tam na stran pana Cohena; sliboval si hladkou cestu do p ístavu, a již, jak ekl, to bude „kterýkoli z p ístav ". „Doufejme, že vás - a mne samosebou p itom

- nebudou ost elovat vaše letouny." „Bude-li v as odeslána zpráva, kudy jede-me, jist ne," ekl pan Cohen. „Není jisté, kudy pojedeme po souši a kudy po mo i.

Musím naopak íci, že tyto zá-ležitosti jsou dnes pro nás p íliš nejisté."

Cítil, že tím v Her-manu Cohenovi vzbudil škodolibost, jako prve, když uvá-d l sm šné sumy za sv tlo a jídlo ve zlatých francích. „Všu-de je te mo e poseto minami houš než rybami," ekl zne-nadání. „Nejde jen o vzduch. A dále! Nevím, zda bychom nem li požádat naše námo nictvo, aby vy istilo nejd íve celou trasu."

„Nerozumím vám..." „To by ovšem zna-menalo zvýšení náklad ," pokra oval pan Brenske, jako by nebyl p erušen. „Nu, musel byste se poradit s pány a v as nám to pov d t." Touto v tou skoncoval s p edpo-kládanými námitkami d íve, než o tom po ádn za al, a nap áhl dla s pouzdrem na cigarety; pan Cohen pod -koval, že nekou í. Byla to nehoráznost a pan Brenske po-kra oval: „Vaši lidé vždycky v d li, co je pro n prosp š-né. Inu ano, kou ned lá nikomu dob e. Ani mn vždycky ne. íká se, že lidé hynou na své vlastní h íchy. M že to být pravda - a nemusí, alespo ne vždycky." Kate in Ho-rovitzové však kou ení nenabídl. „Víte už, že pojedeme po mo i?" zeptal se pan Cohen. „Zatím vím, že nic nevím," usmál se pan Brenske. „Ale to už íkal n kdo p ede mnou. Musíme ekat do soumraku.

Soumrak vy eší všechno. A mo e je všude."

38

39

Ve er p išel krej í s dv ma velkými kufry, zase v dopro-vodu eta e Emericha Vogeltanze. „Hm, opravdu jste si pospíšili," ekl pan Brenske. „Šili jsme ze všech sil a práce je hotova, pane..." eta šel mezitím zav ít dve e syna-gógy, aby snad netáhlo na pana Bed icha Brenskeho; netu-šil, že krej í je nechal naschvál otev eny, aby mohl sd lit Kate in Horovitzové, že vzkaz, napsaný pod pouzdry s prá-dlem, nemohl doru it. Šeptal, jako by kašlal: „To vedle je tábor."

Vrtalo jí hlavou, co všechno tím cht l íci. Poleka-la se. Vtom se vracel eta Vogeltanz a nehled na p ítom-nost pana Brenskeho, zaklel, jaká je v t chto polských rovinách zima a jaký tu vane protivný vítr, bez konce a bez po átku.

„Jako by to bylo odn kud z hor, a p itom každý ví, že hory tu široko daleko nejsou..." „Podívejte se sama, jak vám to padne," ekl krej í tiše a ješt tišeji dodal: „Ne-ní na tom co m nit."

Sklonil hlavu a za al oblékat šaty panu Brenskemu. Pan Brenske stroze odmítl nechat si svléknout kalhoty; p edn proto, že p ed p ítomným Hermanem Cohenem a Kate i-nou Horovitzovou necht l; ale také, aby se nezbavil lehko-vážn pistole v zadní kapse kalhot, kterou m li na p íkaz ve-doucího tábora stále p ipravenu k palb . Nikdy ned lal nic proti p edpis m, a do sakristie se mu asi z n jakého d vodu necht lo. Tak p išel na adu ješt p ed kalhotami pana Brenskeho Herman Cohen. Z krej ího visely bílé st hovací nit . Kalhoty pana Hermana Cohena nepot ebovaly ani steh navíc. Rovn ž sako bylo perfektní. „Ty staré v ci vám tu nechám, beztoho by mi nebyly k ni emu," mínil Herman Cohen. „Je tu opravdu ošklivý vítr. Už abychom byli pry ." „Nelíbí se vám náš vítr?" zeptal se dobromy-sln pan Brenske. „My jsme s ním docela spokojeni." Krej- í ne ekl, co si v té chvíli pomyslel - že na všech v trných stranách sv ta už zvu í jen tento

vítr, rozhán jící popel po celé zemi, takže se bude prop íšt podobat hrobu.

Se-v enými rty svíral špendlíkové hlavi ky, a t la s ostrou špi -

40

kou byla natažena jako injek ní st íka ky. Pooto il se zp t ke Kate in Horovitzové a p ejel lehkým dotykem dlaní její ramena. „Ne vítr... popel...

budete opravdu už asi brzy pry ," a zase to skryl kašlem, takže ani pan Brens-ke, ani voják, ani pan Herman Cohen nerozum li; ale Kate ina Horovitzová -

práv tak jako prve - když se etla to, co znala už z domova a co vid la tady - v tom ledacos zaslechla. Jeho o i opakovaly jen n co, co s jeho prací už ne-souviselo, že tento popel bude nezni itelný a nesmazatelný: nesho í, protože už je sám zbytkem ohn , nezledoví, jen se promísí se sn hem a ledem, a nevyschne žárem slunce, protože už nelze vyschnout nad popel; nikdo z živých mu nebude moci nikam utéci; bude obsažen v mléku, které budou pít ješt nenarozená batolata, i v prsu, který jim jejich matky podají; z stane v kv tinách, které se rozvinou ze svých lodyh, i v pylu, jímž je opylí v ely; bude i v hlubi-nách zem , kde se teprve m ní zetlelé lesy v uhlí, a v ne-beských výších, kde každý pohled lidských o í, znásobe-ných teleskopem, narazí na nezbadatelný obal, kroužící kolem celého tohoto ervivého pozemského jablka, v pohle-du a dechu každého lov ka; a kdo si nap íšt položí do-taz, z jakých látek je vzduch, který dýchá, bude povinen vzít v potaz tento popel; bude obsažen v knihách, jež ne-jsou ješt napsány, v kon inách, kam ješt nevkro ila lidská noha; nikdo se ho nezbaví; bude to dot rný i laskavý po-pel z mrtvých, kte í zahynuli bez viny.

Ch ípí krej ího bylo te plné tohoto popela, stejn tak jako jeho o i, a Ka-te ina Horovitzová to cítila; neznala pouze klí , kterým by porozum la; dovedla mluvit i ml et stejnou e í jako krej í; byla z téže zem jako krej í a ješt netušila, co krej í už p esn v d l. Kašlal te v jednom kuse, a t ebaže to bylo ošklivé, nesbíral se v ní proti n mu odpor. Chvílemi byly o i krej ího moudré a chvílemi šílené. (Pozd ji se sešla se stejným šílenstvím v o ích rabína Dajema z Lodže.) Nesly-šela krej ího, jak v duchu íkal, že rovn ž plíce pana Bren-41

skeho i hru pana Hermana Cohena i prsa jí samé a také plíce eta e Emericha Vogeltanze jsou plny tohoto popela, ale že ona více než oni vdechuje popel svých šesti sester a matky i otce i d da a nesmí to v d t ve slovech, jen z et-by v jeho o ích. Jsou, budou a z stanou tímto popelem poznamenaní. A kdyby byl krej í v

il, ekl by až na v ky; ale k tak p ílišným dálavám byl ned v ivý, protože

vedle se rozprostíral tábor. Tábor byl jako celá zem ve svých hranicích a jako sv t bez hranic. V d l o zajatých anglic-kých, francouzských, amerických i kanadských letcích, kte- í šli do plynu a nic se nestalo, t ebaže m li stále p i sob své papíry. V d l už mnoho a m l strach z toho, že to v d l. P ál bohá m,

kte í tu v p ilehlých budovách ekali na odchod, že mohou mít cenu jako n mecký generál. Závist i p ání ztratily sv j p vodní význam. Ješt vyzkoušel Hermanu Cohenovi druhé kalhoty, o n ž ani nebyl po-žádán; sám mu nadzvedl nohu, když bylo t eba, aby se nohavice nedostaly do styku s podlahou. A ten, kdo v d l tak málo jako Herman Cohen, mohl p e íst z jeho o í pouze marnou hrdost na dílo jeho rukou a prst jeho sou-druh , ale ne bezmoc, že Kate ina Horovitzová porozum -la n mé e i o í a popela tak málo, protože se bála rozum t, a že on nesvedl beze slov více.

Kožich byl velmi p kný. „Doufám, že tím jsou ú ty za ztracená zavazadla Kate iny Horovitzové vyrovnány," ekl pan Brenske panu Cohenovi. „Nu, jste vybaveni p ímo královsky," dodal. „Vidíte, že ned lám rozdílu mezi vámi a jí samou. Nakonec i v p iod ní spo ívá jistý zdroj auto-rity. A soumrak je tu. Je na míst pod kovat krej ímu a pro-pustit ho, aby byl v tábo e v as a podle ádu. Káze tu platí pro všechny, ani mne nevyjímaje." Krej í se obrátil na Kate inu Horovitzovou, jako by ekal slíbenou odm nu. Ale náhle porozum la n mot jeho úst a obrátila se na pana Brenskeho: „Ráda bych poslala rozlou ení otci a matce, mohu-li tak u init.

Sm la bych se s nimi ješt obejmout?"

42

ekla to jako dít . Ale na odpov

ekala jako odsou-zenec, který už dosp l a

dosáhl prahu stá í. Krej í se na-hrbil a hled l na zem.

Pan Brenske se usmál, jako by šlo o jeho vlastní rodinu.

„Zajisté, chápu. Jenže jak to provést, jsou-li vaši blízcí v tomto okamžiku pon kud vzdáleni a my musíme nastou-pit neprodlen cestu, abychom ušli pumovým útok m. Jakpak bychom to tedy jen ud lali?" Svraštil elo a uchopil si bradu do dlan a sev el svou r žovou bezvousou k ži mezi palcem a ukazovákem jako mudrc, který hledá spra-vedlivé, ale t žké vy ešení. (Mezitím sem vstoupil adjutant pana Brenskeho a podal mu depeši a odešel.) „Patrn se budeme muset spolehnout na cestu tak íkajíc poštovní," ekl ješt pan Brenske, dívaje se zárove do kabelogramu. „M žete napsat, dejme tomu na dno kufru pod spodní víko n které ze schránek na prádlo, zeje líbáte a že v

íte."

Usmál se mírn . „Nem že se to ztratit." Pan Brenske se zatvá il nanejvýš lítostiv . Ale než mohl n kdo cokoli na-mítnout, rozpovídal se: „V jistém smyslu znamená tábor vrchol. Každá p í ina je tu zárove následek, obojí v jed-nom, a každý následek se rozplývá sám v sob . Lidská o-sobnost tu není zbyte n zatížena všelijakými p ív sky a p edsudky. Vzdává se n kdy vítání, nepostrádá lou ení. Je to jako když se spojí jeden, dva, tisíc, milión plamen v jediném ohni. Díky této velkolepé organizaci vše zvládne-me. V

te mi, že mnohé z toho,

co je mimo tábor skoro ne ešitelné, je tu už opravdu p edpokládáno v tom smyslu, jaký jsem nazna il. Pro hledat, je-li už naleze-no? A také — pro trestat, je-li to, co nazýváme trestem, zárove odm nou? Je to všeobsáhlý tábor. Od k tu a na-opak. Nu, to jsem už odbo il. Budu to nosit v hlav . Ano, ano . . ." Obrátil se po delší odmlce s p ísným vý-razem na krej ího. Ten se postavil okamžit do pozoru; rozum l. „Jist jste slyšel, o jde," ekl pan Brenske, „a vy i te, jaké p kné oble ení sle na Horovitzová dostala,

43

a zmi te se i o kožichu. Omluvte i náš sp ch, slyšel jste, co je v sázce. A ned lejte nikomu v tábo e zbyte né las-kominy. Vlak pro skupinu, jak jsem se nyní v depeši do- etl, je už p ipraven, a také mn je dovoleno i umožn no doprovázet vás. Je to malý transport. Naše ú ady p ed-b žn souhlasí s tím, aby sle na Horovitzová byla p i vý-m n vedena jako chrán nka pana Cohena, který pocho-piteln p ejímá všechny právní povinnosti, jež z toho vy-plývají. Americký pas pro sle nu Horovitzovou prý už je rovn ž na cest ; zažádali jsme o n j prost ednictvím našeho zastupitelského ú adu ve Švýcarsku; to zatím, otev en e eno, není ovšem zplna vy ízeno; ale i to by mohlo její blízké zajímat.

Dostaneme ho snad na n které d ležit jší stanici, kam ho dopraví zvláštní kurýr našeho tajného od-d lení, abychom nic nezdržovali. Nedám si pokoj, dokud nebudu znát definitivní odpov

. Na druhé stran je mi už známo i jméno p ístavu a lodi. Bude to Hamburk a plavidlo s názvem ,N mecko?. Prvot ídní lo , krásná palu-ba, kabiny, obsluha, strava. Minolovky, které nás budou provázet, jsou už také p ipraveny; ale jak se mi zde sd luje, práv tyto minolovky si vyžadují jistého nákladu. Pro-sím, tady je listina." Pan Brenske se op t tak suše usmál, jako by ani nev noval p íliš pozornosti Hermanu Cohenovi. Pan Cohen se tém bez

rozmyslu podepsal jménem ostat-ních pán i svým jménem zlatým perem na šekový p evod -docela malými písmenky. V duchu rozpo ítal celou sumu na dvacet podílník . Nebyl to ani vzhledem k vysokému nákladu natolik finan n neúnosný obnos, aby kv li tomu n co zdržoval. Odpustil si všechny námitky, i to, co cht l íci, že jsou všichni zkušení a inteligentní lidé. Pan Brenske ješt krej ímu ekl: ,,Nu, to už je za átek kone ného ešení, ohlédn te se, zda nic z t chto od v nepot ebuje poopravit a b žte zp t na své místo." ,,Ano, pane," odpov d l krej í a sklonil hlavu, jako by mu padala. Pan Herman Cohen mu rychle a roztržit podal ruku; m l tu p ipraven svitek dola-44

rových bankovek. Krej í je velmi obratn skryl v dlani; nevi-d l to možná ani pan Brenske, ani eta Emerich Vogeltanz, ani ty i n mí strážci v koutech synagógy, ale nebyl vylou- en ani opak. „Nemusíte mi d kovat, byla to naše povin-nost," dodal. „D lali jsme všechno... ale naše síly jsou chabé." „V

ím,"

ekl roztržit pan Cohen, „co bych ne-v

il..." V duchu p ivítal slova pana

Brenskeho o kone -ném ešení a vztahoval je i k jejich finan ním záležitostem.

Pan Brenske už nic nepoznamenal.

Kate ina Horovitzová tiskla krej ímu dlouze ruku; p es rty už se jí nedostala ani slabika. Nevypadal s apkou ani bez ní jako Jidáš, který by vyzradil, co prve napsala na dno kufru, a to, co pan Brenske prve nadhodil, bylo p í-liš

jasné. „Nezapomenu na vás." „V mých o ích je po-pel," ekl krej í. Vtiskla mu na rty dlouhý polibek. „Jste jako m j d d, jako m j otec a jako moje matka a jako mých šest sester." „Ano i ne." „Pro to íkáte?" zašeptala. „Po-sp šme si," ekl pan Brenske. „Je as..." Krej í se už otá el a odcházel beze slova, doprovázen eta em Emerichem Vogeltanzem; nebyly vid t jeho t žké vá ky pod o ima a šedá, chorobn popelavá ple obli eje.

Pan Brenske odvád l Hermana Cohena k ostatním; cht l k nim promluvit ješt p ed odjezdem. Kate ina Horo-vitzová se ocitla na okamžik v chrámové lodi sama, v nor-kovém kožichu, podobna tane nici z velkého evropského m sta; cítila, že se jí zmoc uje hore ka. „Sám se z toho raduji, že budete už pry ," íkal cestou pan Brenske Her-manu Cohenovi, jako prve krej í Kate in Horovitzové. „Je to p ece od za átku do konce i moje v c." Cítila dosud na rtech studený polibek krej ího.

45

Za CHVÍLI BYLO NA DVO E jedenadvacet lidí, kte í si navzájem nevid li na špi ku nosu, protože soumrak už sku-te n p icházel. Muži ve stejnokrojích, kte í je celou dobu jednotliv hlídali a kte í stáli už beztak dost hust rozestav -ni kolem synagógy a uvnit a u staveb v zahrad p i ní, p išli blíž; zdálo se, jako by tvo ili s t mito jedenadvaceti stíny jakousi jednotu. Zahrada se celá potáp la v temnu. Vlaš-ské o echy s hladkými kmeny st ídaly naprosto pravideln hrušn a t ešn , rozlévající své v tve kupodivu nízko nad zemí, a strohé angreštové ke e se p ekrývaly vyššími trsy lískových o íšk . Celá družina splynula a pan Brenske po-žádal o ticho (p estože nikomu nebylo do e i), aby mohl promluvit, jak prve slíbil, ke všem shromážd ným a aby to, co m l tlumo it pan Cohen, bylo e eno všem a zevrub-n . Odvedle z tábora sem p icházel kou ern jší než sou-mrak; valil se vlna za vlnou a podivn páchl. Kate ina Horovitzová si ucpávala nos celou tu chvíli, co pan Brens-ke mluvil; m la neustále týž vtíravý dojem, jako by kou nevycházel z komín v tábo e, ale p ímo z jeho úst. Popí-rala v jednom kuse sama sob , co už v d la možná z domo-va a co tušila z náznak krej ího, jako by se taková pravda p í ila i chápání t ch, co byli postiženi. Co se to tam vedle pálilo? Jaké to byly látky a kolik jich bylo?

Co to jen p i-pomínalo spálenou k ži a tuk; co to mohlo být? Bránila se v duchu d sledk m svého tušení. Nemohla te už ani dost soudn p emýšlet o rovnítku, které se v ní kladlo mezi zba-b lost a touhu žít, ale bylo tu stále mnoho otazník , které nar staly, aniž se jen jediný ztratil, a ješt více úzkosti; a pan Brenske cht l mluvit a z mnoha d vod pro ni ne-bylo lhostejné, co hodlal pov d t. Snažila se stát rovn a ne-v d la, má-li být ráda, jestli se jí to, co bude pov d no, týká, anebo naopak netýká.

46

„Pánové, a samoz ejm pánové a dámo," za al pan Brenske. „Nastal okamžik, kdy nastupujeme cestu k vým -n , která by mohla zdobit naše vzájemné vztahy a o níž pojednává jedna z nejobsáhlejších hlav mezinárodního práva, tuším, že je to hlava osmá, a o které lze mluvit st ží bez pohnutí, protože je to vým na, pro kterou lze získat požehnání bojujících stran i organizace tak ušlechtilé, jakou je práv ta, již mám na mysli, Mezinárodní ervený k íž. Je to vskutku krásná organizace, p íklad lidské dobroduš-nosti na pravém míst , vt lení božského principu do vše-lidských in soucitu. Je na nás, abychom tuto vým nu pro-vedli jaksepat í, a jak je jen v našich silách. Víme, co to slovo znamená, jak pro vás, tak pro naše vojáky, kte í stoji možná v této chvíli n kde shromážd ni stejn tak jako prá-v vy. Není p íliš t žké uhodnout jejich touhy a nahlédnout do jejich myšlenek; podobají se v tomto okamžiku s nejv t-ší pravd podobností vašim myšlenkám. Byly asy, kdy se zajatí nep átelští vojáci pojídali, jejich hlavy se napichova-ly na k ly jako trofej; byly i doby, kdy se zajatci v bec ne-brali a kdy me e, nože a smrtící st ely triumfovaly. Nuže, dnes zajatci na obou stranách bitevního pole i v hlubokém zázemí každé z bojujících stran nikdy neztrácejí nad ji, že zase spat í svou milovanou zemi, své blízké, matky, otce, d dy, sestry a n kdy i bratry, sv j pluh a kladivo anebo rýsovací prkno, krátce, chci íci, to všechno, co dohroma-dy vytvá í smysl jejich života. Vojenské sukno spojuje lidi bez ohledu na jejich p vod; vytvá í bratrství zbran , pro které je tato vým na jen jedním z mnoha p íklad snášen-livosti navzdory všem nesnášenlivostem, vzorem mužnosti a vytrvalosti v nad ji. Vojenská mravní abeceda je p esná, každé písmeno je na svém míst , tak jako v tomto tábo e -

dejme tomu - život a smrt. Byli jste vybráni mezi š astné, kterým los spole enského postavení p edur il, aby nez stá-vali v zajetí, t ebaže nez stanou ani v tomto ohledu ve sku-te nosti tak docela bez osobní zkušenosti. V p ístavu, asi

47

tisíc kilometr odtud, vezmeme-li v úvahu naši tra , aby-chom zmátli nep átelská (chci íci vaše letadla, pokud by na tento vlak cht la úto it), v tomto p ístavu tedy, vzdále-ném sedm až deset hodin cesty, podle okolností cesty samé, eká velká a krásná locT ,N mecko'. Na palub této lodi o velkém výtlaku patnácti tisíc brutto registrovaných tun se odehrávaly slavné chvíle, o nichž se jednou bude íst v slabiká i d jin; z ní kup íkladu náš Adolf Hitler (vo-jáci se postavili do pozoru a také n kte í z t ch jedena-dvaceti-.se bezd ky porovnali v k ížích) p ihlížel posledním velkým p edvále ným námo ním manévr m v baltských mo ích; už samy slavné iny našeho vále ného námo nic-tva, našeho skv lého ponorkového lo stva, našich báje -ných torpédoborc a nádherných minolovek, našich nepo-razitelných bojových lun a nepotopitelných k ižník , jsou svým zp sobem zt lesn ny v této osobní i bojové lodi jménem ,N mecko', která nám byla p id lena, odlita a zho-tovena z nejryzejších kov a sva ena ohn m a krví, t eba-že, jak každý ví, je dnes ve válce zapot ebí každých necek, abych tak ekl, k obran našich b eh . Le nechci p esp í-liš odbo ovat. Hájíme se state n , ale nezavíráme p i h m -ní boha války o i p ed t mi, kte í práv nevál í. Vy tam, naši zajatí vojáci zp t; to je devíza pro tuto plavbu. Je to formule p ísná a výstižná, laskavá i mužná, je sou ástí této naší mravní abecedy, našeho p ímého p ístupu k jejímu duchu a našeho pojetí, jak jsem se už zmínil. Bez dlouhého a zbyte ného mluvení k naší v ci. Jste vybaveni pasy moc-nosti, která je nám nep átelská, alespo dnes. Ve vašem p ípad se však uvolila tato mocnost k vým n - lov k za lov ka, jednotka za jednotku; bylo nám dokonce umož-n no p ipojit k vaší skupin ženu, kterou si vyvolil jeden z vás, a to váš prost edník a tlumo ník, Herman Cohen, je-muž z tohoto místa za jeho dosavadní dobré služby d kuji. Vzhledem k tomu, že tamto jsou vesm s nemajetní vojáci, jakkoli velká byla, je a bude jejich chrabrost a jejich vý-48

znám (a že zajisté ani nevyžadovali ani nem li tolik zvláštní pé e jako vy,) jsou hrazeny ovšem všechny náklady vámi. N mecká íše to p ijímá s povd kem a ani toho vám nebude zapomenuto. Už nyní vám bylo p i eno výsadní postave-ní.

Jakožto vedoucí vaší skupiny (mé jméno, jak už mnozí víte, je Bed ich Brenske, má vojenská hodnost vyšší d -stojník,) jakožto, opakuji tedy, vedoucí, kterému bylo uloženo, a jak rád zd raz uji, i umožn no vás doprová-zet, pojedu s vámi až na místo, které nám bude telegra-ficky sd leno na palubu lodi ,N mecko'; tam potom -po dokon ení plavby - shodíme kotvy a p istaneme, abyste vy sešli po lodním m stku a vzáp tí za vámi aby nastoupili naši vojáci. Doufám, že ani vy nezapomenete, že naše íše podnikla tuto akci (i když samosebou se z ete-lem i k svým vlastním voják m tam u vás) v období zvláš ztíženém. Nevypo itatelné choboty války se hlásí ze všech stran, aby byly zni eny nebo využity, proti bezmála celé-mu sv tu mobilizujeme všechny dosažitelné zdroje. Jsme všichni - i p i nelidsky hrdinských inech - jen lidé. Je možné, že zacházení s vámi se dílem vymklo, i když jen na malou chvíli, z našich rukou, a že jste se chvílemi, jichž lituji, cítili stísn ni ozbrojenými strážemi. Vážili jste dlou-hou cestu ze slunné zem , která nás zradila, jedli a pili jste málo, byl vám snad odep en i klidný spánek, p sobil na vás hluk a dusno a byli jste možná i p ecitliv lí, že se vše-chny akce a transporty d ly ve sp chu a snad trochu ner-vózn . N co z hn vu, který v nás vyvolává každá zrada, padlo nep ímo i na vás. Osobní p ítel našeho v dce byl za-jat, vaši vojíni vkro ili na spojeneckou p du, vaše letouny nás ni ily, pálily mosty a cesty p ed námi i za námi, a po-kra ují ve svých pirátských útocích. Lituji toho. Ujiš uji vás, že toho z té duše lituji, a mými ústy mluví v této chvíli naše íše. Nedejte ani na to, co jste na ramp od neodpo-v dných živl slyšeli; víme dob e, že to byla zneklid ující slova; byla zaznamenána a vyvrácena, a to -jak se nám

49

doneslo — byla slova o žhá ství, drancování a loupeži, o pro-následování i vražd ; byla to - m žete mi v

it — práv jen zlá, škodolibá a zlovolná slova;

jestliže vás v n kterém ohledu zneklidnila, i za to se na tomto míst a za naše vojáky omlouvám a o ekávám, že tuto up ímnou omluvu p ijmete. Konec - a to zde prohlašuji - vše napraví. Ba ekl bych, konec vše dokoná. Jednou se zapomene i na opravdu zbo ená m sta i na opravdu vypálené vesnice; postaví se nové a lepší.

Místo mrtvých se narodí nové d ti, vyrostou z nich noví lidé. Budou pou en jší a vzd lan jší, a možná odoln jší. Bude-li tomu tak, že naši omluvu p i-jmete alespo z ásti, pokládáme to za stisky p átelských rukou mezi vámi a námi, a navíc snad vás ješt požádá-me, abyste — až budete na míst , ímž snad pon kud p ed-bíhám, ale chci si to odbýt jednou provždy - ztratili dob-ré slovo za tuto zemi; válka nám byla vnucena — nem li jsme prostor a z stáváme i dnes p elidn nou zemí — každá naše matka, která rodí, se musí ptát, zda neud lala chybu, když dala život nové nad ji íše. A to je jen jediná z p e-mnohá ho kých otázek. Tyto d ti dorostou a budou chtít orat a sít a na plody jejich úrody budou ekat nová ústa. Proto místo srp a továrních sirén svírají naši skv lí vojáci zbran ukované z pluh a kladiv a slyší rachot d l místo pra-starých n meckých písní od ek Rýnu a Dunaje nebo Vltavy; bojují a umírají, abychom mohli žít. Nevedeme si však vždycky tak, jak píší vaše noviny, mluví vaše rádio a pou-kazují naši nep átelé íslo jedna a dv a t i, až k tomu po-slednímu, který zavírá o i p ed pravdou, ímž nemyslíme široký lid. Není zbla pravdy na tom, že hned n kolik týdn po p evzetí moci jsme m li t ia ty icet takových tábor ja-kým je práv tento náš; nelze jen a pouze a výlu n na nás svád t vinu za statisíce pobo ených m st, vypálených vesnic a milióny vdov a sirotk , za nekone né proudy uprchlík na evropských silnicích; dodnes t chto tábor není -

alespo v tomto rozsahu - tolik, ale nebudou v bec, až nebudou naši 50

protivníci. Prosím, apeluji na vás, jak zde stojíte jeden jako druhý, abyste pomohli zabránit, až budete na míst kone -ného ešení a stanete mimo tento náš sv t, lživým výmys-l m, které nás ob as ješt stav jí do nep íznivého sv tla.

Velmi nám na tom záleží. Pomluvy o naší íši a cílech, kte-ré sledujeme, nejsou možná tak nebezpe né, jak by se z mé e i mohlo na první pohled zdát; ale jsou nám nep íjemné; p ipomínají blechu v kožichu istokrevného psa, pijavici na rozjit ené rán , vají ka jedovaté mouchy nakladená do našich o í a uší. Každý stát žije podle svého u ení, ím d sledn jší u ení, tím pevn jší íše. Naše teorie je snad z vašeho hlediska zaujata proti vaší rase; ale jednak se sku-te n v n kterých p ípadech vaše rasa ukázala nep átelská mnohým našim snahám, a jednak není vylou eno, že by se nemohla asem n která hlediska zm nit.

Práv váš p í-klad, vážení pánové, p ece dokazuje, že lze na tomto poli úsp šn rozvíjet spolupráci bez mezer a rozpor . Další sou- innosti tohoto druhu se nebudeme vyhýbat. Dnes jsou to vaše osoby a vaše peníze, zítra vaše nákladní automobily, benzín a letouny, zbran i plyny a naši vojáci a lidé, na nichž ob ma stranám záleží. Vy tam u vás víte, k emu je dobrý hmyz, my zase známe, co je to plyn, kterým lze hmyz hubit, v p eneseném i vzácn p esném výkladu tohoto slova. Každý z vás se dožije nejvzácn jší harmonie t chto prvk v lidských d jinách. Pracujte proto k našemu vzájemnému zblížení; ši -te tam, kam pojedete, pravdu. Nem že toho být nikdy dost. Vyzývám vás k tomu jako váš p ítel a prosím vás o to jako lov k, který za vás odpovídá a jemuž se dostalo do asné vý-sady ídit váš osud, jako byste byli vojáci, a sloužit vám, jako byste byli naši lidé nebo n kdo, na kom nám záleží; opaku-ji to jako d stojník, který si nade vše cení toho, emu íká-me tak nevýstižn vojenská est.

Nuže, pánové a sle no Horovitzová, za spoluú asti Mezi-národního erveného k íže, který nad vaší vým nou p e-vzal ochranu a jehož guvernérské odnože již pracují ze všech

51

svých sil, nastoupíme za chvíli svou cestu. Cekali jsme jen na soumrak a ten je nad námi. D kuji vám za porozum ní, které jste dosud projevili; není už as rozebírat vše do posledních podrobností; znovu se omlouvám za nedostatky a nep ístojnosti, jestliže n jaké byly, a mezi vojáky je t eba velké blahosklonnosti; jednali jsme s vámi jako se zajatými. Byli jste osamoceni navzájem i mimo prostor tábora. Tak zní paragraf zákona, i mého zákona. Zajatec je položka nezanesená p ímo ani k voják m ani k civilist m, ale vo-jenský i civilní zajatec má k t m prvním ve všech sm rech blíže. Kon ím a opakuji:

ude ila hodina soumraku, na niž byl náš odjezd ur en. Nyní se odebereme do vagón a pak, po dokon ené cest , do p ístavu a na lo . Na palub dostanete další pokyny k plavb . Naši lidé, které vidíte ko-lem, vás doprovodí do kupé, která jsou už p ipravena; každý máte jedno, spolu se dv ma strážemi uvnit a jednou zvenku; jsme povinni zajistit ádný výkon strážní služby po dobu vaší p epravy; spat ujte v tom pé i íše o vaši bezpe nost; vozy budou po celou cestu navzájem propojeny otev enými p echody. Tolik si vyžadují okolnosti. Cht l bych p edem upozornit na jednu v c: okna budou po ce-lou dobu zatažena, abychom nedali možnost nep átelským letoun m, a pak rovn ž kv li tomu, jak p iznávám otev e-n , že nesmíme nikomu, kdo není pod naší p ísahou, lehko-vážn ukazovat cestu, podél níž jsou i podniky vále né d le-žitosti toho neb onoho stupn .

Uvnit však bude po celou dobu svítit modré kontrolní sv tlo. Nalo pak p ejdeme p e-dem vymezeným koridorem, jak je ostatn vždycky nutné pro vojenské utajení.

Ale všechno ostatní bude co možná nejvoln jší a nejsvobodn jší. Cestou budete mít možnost jíst a pít dokonce více, než lov k na tak krátkou dobu pot e-buje, totiž to, co budou jíst a pít vaše stráže. Nakonec je p ipravena malá hostina na rozlou enou. Jídlo však nebu-de moci být teplé. Trpíte-li n kdo mo skou nemocí, pama-tovali jsme i na zvláštní ošet ení a na zvláštní zacházení. Na-52

konec doplujete neot eseni do p ístavu. P eji vám i sob š astnou cestu. Jsem p esv d en, že na tento soumrak, tuto cestu a posléze na mne osobn nebudete moci pozd ji nikdy vzpomínat ve zlém." Pan Brenske si odkašlal. Celá e byla pronesena kultivovaným p ednesem a vybranými výrazy. „Prosím, to je vše; pánové, pro za átek opakuji, zatím vše; má n kdo snad n jaký dotaz, týkající se samé cesty a mých vývod , anebo n

eho, co jsem snad dost po-drobn nevysv tlil?"

Pan Brenske se trochu unaven ohlédl; ale za ním byl soumrak a ve tm nebylo nic vid t, jen stráže poblíž a on sám slyšel, jak si n kolik muž šušká. „Kdy nám budou kone n odevzdány naše cestovní pasy?" Pan Valter Tau-benstock se ptal anglicky pana Hermana Cohena. Herman Cohen to p eložil a pan Brenske bez rozmyšlení vysv tlil:

„Okamžit , jak bude každý jmenovit podle našeho se-znamu nastupovat do vagónu."

„D kuji," poznamenal pan Valter Taubenstock špatnou n m inou. „Pro jsme hlídá-ni jako celá nep átelská armáda?" dotázal se pan Freddy Klarfeld. Pan Oskar Lowenstein, jako už n kolikrát, se do-žadoval p ímého dohovoru se zástupcem Mezinárodního erveného k íže; patrn n co v d l o postupu v t chto zá-ležitostech, maje mezi svými p íbuznými mimo jiné také takového guvernéra; ale pan Brenske opakoval i nyní, že v této jejich výjime né v ci, jejíž tvar je uhn ten pot ebami války, je jediným a výlu ným prost edníkem toliko on, a že tedy prosí pana Lówensteina a ostatní pány v této chou-lostivé v ci o d v ru.

„Jsem si jist, že nakonec nebudete mít námitek. Mohu to jen opakovat."

Jeho tvá v té chvíli m la výraz tém

prosebnický; pouze když opravdu opakoval

„Jsem si jist," sotva znateln se po-usmál a znovu zp ísn l.

N kdo z pán ekl, že pan Klarfeld je zbyte ný punti -ká . To mu z stalo potom po celou cestu. N kdo jiný se

53

dotazoval ve v ci potvrzeni na obnos, který už byl vypla-cen. N kolik dalších otázek p ešlo jako zcela malicherné bez ohlasu.

Herman Cohen se okamžik ostýchal p eložit dotaz pana Klarfelda, který tak íkajíc z stal ve vzduchu, ale pak tak u inil a pan Brenske se op t postaru a suše usmál. „Je vál-ka, pánové, e eno jen obecn a zhruba, a ve válce jsou p edpisy zp ísn ny. Ani u vás bych si nemohl pochodovat voln po zajateckém tábo e, bez kontroly a bez ádného ur ení a rozd lení p edem. Co kdyby n koho n co nekalé-ho napadlo? Prosím, rozum jte mi v dobrém. Tato otázka zahrnuje množství podotázek. Není snadné jet odtud na druhý konec tábora. Natož p ipravit cestu nejhlubším zá-zemím, které je pilí em, na n mž spo ívá celá fronta, mi-lióny ozbrojených muž , pro n ž je nutno krýt si záda. Sta í?"

Nikdo nev d l, co tím obojím p esn myslel, ale tento dotaz pana Klarfelda už nebyl rozši ován. „Co se to íkalo vedle na ramp o plynu?" zeptal se náhle pan Rappaport-Lieben, ale ostatní pánové se na n ho obo ili v anglickém jazyce a v jazyce jidiš, t ebaže on sám to vyslovil polsky. Tím celý dotaz zanesli slovy a pan Brenske sám se už ne-vyptával, ale zdálo se, jako by rozum l. „Pánové a

sle no Horovitzová," ekl tém s lítostí, „m žete mi v

it, že bych si ze srdce

rád pohovo il t eba s každým z vás zvláš a to tak obšírn , jak byste si to p áli; nakonec nebude jediného z na-Šich zám r , s nímž byste nebyli zevrubn a na vlastní k ži obeznámeni; ale sami vidíte, zeje soumrak na nebi i na zemi a zeje t eba si pospíšit. Je nutno skon it, co už za alo. M -že to být s filosofií i bez ní, s debatami anebo bez debat. Vý-sledek je stejný; na to vám tady p ísahám. Sp cháme vši-chni vst íc likvidaci našich problém spojených s vaší vý-m nou. Vy i my si v této osudné chvíli už p ejeme mít to, e eno vojensky stru n , s krku. D kuji vám tedy za vaše uznání v této v ci, pánové, a prosím, následujte mne."

54

„Kudy to zase p jdeme, a potm ?" zeptal se polohlasn nenapravitelný pan Freddy Klarfeld. „Držte se mne," od-pov d l rovnou pan Brenske. A podep el vlastními pažemi pana Klarfelda, až bylo jisté, že bude moci jít i potm na vlastní p st.

Rappaport-Lieben zahu el, že dotaz, který práv vznesl, by mohl mít opodstatn ní. Pan Bed ich Brens-ke si odkašlal tém neú astn , jako kdykoli

p edtím. Na nevhodné chování pana Rappaporta-Liebena se za chvíli kostrbaté ch ze temnotou zapomn lo. Každý m l co d lat sám se sebou. Když pan Brenske zvedl pana Schnurdrehera, jenž zakopl, Rappaport-Lieben zahanben i trochu vzpur-n sklonil své velké mandlové o i, a na reptání pán Klar-felda a Oskara Lówensteina už také nic nepodotkl.

Družina se tedjaksi sama od sebe rozpadla na et z stráž-c a jednotlivc , takže každý m l jednoho po svém levém . boku a také zprava. Byli cítit naftalínem, buni inou a podiv-ným mazadlem na boty; nebyla to p íjemná v n a vrýva-la se do iv i do pam ti. Pan Brenske byl doprovázen svým vysokým adjutantem, který mu svítil mod e zatemn nou kapesní svítilnou. Tak p icházeli ze zahrady ven, na cestu; všichni si všimli rudých plamen nízko nad komíny a vdechli zase tu divnou v ni. První, hned za panem Brens-kem, šel Herman Cohen a za ním Kate ina Horovitzová. Ostatní, až do posledního pana Rappaporta-Liebena, ml eli; jen práv on n co neustále mru el, až ho jeho pr -vodce zprava musel dloubnout pažbou do bok , což se v soumraku ztratilo. „Hrubé násilí je nám cizí, vše po dob-rém," íkal práv pan Brenske, který se usmíval do tmy. „Je to v zájmu vaší i naší v ci. Vystavujeme si tím navzájem to nejlepší vysv d ení. Kup edu, pánové! Kup edu." Po-dobal se domlouvajícímu otci nebo strýci, nebo veliteli jednotky veterán .

Už se z ejm p iblížili ramp , kde dnes již jednou p ed polednem byli; stálo tu n kolik dlouhých vlak s náklad-ními vagóny a po stranách kolejišt se ty ily do soumraku

55

vysoké betonové sloupy jako pilí e; mezery mezi nimi se táhly tém do

nedohledna - po p tadvaceti metrech vzor-n vypleteny drátem pod vysokým nap tím, s istými bí-lými izolátory z porcelánu. Dráty byly napjaty vskutku jako n jaké struny; ale nezvu elo v nich nic, nebo se to alespo zdálo. Z budov, které vypadaly jako továrny anebo jako krematoria, stoupaly stále a stejn hu iv jako prve plameny a ohe ; ale nezdálo se, že by mohl být tak blízko vedle sebe takový po et krematorií; plameny osv tlovaly hlu n a do výše nad sebou ješt dým, erný, jako by ho ani rudá barva plamen neožehla a nezbarvila. Mohly to být i cihelny, nebo koželužna, anebo n jaké spalovny. Pod stropem nebe splýval kou se soumrakem, takže se tím mohl vytvá et v myslích jednotlivc klamný dojem, jako by všechno kolem dokola byl v bec jen samý kou . Ale v po-zadí couvaly a vyjížd ly vlaky a lokomotivy, jiskry tu a tam zasršely a zase zmizely a ze tmy sem p icházel podivný hu ivý zvuk. Všude kolem se n co d lo a nebylo znát co. „Co to tam je?" zeptal se pan Schnurdreher. „B žte se podívat,"

odpov d l nevysv tliteln ost e pan Rappa-port-Lieben. Ale na to už nebyl as, i kdyby snad sm li a pan Schnurdreher opravdu cht l. Pan Brenske se p ed jednou ze souprav na ramp zastavil; z toho si domys-lili, že to je jejich vlak a jako ovce, nebo zase jako roz-háraná jednotka dobrovolník , kte í se zastavují, jako když se rozsypal pytel s hrachem, stanuli. „Budu vás íst jednoho po druhém a tak budete nastupovat," ekl také pan Brenske, „pomalu, uvážen , beze sp chu, opravdu ukázn n , ve vašem zájmu, aby se snad n komu z vás ješt na poslední chvíli n co nep ihodilo. P ipravte se. Nedovede-te si p edstavit, jak by mne

zarmoutilo, kdyby si n kdo práv te ješt ublížil. Vymknutý kotník nebo dokonce zlomená noha anebo ruka by mi asov i administrativn ješt mohla ud lat škrt p es rozpo et. Dávejte tedy rad ji pozor. Jste p ipraveni? Pro každého je tu dost místa, ne-56

musíte se ni eho obávat. Nu, poj te." Slova zapadala do tmy a vlídn zapl ovala ticho p edtím i potom, hu ení, na n ž si nikdo ješt nezvykl. Modrá svítilna v ruce adjutanta te osv tlila list strojem napsaných jmen. Adjutant m l urostlou postavu a stál jako sví ka. Konal svou povinnost.

Herman Cohen, stojící vedle pana Brenskeho, vid l, že první v seznamu byla Kate ina Horovitzová a poslední on, jako by oba dva šli mimo po adí ostatních devatenácti. Bylo mu líto, že nejedou spolu, ale nikdo nesm l mít spole níka krom stráží. V duchu dával pan Cohen nep kné i radostné sbohem tomuto táboru a náhle myslel i na krej ího; tábor se mu zt lesnil práv jím; cítil se v šatech od n ho náhle tak dob e jako málokdy p edtím, a napadla ho ada vý itek. Tak tedy p ece jenom odjezd, ekl si v duchu, a se to n komu z pán zdálo jakkoli podivné a podez elé vzhledem k tomu, co slyšeli p edtím, a zasloužené s ohledem na to, co vyklo-pili. Znovu mu vytanuly na mysli poznámky pán Bed i-cha Schnurdrehera, Freddy Klarfelda a pana Rappaporta-Liebena, a znovu je zavrhl.

Byl by se rád zasmál v jakémsi vlastním úv ru z prostoru a místa, v n mž by se v bezpe í už ohlíželi zpátky, ale ud lat to p edem se neodvažoval. Nezdálo se to na tomto míst vhodné. Pan Bed ich Brenske si jazykem naslinil rty, jako prve p i svém dlouhém pro-slovu, a p ed ítal: „Prosím, poj te: Horovitzová Kate i-na..." Pak p išli na adu: „Adler Hanuš, Arnstein Vla-dimír, Bettleheim Jan, Ekstein Old ich, Gerstl Št pán, Ginsburg Johann, Klarfeld Freddy, Landau Samuel, Rap-paport-Lieben Miroslav, Lówenstein Oskar, Rauchen-berg Oto, Raven Sally, Rubín Leo, Taubenstock Valter, Schnurdreher Bed ich, Siretzsky Milan, Vaksman Ji í, Va-recky Josef, Zweig Benedikt a Cohen Herman."

Asi t i vagóny za lokomotivou byly poštovní se zam ížova-nými okénky a jediným vchodem; to mohl rozeznat jen ten, kdo m l lepší o i než pan Rauchenberg, t eba pan Zweig; další dva vozy m ly nápisy staré Pullmanovy spole nosti.

Byly to d stojné vagóny s rudou st echou a velkými pohodl-nými okny, t ebaže z nich nekynul žádný rozhled, když byla všechna tak d kladn zatažena. Strážci už z ejm v d li, kdo kam pat í; m li se vždycky, když panBrenske ekl p íjmení a jméno, k dílu, takže nástup prošel bez závad. Jen pan Tau-benstock zase cht l pas d íve, než o tom za al pan Brenske sám. „Nevím, pro se s tím tolik otálí, platím poctiv a chci sv j pas. Jsou to dobré peníze," oponoval pan Taubenstock.

Bylo mu e eno, že te se už brzy všeho do ká. „Už se mi nechce ekat, obchod se provádí vždy z ru ky do ru ky." „Jen se neznepokojujte, jde opravdu už jen o poslední v ci p ed odjezdem. Kdybyste nebyli zde, nebyly by vám nic platné ani vaše pasy." Pan Brenske se spokojen usmál a poslední nastoupil sám. „Nu a jsme pohromad ." Na dve ích všech kupé v obou spojených vagónech byly už pov šeny místen-ky s ísly cestovních pas a jednotlivými jmény a na safiá-nových pruzích k esel ležely cestovní pr kazy. Na m ížích u dve í posloužily dv z ocelových ty í jako stožáry a zde se skv ly —jako sestry - dv nádherné vlajky: íšskon mecká s hákovým k ížem a hv zdná pruhovaná vlajka Spojených stát severoamerických.

„Prosím, pánové, d kaz, že dané slovo je t eba do-držet a že d v ra si zaslouží zase jen d v ru. Nu, my N mci jsme možná byli vždycky o n co velkorysejší než ti druzí. Jenže naše velkorysost je promísena d kladností a v tom je jiná, patrn v n

em nepochybn lepší, i když snad na pohled t žkopádn jší. ekl jsem, že dostanete pasy, a pasy jste dostali. Slovo n meckého d stojníka platí." Na lavici hned u dve í ležel pas každého tak klidn , jako by jela vysokoškolská výprava s profesor-ským sborem. Slova pana Brenskeho dopadala náhle na úrodnou p du, t ebaže byla pronesena už d íve a te bylo ticho. Pan Taubenstock se nezdržel a uchopil sv j cestovní pas ob ma rukama, jako dít , jemuž dlouho upírali hra ku. S každým pak si opravdu sedli dovnit jednotlivých kupé proti sob i dva strážci a jeden ješt z stal p ede dve mi. P sobilo to s pasy v rukou a v t chto pohodlných vagónech p ímo slavnostn a stráže se znenadání staly p irozenou sou ástí v ci. Vše prob hlo p esn tak, jak na to byli do nejmenších podrobností p ipraveni. Na vzdálen jší stran sedadla našel každý dva

balí ky sušenek. „ ekl jsem p ece, že konec vše napraví," poznamenal pan Brenske. „O to p íjemn jší bude te naše spole ná jízda."

Všichni už sed li a pan Brenske se ješt naposled osob-n p esv d il, že mají všechno dostupné pohodlí. Tak to také pov d l Hermanu Cohenovi. „Nu, všichni jsou dob- e usazeni. Cesta m že za ít. Zbývá jen podepsat p e-depsanou sumu na pohonné hmoty pro lo a mzdy pro posádku a její vybavení, což, jak se ukázalo, bylo sku-te n opomenuto. Mrzí mne, že jsem to nemohl zú to-vat najednou, sám jsem to d íve nev d l. A také, t e-baže o tom už mezi námi padla zmínka, jsme zapomn li poukázat p íslušnou ástku na náklady spojené s vy išt ním mo e po zamýšlené trase lodi. Celkem to p edstavuje dva-krát sto tisíc zlatých frank -

ne tedy tolik, jak jsem se zprvu domníval - a rád bych odeslal depeši, že jste to za-platili, ješt než vyjedeme, abychom m li naši cestu od za- átku do konce vy ešenou bez mrzutostí. Mám rád istý st l a po ádek. Tak jste mne snad už poznali." Tém

omlouvav se usmál. „Je-li to posledních dvakrát sto tisíc, prosím," ekl s trochu zkalenou radostí z chystaného od-jezdu pan Herman Cohen.

Ale nebyla to opravdu taková suma, s ohledem na cestu k svobod . Bylo to ovšem vydírá-ní, tolik vid li všichni, i on sám, ale stál tu zárove vlak; všichni dostali své cestovní pasy a n kde p ed nimi byl p í-stav. A vedle byl tábor, a otázka pana Rappaporta-Liebe-na prve: „Co se to íkalo vedle na ramp o plynu?"

se ne-vzala jen tak ze vzduchu; ze všeho nejcenn jší, co lov k má, myslel si Herman Cohen, je zdravá hlava na krku; tu m že ztratit každý jen jednou; a peníze se mohou znovu

vyd lat. Vzpomn l si b hvípro na potopené poklady i s ko-ráby, kde se utopili se zlatem i lidé. ím to bylo, že v sou-vislosti s t mito ztracenými poklady se vždycky mluvilo jen o zlatu a ne o lidech? Kolik koráb padlo ke dnu v tom-to soumra ném sousedství, kolik jich už asi bylo? A docela drobným, úhledným vypsáním svého jména ukon il tedy, jak m l za to, jménem spole enství všech dvaceti pán a jed-né mladé ženy poslední p ípravy k odjezdu. Pan Brenske se uklonil jako bankovní ú edník a hned nato vyšel z kupé; z chodbi ky ješt potom požádal Hermana Cohena, aby „p ehlédl administrativní stav svého mužstva", jak podo-tkl s úsm vem, a odevzdal mu n kolik seznam . „Jste tedy p ipraveni k cest ? My ano," ekl. Noc byla na spadnutí, soumrak zhoustl a Herman Cohen p itakal: „Jsme p ipra-veni." M lo to tém vojenský b ink. Pan Brenske pokynul

strážím u otev ených dve í, ty p edaly jeho pokyn stroj-v dci a vlak pomalu a s bafáním vyjel ze stanice. Dve e postupn zaklapávaly v zámcích. Za peníze je všechno, mysleli si s jistým sebev domím tém

všichni pánové, snad krom pana

Rappaporta-Liebena; a možná, že i on. Bylo to hodn pen z, ale jeli. Pan Klarfeld spat il mžiknutím oka ješt posledními nedov enými dve mi proti svému od-d lení stani ní semafor a spokojen p ijal svým pohledem rozsvícenou zelenou barvu, zatemn ním pon kud ztlume-nou. Rudé ohn nad komíny hu ely do noci a nakonec zmizelo za zaklapnutými dve mi vagónu i to.

Bylo by t žké popsat všechno vzrušení, které se zmocnilo Hermana Cohena a ostatních devatenácti muž i Kate iny Horovitzové, když kola ude ila na ocelové koleje tam, kde je spájely šrouby; teprve tehdy to dostalo všechno v rohod-ný zvuk jízdy, hloubku vd

nosti k této pouhé jízd , nemlu-ví-li se už o jejím sm ru a o jejím výsledku; v t chto smíše-ných pocitech, v nichž p evažovala ned v

ivá nad je, bylo i uznání k chování pana Bed icha Brenskeho, který z ejm držel své slovo, jakkoli to bylo pro všechny zú astn né dost drahé a z jeho chování n kdy problematické a pro okolnos-ti v této zemi nakonec doopravdy svízelné; vagóny, kterých byl nedostatek pro vojenské ú ely, byly po ízeny pro n ; stráže, které by mohly být nasazeny na frontu, ztrácely sv j as a bojovou sílu zde; bylo to p íliš mnoho protich d-ných dojm , jež doléhaly na ela všech pán s americkými pasy; ale konec konc tu byl stále nebezpe n a dot rn nablízku ten nep kný tábor a všechno, co si k tomu mohli domyslet, nehezké a tajuplné stavby s nízkými komíny a sa-ma rozlehlost tábora, p sobící dojmem úžasné zkonsolido-vanosti, t ebaže pan Brenske n kdy hovo il o zmatcích, které by mohly nastat, a jednou -jak si všichni pamatovali -i o možnosti nákazy.

Vše bylo p ece tak zorganizované, a také cestovní pasy v jejich rukou a kapsách m ly svou váhu, a v bec všechno, i kdyby odtud nakrásn odjížd li snad nazí.

Náhle p estali litovat vydaných obnos , jako by zapomn li na peníze, které mohli mít a které nemají, což bývá jen darem lidí povýtce lehkomyslných. Ale práv to

od sebe zapudili. Cokoli by je mohlo cestou potkat, nemo-hlo se vyrovnat tomuto táboru. A kola nabírala na rychlos-ti, údery byly stále hustší a vlak už nevyjížd l, nýbrž vjíž-d l do noci svým pravidelným svistem, skrz vítr, snad už istší, než byl tam, a skrz temnou noc, kterou pro zatm ní a sv tlo zevnit nebylo vid t. Vlak sám byl velmi zachovalý, vzhledem k svému stá í; m li docela úhledná kupé s m k-kým pérováním, jaké jist p išlo vhod i strážím, a s ply-šovými potahy a safiánovou k ží na okrajích. Nebylo by jist na míst litovat strážc , kte í museli stát venku na chod-bi kách, op eni zády o dve e, a pan Herman Cohen i n -kte í jiní pánové by jim rádi a bez postranních úmysl na-bídli místa vedle sebe v kupé, se svatosvatým ujišt ním, že se nemusí obávat žádného uskoku nebo vzpoury z jejich strany. Pouze pan Rappaport-Lieben si to snad takhle do-cela nemyslel; a také Kate ina Horovitzová si to nemysle-la; jakkoli ji opájelo št stí, bylo zárove nahlodáno ned -

60

61

v rou a pak také vý itkami za ty, které nechala bez roz-lou ení za sebou v tábo e. Bylo pravda, že ona sama nem -la sil k tomu n co zm nit na té promyšlené a d kladné or-ganizaci, kde lov k jako jednotlivec neznamenal zhola nic, ale vybavovala si sou asn s tímto v domím i opak; p edstavila si krej ího v podob všech svých blízkých a ztrácela radost a zase ji nabývala pravidelnou jízdou; nevšímala si, jak ji zkoumav prohlížejí oba strážci; dívali se uznale na kožich, který visel na d ev ném ramínku u dve í. Byla to i pro ni úžasná železná hudba kolejí a kol, v jejich melodii bylo p esp íliš prostoru pro bo-hatou obrazivost, jakou m la, a p ece si p ipadala jako pták, který se choulí blízko svého hnízda, zatopeného prudkou vodou nebo ohroženého ohn m a dýmem, a lekla se toho. Patrn to sm la prožívat takto jen ona a pan Rap-paport-Lieben, protože pan Herman Cohen dával stále víc p ednost tichému vy kávání, co bude v p ístavu.

Ano, byl už tak daleko, že p edb hl v duchu celou tuto cestu a hnán pocitem odpov dnosti dokon it v úloze prost ed-níka a tlumo níka své poslání co nejlépe, myslel na p í-stavišt a na lo a na to, co bude potom. Byli, jak ješt v tábo e pan Brenske ekl, nep átelskými vojáky v zajetí; podle toho se s nimi zacházelo.

Konec konc to stále, i nyní tedy, prop j ovalo strážím právo, aby byly p ísné a bd lé, i když tu byl naprostý klid; pokud nikdo nemusel do kraj-ního kupé, kde byly dvojí toalety, nehnulo se ve vlaku nic krom jeho ubíhajících a spolehlivých kol a malých sklon dráhy. Pan Herman Cohen spo ítal, co stála doposud jejich vým na, a dosp l ke kone né sum . Myslel na ledacos, tedy také na to, že by ást náklad mohl p evzít stát, ve stejné mí e, v jaké otálel a zdržoval jejich vykoupení. Vracel se v duchu ke všemu, co se d lo od jejich zajetí až do této chvíle, jako by si teprve nyní dokázal uv domit ne-jen to, co se stalo, ale i jaké s tím byly spojeny náklady. Zkoumal i duševní a t lesný stav všech pán . Ale opakoval

si stále, tvá í v tvá svým dv ma n mým strážím, že si kou-pili sv j život, protože m li za co, zatímco milióny jiných nem ly ani na svou smrt. Bylo to spravedlivé i nespra-vedlivé, když lov k vycházel z okolností, v nichž byli, a ze stavu, z n hož pocházeli; ale on p ece jen ud lal více než kdokoli z této zajatecké skupiny tím, co vyko-nal pro Kate inu Horovitzovou, a práv tohle mohlo být p ipsáno jeho sv domí na vrub. Na okamžik pak zkou-mal pan Cohen své sv domí. Pro se pan Rappaport-Lie-ben pokaždé tak poplašil? P ece si ani on, Herman Cohen, zkušený z mnoha životních bitev, ned lal klamné p ed-stavy; ale byly tu znovu a p edevším jejich cestovní pasy, státní ob anství velké zem , peníze, což všechno pro tuto íši n co znamenalo, a to cht la p ipustit otev en nebo ne, a pan Brenske to také p ipustil. Pravda je, že všichni byli ned v

iví-a všichni ekali n jaký uskok, ale zatím žádný uskok nep išel - až na nep edvídané díl í obnosy. Kdo ze soudných lidí v takovém postavení jako pan Brenske by ne-cht l dostat zaplaceno a ješt vym nit své zajatce? Každý, kdo se ve škole nau il po ítat na prstech. Pan Cohen se do-konce snažil pochopit Bed icha Brenskeho, jakkoli jím pohr-dal. Pojem „nep átelští vojáci v zajetí"

byl svým zp sobem i lichotivý. A pam

vrátila Hermanu Cohenovi ve vlídné ozv n

v tu o výb ru mezi š astné i s hlasem pana Bed icha Brenskeho a s jeho suchým úsm vem. Na okamžik tomu podlehl a hned se vzpamatoval. Ned v ivost, která v

tom všem byla, spadala jist i na vrub tábora, který byl vedle, a na krej ího,

že byl tak zubožený; ale najednou se panu Hermanu Cohenovi stávalo slovo tábor nedostate ným; by-lo to p ece celé m sto; byl skoro naklon n íci celý sv t, kdy-by sám nebyl jel tecT do té jeho lepší ásti, kde nebyl tábor. Ale tla ilo se mu sem slovo ješt . M li každýjiné zp soby, pan Bed ich Brenske a v protikladu k n mu ten eta ský ulpas a hulvát Emerich Vogeltanz. Pocítil pot ebu s n kým mluvit a zkusil to se strážemi. „Pánové..." Z staly n mé.

Požádal

62

63

o rozmluvu s panem Brenskem. Stále se mu nedostávalo od-pov di. A kola vlaku ujížd la a hrála sv j rajský pochod ne-oby ejn ist . Kolem dokola - t ebaže byli zatemn ním od-kázáni pouze na svou p edstavu - pro istila všechno noc. Na tenhle soumrak asi tak hned nezapomenou, íkal si Herman Cohen v duchu. Ani jeden by patrn nezamítl návrh, aby na míst p istání p i druhém b ehu založili klub navrátil-c . Tato myšlenka se k panu Cohenovi stále vracela. N -které chvíle zkrátka vydají za celý život. lov k se k nim m že, ale i musí vracet.

Kola vy ukávala do želez kolejí slova tábor a soumrak a stále totéž a znovu. „Je tu dusno," ekl bezd

n pan Cohen strážím. „Nešlo by trochu po-otev ít okno?"

Jenže ani nyní mu nikdo neodpov d l. A v odd lení z stávalo vedro.

Kate ina Horovitzová byla p íliš mladá, aby se vyznala ve všem, co spíše tušila, ale její strach ji p ibližoval pravd víc, než se mohlo zdát. Zrála k podob ženského t la a to obojí a trojí a steré cítila i z pohled ml enlivých muž naproti sob . Nemohly ji znepokojit marné pokusy oslovit stráže, protože se o to nepokoušela. Ne ekla nic o tom, že je tu dusno, a necht la otev ít okno.

Vypadala jako ze ška-tulky, ve svém skvostném cestovním kostýmu a s kožichem zav šeným vedle sebe, v bl ze z erného hedvábí, kterou si mohla vybrat, a v prvot ídním prádle se zna kou pa íž-ského Diora, jež se b hvíodkud a jak dostalo až do tajného odd lení. Ješt nikdy na sob nem la takové šaty a takové prádlo a bl zu z takového hedvábí; ale navenek to p so-bilo dojmem, jako by práv v tom byla zvyklá chodit. Musela si tuto podobu ponechat, sama to cítila, že v tom byla celá její možnost. Nevid la v tom kejklí ství, jako je naopak stále zevrubn ji zkoumala ve slovech pana Brens-keho. Už se jí ani necht lo plakat pro to, že zanechala své blízké tam. Spíše se nutila p emýšlet, co provést, aby ji mohli následovat. A tak te p ece jen i ona, a rovn ž mar-n , oslovila své stráže. Jenže pan Bed ich Brenske, který se

64

práv vracel z poštovního vagónu, odkud ídil své depeše a kde se b hem jízdy telegraficky domlouval se svými nad- ízenými ú ady, nechal otev ít její kupé.

„Doufám, že ne-ruším," ekl. Byla ráda, že tu byly i stráže; poprvé v ži-vot se bála o své t lo a o svou duši; ale váhala jen oka-mžik. „Nevím ani, kde jsme,"

ekla. „P emýšlím o tom za vás," usmál se pan Brenske.

Požádala ho o rozmluvu s panem Cohenem, aniž zd -vodnila pro a pro zrovna ted; když se pan Brenske zeptal, zda to smí být v jeho p ítomnosti, jako by jí tím skládal hold a nežádal d vody, p isv d ila. Tak se za okamžik se-šli všichni t i vedle v kupé pana Cohena, protože práv to se hodilo i panu Brenskemu; stráže na pokyn pana Brenske-ho vyšly. Chvíli se Kate ina Horovitzová dívala na pana Hermana Cohena a na pana Brenskeho; pak ekla, eho byla plna, zda by bylo možno, aby pan Cohen vyreklamo-val i její rodinu. „Je to má jediná žádost,"

vydechla. „M j život by bez nich ztratil smysl." Možná, že by takovou v tu nikdy v život nevyslovila, ale tady jí vyplula na rty sama. Mnoho ho e se s t mito slovy z jejího srdce odplavilo a mno-ho ho tu ješt z stalo. „Ano, ovšem, chápu..." ekl pan Brenske. „Kdo by to m l pochopit, ne-li já, v mém a vašem postavení." „Ano, ovšem," ekl pan Cohen. „P ísahám, že bych pro vás u inila všechno." „Ano, ano," opakoval pan Herman Cohen. N kolikrát zamrkal nateklými bílý-mi ví ky.

Pan Brenske se díval s novým zaujetím na pana Hermana Cohena. O n em patrn

p emítal. „Ano, samoz ejm , d venko, ale nezáleží to jedin na mn ," íkal pan Cohen. „Jsme tu oba dva závislí na dobré v li pana Brenskeho."

A pan Brenske vážn odpov d l, že to nezáleží ani na n m samém; musel by poslat depeši. „Pokusím se v této v ci n -co za ídit, za chvíli se vrátím. Ale bylo tu

e eno jedno krásné zjišt ní," dodal na odchodu, „že to záleží na dobré v li, to ano." S tím pan Brenske opustil kupé. Mezitím, 65

než se ob stráže usadily na svých místech, políbil pan Her-man Cohen Kate in Horovitzové ruku; nechala si to lí-bit, jako by se s ní d lo n co nového a jako kdyby práv její ruce byly v jednom kuse líbány bohatými lidmi. „Nem l byste to d lat," ekla, „d kuji, už ne... Nebudu do smrti v d t, jak vám to oplatit."

„V

íte v boha?" zeptalse pan Cohen. „Já ano." „Budu také zas v it." „Nechvalme

dne p ed ve erem... jsme v jejich rukou..."

Depeše panu Brenskemu z ejm dovolila podniknout i tuto akci. Usmíval se jak sluní ko. „P jde to a bude to vyžadovat pouze jeden jediný šek na váš švýcarský ú et. Jste-li svolni, pak tedy kup edu, p ímo k v ci. Pro kolik osob by to m lo být?" Kate ina Horovitzová se podí-vala na pana Cohena a ten ji pobídl: „Mluvte, dít , jen mluvte!"

Odpovídala tedy panu Bed ichu Brenskemu, jako by se modlila k ob ma muž m, na nichž to záleželo, a jako by do toho p evzala i n mé strážce, kte í se vrátili, když pan Brens-ke odešel a ani nyní, kdy stál ve dve ích kupé, neustoupili ze svých stanoviš . „Otec, d d, matka a šest sester. So a, Ludmila, Irena, Eva, V ra a Lea." „Nemohu ovšem zajis-tit, aby nastoupili na stejnou lo jako my. Je už dost na tom, že nám je umožn no vy ídit tohle. Ale jistá p ednostní opa-t ení by tu ovšem byla a nic není vylou ené." „Je nutné, abychom to uspíšili, je-li t eba sle nu Horovitzovou uklid-nit," ekl Herman Cohen. „Ano, ovšem, chápu. To je vcel-ku dev t duší," poznamenal pan Brenske. „Šumaje stejná, souhlasíte-li, jako ve vašem p ípad a v p ípad každého dalšího, kdo bude chtít být vym n n.

Sto tisíc zlatých fran-k , ovšem jednorázov , se vším všudy. Na tom ovšem také ješt není dost. Dostal jsem z našich vyšších míst pokyn, abych vyšet il, mají-li snad n kte í pánové v tábo e p íbuz-né, za n ž by cht li vyplatit tuto sm nnou sumu, a je-li u nich zájem je vykoupit, zeje možno to telegraficky za í-dit, aby nešlo jen o jednu rodinu. Z malé akce by se - krát-66

ce e eno - stala prop íšt akce v tšího rozsahu. Chápejte to tak, že by p ípadná druhá lod m la být vytížena, ne-sta íme-li dostat rodinu sle ny Horovitzové k nám. To, co vy platíte najednou a s jistými ztrátami, zde by - po ur- itém po tu - bylo vytíženo menšími obnosy velkého množ-ství. Jakási turistická varianta; neza izovali bychom pros-t první nebo druhou t ídu.

Prosím, abyste se na pány v jejich odd lení obrátil sám." Pan Brenske se neznateln zadýchal horlivostí. „Ale as ne eká; je nutno odtelegrafo-vat neprodlen , jak jste se rozhodli, aby nedošlo ani v tá-bo e samém k n kterým komplikacím. S lidmi se po ítá; každý už tam má sv j úd l, své za azení, ekl bych sv j kone ný bod. Nejlepší by po mém soudu doopravdy bylo, kdybyste to obstaral vy sám. Pánové vám už d v

ují. Stráže vás doprovodí. Obejd te laskav

všechna kupé. Mé požehnání máte. To se už ovšem netýká jen rodiny sle ny Horovitzové." Kate ina Horovitzová mu visela celou dobu jeho e i na rtech; její pohled byl pln vd ku a nejistoty i od-danosti, a zase i trochu vyplašený jako na ramp . Možná, že to nebyl jen po tá , že m l i srdce. Byla by si p ála, aby tomu tak bylo. „Celkem dev t lidí, krom mne samé." „Vy už jste ovšem vy ízena,"

opá il pan Brenske. „Se sebou se už neobt žujte. Vás mám p i tomto kone ném zú tování už na starosti já sám. Vaše rodina bude za a-zena k vým n duší nezávisle. Budete asi muset souhla-sit i s tím."

Herman Cohen se vrátil ze své obch zky po jednotlivých oddílech, vyzdobených obrázky Savojských Alp, horských jezer a chat a omluvil se za to, že jednání s ostatními pány trvalo tak dlouho; mnozí váhali; m li zase své staré v do-mí, že budou své dobré peníze pot ebovat nap íšt hlavn jen sami pro sebe, jako by bylo možné zapomenout, co do této chvíle a dokonce i v této chvíli sami prožívali; pak si dali íci, že ani sami ješt nemají vyhráno, a nejlepší p íklad dal pan Herman Cohen tím, jak nezištn zajistil bezpe nost 67

n koho, s kým nebyl sp ízn n p íbuzenstvím své krve; to pomohlo otev ít další konta; pan Cohen samoz ejm vy-pustil prozatím i jenom sebemenší zmínku o tom, jak se projevil pan Rappaport-Lieben, který (nehled k p ítomnos-ti strážc ) anglicky ekl, že je to špinavý podvod a aby ani pan Cohen ani ostatní pánové

nechválili dne p ed ve erem, že etl kdysi knihu „Mein Kampf", a pak stejn zaplatil, jako ostatní, za t i desítky svých p íbuzných, na n ž si sta- il b hem p l hodiny vzpomenout. „Pánové," ekl pan Brenske, „a to si jsem tém bezpe n

jist, budou mít n jaké dodatky, na které nep ipadli hned, a já bych rád odevzdal seznam kompletní. Prosím, obt žuji vás nerad, ale jste konec konc prost edníkem vaší skupiny, obejd te je ješt jednou. Spolehn te se na mne, že jejich nároky vzrostou, a já bych cht l mít kone né íslo pohromad . Není to zajímavé, že lidé z tak vzdálených zemí, jako jste vy, a naopak zase vaši dalecí p íbuzní, že tedy takoví lidé si mohou být v p ípad spole né nouze najednou tolik blízcí? Kdo by asi ješt tak mohl propojit tolik takových kanál a nitek, jakými jste spojeni vy?" Pan Brenske n -kolikrát zavrt l hlavou, jako by se nutil sám ve svém nitru dosáhnout hloubky tohoto zjišt ní.

Když to Herman Cohen ud lal, aniž p edtím panu Bed- ichu Brenskemu odpov d l, p inesl seznam ješt skoro zase tak dlouhý a ástka p ekro ila šestkrát to, co bylo za-placeno p vodn . ,,Známe své Pappenheimské..." Nato zase odešel pan Brenske do poštovního vozu, stráže se roz-d lily a Herman Cohen a Kate ina Horovitzová osam li ve svých oddílech. A tak se pan Cohen ani panu Brenskemu ani Kate in Horovitzové nesv

il s tím, co mu nazna il prvn punti ká skýpan Klarfeld a to nejen on, (i když práv on byl ten nejp esn jší,) že by se správn m lo v této fázi platit až po vy ízení. „Pokud šlo o nás, prosím. Ale te ?

Sta ila by douška k sm nce, že t eba jen ást je splatná až potom." Pan Cohen vážil, má-li to p i nejbližším p íchodu

pana Brenskeho zví it. Všechno te spo ívalo na n m a on sám v takovém postavení ješt nikdy nebyl.

Stráže rozdávaly první jídlo: každému vojenskou misku s kroupami a vodu a ernou kávu. Káva byla studená a zna-menit hasila žíze . Všichni se s tím spokojili, zvlášt když vid li, že stráže opravdu jedí a pijí totéž, vždy jen jeden, aby druhý mohl pohotov potla it vzpouru, kdyby to n -kterému ze skupiny p išlo na mysl. Jak m lo N mecko vy-hrát tuhle válku, myslel si pan Herman Cohen, který vypil sv j hrní ek tém

naráz, když m lo takovou stravu pro svá vojska. Z

tolika kalorií se nedalo jen tak postupovat. To bylo prvn , co se usmál. Myslel však znovu na poznám-ku pana Klarfelda a rozhodl se ji p ece jen uplatnit, t eba-že jen v jakémsi jemném podání. Ale pan Brenske dlouho nešel. M l z ejm p ed kone ným zú továním mnoho vy- izování. Když mu to potom pan Cohen sd lil, trochu se ošívaje vždy znovu p icházející nejistotou, ekl nato pan Brenske velmi krátce: „Ne, nevím, pro bychom najednou m li m nit postup už provždy pevn dohodnutý, nejsme hokyná i. Vy ani my." A pan Cohen, na kterém v té chvíli ležela tíha v ci, zda protestovat, anebo p ipustit nemistnost požadavk pana Klarfelda a druhých, nebo nepopuzovat pana Brenskeho, jen pokr il rameny a odložil svou misku s kroupami nedojedenou.

M d né nazlátlé o i Kate iny Horovitzové se nedívaly do misky zdaleka tak spokojen . Neum la patrn odolávat jako pan Herman Cohen a ostatní, protože to byli muži. Myslela na obnos, který m l být snad už zaplacen, a na je-ho prot jšek - zbytek rodiny, jako by to byla h l o dvou koncích, sev ená práv uprost ed pevnou kostnatou rukou pana Brenskeho. Kdy cht la tato ruka ude it a kdy pode-p ít? A cht la v bec n koho z nich podep ít? Nebylo to p ece jen pr hledné? Kate ina Horovitzová jedla své krou-py s p ím sí stále jasn jších pochybností, ale o mnoho mou-d ejší tím nebyla. Ona však dojedla do poslední krupky.

68

69

Pan Brenske už tecT nep išel a Herman Cohen si vybavo-val Kate inu Horovitzovou a snažil se pochopit její stav, který o tolik práv uleh il; chápal, že její poplašenost byla obsažena v létech, o n ž tady žily ona a její rodina nepo-m rn déle než on, a že tudíž byl v jejich zemi a v jejich p ítomnosti a v jejich nervech stále a nep etržit obsažen tábor. Byl zase tam, kde necht l dlít ani duchem, ale neby-lo v jeho silách to odpudit. Pat il k tomu všemu, dokud byl na této temné p d , poznamenán ádem krve, a patrn to v n m z stane i na tamté stran . Kola vlaku se znovu ozva-la pov domým tlu ením. A tak se už zase neusmíval. M -síce, roky, roky, každý den. Každou hodinou, minutou a každou vte inou. A oni, vy len ni z davu, byli jen za zdí synagógy a pronikli tím, jako

by už sta ily samy st ny, z nichž išel studený van a jména, která pfestala být jmény; jak tedy teprve museli proniknout tamti. A tak už ani Kate- ina Horovitzová nez stala v jeho p edstav sama. Ale lidé prostého stavu byli vždycky odoln jší, pomyslel si. A po-cítil závist i zadostiu in ní a teprve naposled obojí pop el. Netroufl si dokonce ani p íliš vzdychat. Vrátil se v duchu k pen z m. Bylo jich vydáno mnoho. A mnoho jich našt stí ješt zbývalo.

Držel se jich jako mnohostranné opory, jejíž ko eny jsou bohudík ješt zapušt ny sdostatek hluboko. Ale dosahují tak daleko, kde kon il duch tábora a za ínaly p edstavy spojené s minulostí, kterou byli odkojeni? P ece znovu Kate inu Horovitzovou politoval. Byla to lítost up ímná a odvád la ho od nejistot týkajících se jeho sa-mého. Našt stí vlak stále ujížd l pravidelnou rychlostí, v níž byla nevyslovitelná hojivost.

Asi po t ech hodinách jízdy vstoupil do kupé Kate iny Horovitzové znovu pan Brenske ve svém náramném cestov-ním obleku; omluvil se, jde-li požádat nep ímo o zna ný obnos za dodate né výdaje s p íbuznými, v etn její rodi-ny, t ebaže ví, že se v její osob neobrací p ímo na plátce, ale že by vzal s povd kem, kdyby o tyto peníze požádala

70

spolu s ním pana Hermana Cohena ona sama, i když ví, že ona sama mu je nem že dát, a uvedl sumu, která ji p i-mrazila. „Vím totiž, a doufám, že práv vy, sle no Horo-vitzová, mne pochopíte, jak t žko vydávají své peníze lidé, kte í více a lépe než ostatní znají, kolik a jaké radosti lze za peníze mít. Ne každý o tom má pravý p ehled. V tomto bodu jsme spojeni a spoléhám na vás. Je s tím krátce svízel, chceme-li peníze od t ch, co jich mají mnoho, ba nejvíce, to už mám opravdu ov

ené. Ale d vod k placení je víc, nežli by se mohlo zdát. Jsou tady neo ekávané položky za stráže, vlaky, energie, služby poštovních orgán a tak dále, zkrátka za všechno, a na konci je lo . Tuším, že vy sama jste z prosté, lze íci bez obalu chudobné rodiny. Takové jsou alespo mé dosavadní kusé zprávy o vašich blízkých. Jediný majetek, který jste prý zanechali našim varšavským fond m, byly dva staré šlapací soustruhy na d evo. Takoví lidé vyd lávají peníze t žce, ale neznají v tšinu svého živo-ta jejich cenu. Myslím, že oba soustruhy byly vašemu otci a d dovi práv proplaceny, aby m li n co na cestu, mimo velké výdaje, o nichž byla e prve a které nejdou na jejich úkor.

Brzy se tedy, jak doufám, všichni sejdete. Uvidíte."

Vypadal v civilním obleku jakoby s n jakou cestovní hore kou, jak už se blížili k p ístavu a k další cest po mo- i. Byl v n m náhlý a dosud nepoznaný sp ch, jako by cht l ješt mnohé stihnout a necht l si nechat vzít v ci z rukou.

„Ani nevíte, dojaké míry záleží kone né zú tování na zda-ru toho, co vysv tluji, a jak je na tom závislý i zdar toho, co už je vproudu." Kate ina Horovitzová si prod lala celá mu-ka nejistoty, bude-li moci být uhrazeno tolika pen zi takové množství lidí, a cítila, zeje ohroženo už i to, co se stalo. Spolu s panem Brenskem šla ml ky do vedlejšího kupé a dívala se oddan na pana Hermana Cohena.

Ten se tvá il velmi p ekvapen a tém

dot en , jako by o ostatních pánech v té

v ci zapochyboval. (Zase mu vytanula nemístná po-známka pana Klarfelda.) Trvalo chvíli, než polovina pán

71

podepsala. Pan Freddy Klarfeld vznesl op t týž protest.

A pan Cohen ekl tentokrát za sebe: „Nejsme hokyná i. Musíte p ece vid t, co se d je a o jde. Nejsme na burze ani v demokratické sn movn ." Mnozí pánové sv j pod-pis p esto zdržovali. „Za kolik pen z ješt stojíme?" A te-prve pak p íklad prvních a p edevším zase pana Cohena strhl ostatní. „Vydržíme to?" zeptal se pan Siretzsky. N -kolik pán však p ece jen p ipojilo ke svým podpis m doušku:

„Zbytek až po vy ízení." Pan Cohen okamžik p emýšlel a pak s tím šel k panu Brenskemu.

Než mu však p edal p íslušné poukazy, ekl prvn Kate- in Horovitzové to, co dlouho p edtím cht l: že se pro ni tam venku jist najde vhodné místo v kabaretním podniku pana Rappaporta-Liebena. „,Gondola!, to znamená tolik jako lo : ale kormidlo té první nemáme v rukou my, nýbrž pan Brenske a jeho nad ízení. Zato potom už budete u kor-midla vy sama. Jste mladá, všechno na vás teprve eká."

Usmála se tém

srde n , bez jistoty, že se jí to opravdu týká. „M j d de ek íká: aby vám b h jazyk pozlatil," ekla panu Cohenovi. Jak to opravdu bylo se soustruhy, které z staly v jejich byt ?

A pak se pan Cohen odvážil tlumo it panu Brenskemu, zda by alespo ást dodate ných posledních podíl nem la -pro spln ní obchodních zvyklostí a uklidn ní pán , z nichž n kte í („nerad bych jmenoval") projevili jistou malou netr-p livost- být uhrazena až po všem. Záruky tu p ece byly-v pravoplatných podpisech. Pan Brenske se zamra il a bez obalu ekl: „V

il jsem, že jednám s

pány, kte í vid li a po-znali sv t. M l jsem dosud o vašich mravech a vaší spole -nosti ur ité, nebojím se to íci, vznešené p edstavy. Na kaž-dý obnos už je p ipraveno na mém psacím stole potvrzení s kolkem naší íše. Nevím, pro by se n co, co je nad slunce jasné, m lo komplikovat n jakou douškou. Ani my nejsme partnery, kte í p išli na sv t, aby se n

eho doprošovali, t ebaže nepat íme do

žeb í ku plutokracie. Mohl bych se

72

právem, o n mž jste se prve zmínil... Nu, nebudu zbyte -n jit it rány, které jsou mezi námi -jak vidím, bohužel -stále otev ené... Naše íše vás vy lenila ze zajatecké masy, vypravila vám speciální vlak, vy ešila vým nu a p edur- ila váš osud. Vagóny, v nichž sedíte, pat í ke zvláštní sou-prav první d ležitosti.

Mezi strážemi jsou p íslušníci t -lesných standard. Byl jsem k vám p id len, t ebaže na mne ekají ješt jiné úkoly. P i veškeré skromnosti jsem nucen se ohradit. Mám plné právo být dot en; milióny lidí z ma-te ského tábora a z p i len ných tábor by se rádo vid lo na vašem míst . Bez d v ry nemohu dále pracovat. Vrhá to k ivý stín i na ty, co mi d v ují. Prosím, rozhodn te se.

Sd lte ostatním, co ješt nepodepsali, mé stanovisko. Ale rozhodn te se rychle, bez doušky."

Pan Brenske odešel velmi zachmu en. Zbývalo tedy roz-hodnout. V«átil se za okamžik práv tak strohý a uražený, jako prve odešel. Pan Cohen dokonce tentokrát nesta il ani tlumo it souhlas ostatních pán . Pan Brenske se vytasil, jak se hned ukázalo, s novým požadavkem, p i emž ne-vypustil ani ten d ív jší, totiž aby pan Cohen a ostatní vy-platili za prvé tedy milión zlatých frank jako pokutu za zdržení, které stálo íši mnoho ztrát, protože s t mito pe-n zi se už po ítalo, za druhé další milión pro lo , kterou bude nutno na tento obnos pojistit, má-li být vým na ješt realizována. A za t etí - a to se týkalo jen pana Cohena a Kate iny Horovitzové - aby vzali laskav na v domí nep edvídanou okolnost, vyplývající z poslední depeše. Šel z n ho chlad a strach a pan Cohen byl náhle nam kko.

„Slyšeli jste mne dob e?" „Ne," ekl pan Cohen. „Ne... docela." Ale slyšel znamenit do všech podrobností, a byl p edem blízek souhlasu. „Pánové," ekl náhle pan Brenske mírn ji, než se tvá il, „n kdy, a to mi v te, je tato

vým n-ná akce úkol, který se zdá být nad mé síly. Já vím, že máte peníze, ale vím také, že pro své peníze máte už své uplat-n ní, jste lidé, kte í sv j osud ídí pevným zám rem a neli-73

bují si v nahodilostech. Jen nerad sem vnáším ur ité rušivé prvky. Ale mohl bych citovat jednoho našeho spisovatele, který napsal, že n kdy si lov k myslí, že pohne sv tem, a zatím po n m ani pes nešt kne. P ed tím není provždycky pojišt n nikdo, ani já, ani vy. Nu..." Pan Brenske si po-vzdechl a pokra oval: „Prosím vás proto, abyste po všem, co jsem musel uvést pro své d vody, m li porozum ní (a zvlášt vy byste ho m l mít v dostate né mí e), že tyto v ci neur uji já sám a že ani pro mne není vyhnutí. Ale ukazuje se, že vás každé prodlení stojí p íliš mnoho, než aby si z toho n kdo nebral výstrahu, a že také naše ztráty neúm rn rostou." „O tedy b ží?" zeptal se neklidn pan Herman Cohen. „Snad by se tedy nem la naše v c kom-plikovat," a nechápal, v jaké souvislosti k tomuto sd lení panBrenske nechal p ivést Kate inu Horovi tzovou. „Nuže," ekl pan Brenske, „pokud se týká vás a sle ny Horovitzové, pravda je trpká, vaše ú ady ji odmítly p ipsat ná váš pas a nový cestovní pr kaz neplatí; je tu nebezpe í, že by se musela z t chto byrokratických d vod rovn ž i ona p i-pojit až k druhému transportu." Kate ina Horovitzová strnula. „Nevím, do jaké míry vám záleží na tom, abyste odjeli spolu, ale sám nevím, co v tom podniknout," dodal chladn pan Brenske. „Vaše ú ady jsou k nám ned v

ivé, snad nás v osob Kate iny

Horovitzové z n

eho neblahého podezírají. I to je jen plod toho, jak nás naši nep átelé ve vašich zámo ských zemích tupí, jak na nás štvou a pomlou-vají nás.

Už jsme jim dali najevo, kdo to je, tane nice bez valn jších zkušeností, p íliš mladá na to, aby byla v tako-vých službách." „Domníval jsem se, že to záleží na vás," ekl Herman Cohen. „Jen do jisté míry," odpov d l pan Brenske. „Je to p íslušnice Generálního gouvernementu, ili naše p íslušnice, a vaše ú ady se k tomu nevyjád ily -ani p i jejich obvyklé stru nosti - p íliš lichotiv . Bylo nám sd leno, že celá v c by byla možná, kdyby to byla vaše že-na; p edpokládají z ejm , že víte, koho si vzít, vy jako je-74

diny nejste dosud v takovém svazku; ale naše ú ady ne-mohou z d vod rasového zhanobení oddávat takové páry, iako je váš; jsou tu p ísná na ízení; a ani nevím, zda byste v bec touto cestou cht li..." Kdysi sd lil pan Brenske své-mu pod ízenému Schillingerovi svou zkušenost, že komu se chce nejvíc lhát, tomu je t eba hled t up en a bez p e-stávky do o í. P sobí to nevinn a pravdiv . A také se zmí-nil o nutnosti orientovat se vždycky na vhodn vybranou osobnost.

„Jste vdovec, jak je nám známo." A pan Brenske si zase vzdychl, jako by tím trp l a jako by nevyslovenou prosbou žádal o pomoc a porozum ní. „Jist , cht l bych," vydechl pan Cohen, „je to per forma a jist i sle na Kate- ina Horovitzová by souhlasila." „Ano..." ekla Kate ina Horovitzová, „souhlasila bych... nevyhýbala bych se... ani... druhé možnosti..." „Co se tý e mne, mám-li vám poradit, m že se druhá možnost protáhnout," ekl pan Brenske dot en . „Ale jak samoz ejm chcete. Každý je str jcem svého osudu. Ani my nem žeme d lat více než

~ všechno." „Když se pan Cohen uvolil... byla bych tedy... vd ná..." ekla

Kate ina Horovitzová sklí en . „Pak tedy zbývá otázka svatby. Muselo by se to stát v tábo e; jinde, jak jsem ekl, to prakticky není proveditelné." „Ale nejsme p ece prašiví," namítl Herman Cohen. „To jsem ne ekl," bránil se pan Brenske, „ale p edpisy jsou p edpisy a platí v celé naší zemi." „Nejsme p ece o nic horší než kdokoli jiný." „Je to právní ád a a je to jakýkoli právní

. ád, musíme ho respektovat, my jako tuzemci a vy jako cizinec. Nedá se nic d lat, nejste naši lidé." „Nem žeme to provést mimo tábor?" zeptal se Herman Cohen. „Prak-ticky je dnes pro vás všechno mimo tábor vylou ené," od-pov d l pan Brenske, a dodal: „To všechno samoz ejm zdrží celý vlak a prodraží náklady, ale k tomu ješt - a to je další potíž -je t eba okamžit obrátit, protože zatímco tu spolu hovo íme, vlak ujíždí k p ístavu a celé se to pro-tahuje." „Prosím, ud lejte to tedy," požádal pan Cohen.

75

Díval se na Kate inu Horovitzovou a v d l, že kdyby te selhal, zradil by sám sebe a své lepší sv domí. Ale na oka-mžik byl i v jeho duši osud Kate iny Horovitzové na nitce. Ale lekl se temna v sob a rychle si veškeré pochybnosti vy-vrátil. Nebylo už východiska. A p ece váhal. ,,Chcete-li to ud lat bez v domí pán ," ekl pan Brenske, „anebo jen tak, že se jim to prost pomocí stráží sd lí, aby nebyli p ekva-peni, až dojde k návratu,pak se i to m že provést; alejak jist v

íte, je to komplikace a práce navíc," a pan Brenske to d lal-podle toho jak se tvá il - opravdu jen z vlastní ini-ciativy. „Prosím vás o to tedy," ekl znovu Herman Cohen zt žka. A nato podepsal další poukaz. Ani nesta il v duchu p i íst tuto ástku k celkovému obnosu; to ud lal až za chvíli, když Kate ina Horovitzová byla zavedena stráží z chodbi ky do svého kupé, a byl rád, že u toho je sám a že se podepisuje za ostatní tak, jak by se možná oni sami zdrá-hali. „D kuji," ekl pan Brenske stroze: „Je toho tolik, že nevím p i nejlepší v li, co d ív. I na tohle vám okamžit nechám vystavit kolkované a ov

ené potvrzení. Každý ha-lé je sv domit zanesen a nic se neztratí. V

kone ném zú -tování nebude nejmenší chyby."

Pan Cohen ani ostatní nevid li od této chvíle pana Brens-keho celou dobu, co jeli nazp t. Pan Cohen jen d koval své osam losti v kupé za to, že nemusel ostatním vysv tlovat, pro se vracejí. N kte í pánové to ani nepoznali, protože bylo zatemn ní a m li za to, že vlak je v n kterém nádraží p esouván toliko na další kolej. Ale n jak to za pana Cohe-na za ídil po ur ité dob sám pan Bed ich Brenske. Náhle zastavili a u rampy byl tábor. Ve stanici se pak op t obje-vil pan Brenske a ekl, že ješt není ráno, teprve úsvit, a že jsou tedy už zase v

mate ském tábo e, a že je t eba s ob a-dem sp chat, aby p ed novým zatemn ním byli znovu v p ístavu. „K uskute n ní naší vým ny je nutný soumrak, mlha a noc, abychom byli kryti," opakoval. Bude to stát každého pána jen tisíc zlatých frank a za lo pro všechny

76

spole n dalších tisíc dolar , protože práv tolik stojí zdr-žení plavidla, a to v jakémkoliv p ístavu, t eba i pod ad-ném, jako n kde v Havan nebo na Haiti, natož v docích, které si vyžadují kvalitní ochrany protiletadlového d lost e-lectva a zvýšené protipožární pohotovosti. Není to už žád-ná vysoká ástka, jist ji poukážete rychle, a všechna po-tvrzení pro kone né zú tování jsou pro vás p ihotovena. Kdybych nemusel, ani bych už p ed vás s n jakými poža-davky nep edstupoval." „Mohla bych tedy pozvat rodi e?" zeptala se Kate ina Horovitzová s podez ením. „Ovšem, ano, jakápak by to byla svatba bez rodi

? I

když je to ten-tokrát, jak víme všichni," dodal pan Brenske, „svatba jen naoko, abyste se dostala ven; a slyšel jsem, že práv ode-pisují n kde mimo naše nejbližší sousedství své soustruhy na d evo; nebudou t eba hned po ruce; nu, nevadí; ale nejd íve musíme zavolat p íslušnou osobu, která to všechno za ídí z posv cení svého p vodu a své víry." „Ano," ekl pan Cohen. Bylo nep íjemné, že byli zase v tábo e. Ne-zmírnilo to ani to, že pan Brenske k tomu p i inil vždycky slovo „mate ský". Pánové Taubenstock a Rauchenberg si drželi ruce na kapsách s pasy a pánové Samuel Landau a Leo Rubín se dívali na pana Cohena tém vy ítav , jako by opravdu jen on zavinil, že jsou op t tady. N kolik pán up elo své zraky na Kate inu Horovitzovou. Zachy-tila jejich myšlenky a v duchu se všem omluvila a do o í jí vstoupily slzy.

„Zatím se, pánové, nesmí nikdo ze svého místa vzdálit," ekl pan Brenske p es celou chodbu voz , vzájemn pro-pojených; „a protože jste byli už jednou odbaveni a vy le-n ni z mate ského tábora, nesmí nikdo ani dovnit . Toto rozhodnutí je, bohužel, už v této v ci kone né a není proti n mu odvolání."

Nechal stráže otev ít dve e; nebylo to ani nutné, protože všichni beztak všechno slyšeli poprvé n mecky a pak v p ekladu. Z kupé pana Rappaporta-Lie-bena se ozvalo: „Nedám už ani zlatku! Dost toho kejklí -

77

ství!" Bylo to nevhodné, všechno se zam

ilo ke svatb . „Je možné, když už jsme

tady, kdyby si to n kdo z pán p ál, že by tu z stal a byl vym n n za n koho z uvedených p íbuzných. Kv li po tu míst na lodi bych to musel v d t hned," dodal pan Brenske. „Nedám už ani p tník a chci odjet, je-li to v bec cesta k n jakému odjezdu," k i el i na-dále pan Rappaport-Lieben a pan Herman Cohen vyplnil poukázku na p íslušnou ástku za n ho sám. Z jednotlivých oddíl se ozvalo napomínání, platící hlavn panu Rappa-portu-Liebenovi. „Umoud ete se!" „Nejste malé dít , abyste nev d l, v jaké jsme situaci." „Tak to nem lo být," volal ze svého oddílu pan Rappaport-Lieben. Ale ve spole -nosti n mých strážc se p ece jen ješt p i veškeré odvaze bál vystr it hlavu. „Jsme p ece už žebráci," dodal.

„Pan Rappaport-Lieben už nemá p íbuzné, kte í by mu vypo-mohli, kdyby to bylo nutné?" zeptal se pan Brenske s po-rozum ním pana Hermana Cohena. „Jist ,"

odpov d l rozhodn a skoro nazloben pan Cohen, „všichni máme takové p íbuzné; není t eba hned v šet hlavu pro n jaký pakatel, když už jsme tolik zaplatili."

Mínil to dvojsmysln a pan Brenske to p ešel. Dovolil, aby se vytáhlo zatemn ní, a tak spat ili všichni pánové na obou stranách tábor, jak ho opustili zkraje noci, když p išel soumrak; vid li komíny, dýmající hust , a lidi v mundúrech, jako m l v era krej í v synagóze, a mnoho voják v žabích uniformách a posádky v kulometných v žích, tak jak si toho v era p ece jen ne-mohli dopodrobna všimnout. Pan Rappaport-Lieben spa-t il první, jak jeden voják zast elil blízko vlaku u drát n -jakou ženu a pan Leo Rubín zase nev il svým o ím, když se dva

mladí vojáci tahali o dít , které držel jeden za ruce a druhý za nohy, až se pod lili. „Je to hrozné, co se to d -je?" za val pan Rappaport-Lieben. „Jsme podvedeni," opakoval Rappaport-Lieben, který se kdysi, dokud byl doma, chodil ob as podívat do svých jate ních ohrad a vi-d l stáda skotu, z nichž každé jen p icházelo na porážku

78

a žádné už se nevrátilo. „P ece bychom m li mít možnost domluvit se p ímo s pat i ným zástupcem," ekl zase pan Lowenstein. „Dám rad ji zatáhnout žaluzie,"

p ešel pan Brenske jeho poznámku. „Nevím, co se d je, dám to hned vyšet it a potrestat." Vyšel na okamžik ven a hned se zase vrátil.

Pan Lowenstein se znovu dožadoval rozmluvy se zástup-ci Mezinárodního erveného k íže, jakkoli bylo jasné, že tím zmenšuje zcela zjevn svou osobní míru d v ry v dané slovo pana Bed icha Brenskeho a také nep ímo d v ru o-statních, práv tak, jako pan Rappaport-Lieben, a k tomu ješt te , když byli zase na p d tábora a m li dostat pí-semná potvrzení všech vydaných pen z a vysv tlení toho, co se to d lo venku. „Nuže, na tomto míst je to vylou e-no," ozval se hned pan Brenske, „to íkám p ímo a mrzí mne, že musím opakovat v ci již jednou zevrubn vyložené. Toto prostranství kolem je výlu n naše hájemství a vzta-hují se na n vojenské p íkazy. Uznejte p ece sami, páno-vé, že by to nešlo, i kdybych t eba já osobn už nakonec cht l p imhou it oko. Co kdyby pozd ji zástupce, kterého se jeden z vás dovolává, naší vlídnosti a našeho pozvání sem zneužil? T ebaže se dovolávám vaší d v ry, musím se v tomto ohledu, poctiv e eno, odvolat i k jisté ned v

e z naší strany. Jde o v ci vyššího, poh íchu státního význa-mu, kde hledisko jednotlivc znamená za asté jen málo. Opravdu mne mrzí, že to musím íkat stále znovu."

Bylo deštivé ráno uprost ed zá í a pan Brenske k v ci prve tam venku ekl, že to bylo nedorozum ní; zeptal se zárove , je-li už p íslušná ástka podepsána, protože -jak sou asn uvedl - zvláštní depeší se mu práv sd lilo, že po et n mec-kých zajatc , ur ených k vým n , byl snížen na polovinu a k vyrovnání zeje t eba poukázat další milión zlatých švýcar-ských frank . „P ipadám si jako bankovní ú edník a ne jako voják tajného odd lení," posteskl si pan Brenske. „Je mi to skoro už proti mysli. Našt stí peníze máte a v te, že

79

vám n kdy až závidím, jaké krkolomné okolnosti vám to pomáhá p eklenout. Rád bych vám od této chvíle íkal už jenom v ci p íjemné. Mám takové tušení, že jsem už tak da-leko, pokud z vojenských d vod nebude rozhodnuto jinak. Ale i to, co si myslím, že tohle je opravdu už náš poslední požadavek, mne uklid uje. V této ruce držím vaše p ísluš-né potvrzení. Konec konc nebyl tento poslední požadavek zp soben naší stranou. Ani nebylo v našich silách p ed-pokládat nep edpokládané.

Miluji korektnost, a proto pra-vím : nedá se nic d lat, pánové, chcete-li vyrovnat v odpo-vídajících hodnotách nabídku vašich ú ad za menší po et n meckých zajatc , musíte to zaplatit." A ti pánové, kte í prve sledovali jako pan Lówenstein, Rubín a Rappaport-Lieben otev enými okénky vlaku tábor, sahali po svých plnicích perech a podepisovali. Pan Oto Rauchenberg hle-d l svýma modrýma zúženýma o ima za skly ve zlatých brýlích na staženou žaluzii a ml el jako tém

po celou tu cestu sem a odtud a znovu sem. Kou zahlcoval rodící se den a vlak stál nehybn . Byla to nep íjemná nehyb-nost; všichni za chvíli sed li jako opa ení. „Za izuji vše pot ebné, abychom se zde dlouho nezdržovali," pravil pan Brenske, jako by jim nahlížel do duše. „M žete se voln pohybovat," ekl,

„ovšemže pouze uvnit ; necho te však k východ m z vagónu. Ve svém vlastním zájmu."

Všech devatenáct pán bylo okamžit p ed odd lením pana Hermana Cohena; vznášeli n mé dotazy - k n mu i jeden druhému; pohyby brv i brad, z ítelnic i rukou uka-zovaly sm rem k táboru, ale jen beze slov, protože stráže byly stále p ítomné. Kou byl všude a lidé tam venku se pohybovali jako stíny kulometných v ží. Pan Rappaport-Lieben plakal. „Vid l jsem smrt tisíce krav, jalovic a bý-k ... vím... co toje..." „Nesý kujte." „Nic už, proboha, ne-p i vdávejte."

„Vytrvejte." „Doma o tom nemají tušení..."

„Mám rodinu, d ti..."

„Po ád ješt máme nad ji."

80

„Máme jí málo, ale máme ji." „Nikdo z nás to p ece nezavinil."

„M li jsme se starat jen o sebe." „Nevykoupíme se ani krví." „Nedejme se rozložit..." „Vy kejme, co bude." „Dost!" „Ani svatba, ani poh eb... nic..."

„Pánové, máme ješt mnoho pen z, oni to dob e v dí a v tom je ne-jen naše nad je," ekl hlasit pan Herman Cohen, „ale i naše sebev domí. Držme se. Jsme p ece lidé, kte í n -co znamenají." Ale pan Rappaport-Lieben stále vzdy-chal.

„Jatka... tisíce hovad... peníze, d stojnost a nakonec vždycky krev..." Pan

Rauchenberg neustále hled l na žaluzie, jenže jeho o i tu nevid ly nic jiného než to, co se prve stalo. Náhle mu jeho zlaté brýle spadly a zdálo se, že si na n omylem sám šlápl a sklo se rozbilo napadr . Niko-mu si však slovem nepost žoval.

Vlak stál už hodnou chvíli ve stanici a topení p estalo pracovat. Všem bylo zima, i panu Hermanu Cohenovi. A Kate ina Horovitzová, která se styd la za to, že n které z vý itek padly na její vrub a že návrat opravdu zavinila a že kv li ní tu mrznou, a která vid la prve práv to, co pan Rappaport-Lieben, se zahalila do kožichu. Pan Brens-ke dal mezitím vy istit prostor na dohled od vlaku, aby se snad neopakovalo to, emu íkal nedorozum ní, a dal zavo-lat ze sušárny vlas p i t etí spalovn rabína Dajema z Lod-že, aby provedl ob ad. Už p išel. To p ítomné pány trochu uklidnilo. Jen pan Rappaport-Lieben íkal slovo jatka. Pak se pozornost up ela na starce. „Po ínejte si, jako by nebyla válka, toliko s p ihlédnutím, že nesmíme opustit vagón, jsme-li již jednou vy ati ze stavu,"

ekl pan Brenske. „S modlitbou?" zeptal se rabín Dajem udiven , jako by to mohl provést i jinak. „ ekl jsem, jako by nebyla válka, abychom tedy vid li svatbu, jak se sluší. Sta í vám prostor tohoto kupé?" Rabín Dajem se rozhlížel po celé déli va-gónu a u každé tvá e se zastavil a chvíli ji zkoumal; p ikývl krátkozrakému pohledu pana Oto Rauchenberga i slzám 81

Rappaporta-Liebena a nakonec spo inul na Kate in Ho-rovitzové. „Ty to máš být, ty má opušt ná?" A pohladil ji velmi jemn po tvá ích. „Jako broskev a jako kv tina, ty má mali ká," dodal. „Vím, vím," mluvil jakoby sám k sob , „nebude tu už tvá matka a nebude tu tv j otec a nebude tu tv j d d i tvých šest sester...

ty má ne-spravedlivá ... myslíš, že d láš dob e, když ani tady p ed nikým nepoklekáš...? Jen st j... jen st j..." Pan Brenske ho nechal mluvit a suše se usmíval. „Ale te už více díla než e í," prohodil jakoby pobaven . „Co je k to-mu t eba? Víno? Nechám p inést víno. P edm ty pro ten-to rituální ob ad pot ebné? Je jich tu tolik, že by se nesta- ili oddat všichni vaši mužové a ženy ani do soudného dne. A tady je soudný den každý den, není-liž pravda?" Rabín Dajem z Lodže p ikývl. „Není to i na tomto posledním míst b h, který ídí naše kroky, kamkoli krá íme, kdekoli stojíme, kdekoli kle íme a kdekoli umíráme?"

zeptal se. „Není snad navzdory všemu všudyp ítomný, neviditelný, nanejvýš spravedlivý?" Kate ina Horovitzová up ela své zraky na starého muže a hledala odpov

na otázku, která v ní svítala, jako už v era, když na ni hled l krej í.

„Naše oddanost k n mu je nekone ná." „Prosila jsem, aby tu sm li být moji lidé,"

ekla náhle Kate ina Horovitzová panu Brenskemu. „Ano, jenže jsem je dal shán t a jsou pa-trn na dezinfekci, s ohledem na jejich p íští ur ení; a my sp cháme, i když ne snad b hvíjak, tedy p ece jen - do jisté míry, abychom nezmeškali další soumrak; a pak, vaše svat-ba je pouze, abych tak ekl, ukázková; to celé se d lá jen pro-to, aby mohly být po ízeny papíry a vaše zapsání do pasu Hermana Cohena." „Je možné, abychom odtemnili okna?" zeptala se Kate ina Horovitzová.

„Ty má nedobrá, ne-moudrá," ekl rabín Dajem z Lodže a zase ji pohladil po vlasech. „Necht j to. "„Nu, k v ci," pobídl p ísn ji pan Brenske.

Sta ec provedl ob ad p ípravy a zpíval, a nikdo jeho 82

zp v m dost dob e nerozum l; také asi proto, že ostatních devatenáct muž s americkými pasy, i pan Herman Co-hen, jakožto dvacátý, byli trochu nervózní; jako by byli mohli spat it i p i zav ených oknech istou plá mezi jed-notlivými ulicemi tábora. Široko daleko se tu rozprostíraly jen sloupy a dráty a unikaly do daleka, ba nedohledna. Sama rampa s kolejemi jako s nit mi ze st íbra a hlíny p i-cházela a odcházela do on ch míst, kam by dosáhlo lidské oko. „Sv dkem budu já a n který ze strážc , je-li to mož-né z hlediska vaší rasy," nabídl se dobrodušn pan Brenske. „Myslím, že mne nikdo nebude podezírat ze zhanobení, když to ud lám jen práv tak formáln jako vy dva a jako ostatní," dodal. „Ty má poslední," p erušil ho sta ec nejas-n . „Jedenkrát sv tlá a tisíckrát pohaslá."

„Kup edu, ku-p edu, i s tímhle se musí n kdy sp chat," ekl znovu pan Brenske pobaven . Sta ec pak promlouval na prastaré sva-tební téma, o svedení, které je skoro vždycky siln jší než síla odolávat mu, a o svazku mezi mužem a ženou, které vede velemoudrý vládce sv ta, jenž svým slovem stvo il vesmír, slunce, m síc a nes íslné hv zdy, a potom o náklonnosti a lásce, v rnosti a oddanosti,

aby Kate ina Horovitzová a Herman Cohen stáli za všech okolností a pom r , za všech událostí a p ípadností u sebe a nikdy se neopoušt li. „Nu, a zpívat se nebude?" vložil se do slov starce pan Brenske. „Tisíckrát pohaslá," opakoval sta ec.

Písn rabína byly spíše poh ební než svatební, ale nikdo nem l chu se ptát pro a pan Rappaport-Lieben zase k i- el, že toho už je dost. „Jsme tu jako skot...!"

Pak stál ra-bín Dajem z Lodže stranou, nevšímaje si pana Rappaporta-Liebena, práv tak jako si ho nevšímal pan Brenske, a zpíval, nechávaje jednu ruku na zatemn ní okna kupé, aby je snad n kdo z p ítomných pán necht l znenadání otev ít násilím, a druhou ve vzduchu žehnal Kate in Horovitzové, která se bála, že rozumí, pro zpíval zp v za mrtvé. „První a poslední," íkal, a „mlha a noc a mlha a ohe ". Vjeho slo-83

v ch rozum la ješt výroku „odpustil jsem", který se n -kolikrát opakoval, a pak práv naopak, „neodpoušt j", a zachv la se. A pak ekl tu v tu, z níž porozum la více, o p ístupu do svatyn a o ob erstvení z pramen edenských. Byla bledá jako falešná nev sta, kterou prve líbal pan Her-man Cohen na rty, jak je to nutné p i židovských svatbách.

„Jdi už, ty náš zp váku, nezdržuj náš odjezd, beztak máme nasp ch," ekl náhle pan Brenske a pokynul, aby se stráže ujaly rabína Dajema z Lodže a p ipravili ho k odchodu. „Netrvalo to tak dlouho, abychom tím ztráceli ješt více. Nuže, zase se rozejdeme."

Sta ec s modrýma kn žskýma o ima, který ve svém v ze ském šatu oddával Kate inu Horovitzovou a Her-mana Cohena, aby mohla být p ipsána na jeho pas, zpí-val stále ješt stoje t sn u nich, než se ho ujal v podpaží strážce zleva a pak zprava; zpíval však bezustání, aniž cokoli k n emu podotkl, jako by to m l

p ímo nakázáno panem Brenskem, takže vznikal dojem, krom té chvíle, kdy hladil Kate inu Horovitzovou po vlasech, jako by to byl lov k už nep í etný. „Budu se za tebe modlit, ove ko," ekl ješt , „jsem pánem v sušárn vlas , ty má krásná, a ty je máš tak lesklé a hebké jako erné hedvábí. Tam jsou mé ostatní ove ky a k nim musím sp chat, protože ony sp chají proti své v li ode mne. První a poslední a poslední a první, jediná, jediná. Neutekou-li mi ony, neute u jim ani já, ani ty, má urostlá, ty má neš astná, ty má p eneš astná." Pan Brenske ho poplácal po bedrech jako kon . P sobilo to podivn , nebylo patrn nic zvláštního na tom, co ud lal, jako by na to už starý muž p ivykl. Šel, práv jak to prve ozna il pan Rappaport-Lieben, jako kus hovádka, tup a bez vlastní v le.

Adjutant p inesl do vagónu panu Brenskemu depeši, z níž plynulo, že je te nutno p ece jen ješt n co zaplatit. Pan Brenske se dlouho beze slova a výmluvn díval. Snad se už doopravdy styd l a zdráhal se to vyjevit. „Musíme být 84

mužní " ekl. „Nap íšt bych osobn už poslal odvolání." Rappaport-Lieben vyk ikl, že si to už nenechá líbit a že ne-má švába na mozku, že celá komedie s rabínem je pro malé d ti a že chce okamžit odjet. „Bu anebo!" val. „Ani st edov cí loupeživí rytí i to ned lali takhle! Ožebra ili jste nás. Co ješt chcete?" „Podezírá nás snad pan Rap-paport-Lieben práv jen z toho?" zeptal se náhle klidn a v cn pan Brenske, jako by mu jeho vlastní slova prve vrátila pocit d stojnosti. „Pon kud se vyznám ve starých d jinách. Vím, co se d lo v Persii, v Porýní i v Podunají, i p i ece Donu. Ba, znám i d jiny lichvy. Nechci tu soudit, kdo byl tehdy vinen, ani metat los, kdo nevinen. Nemohu s vámi však p edevším souhlasit, mám na to pouze jiný ná-zor." Pan Vladimír Arnstein z Od sy a pan Hanuš Adler z Nového Yorku uchopili Rappaporta-Liebena pod paží. „Odkud jde ten kou z komín , to jsou n jaké továrny?" k i el Rappaport-Lieben, a dojem svatby a umírn ných i významných slov pana Brenskeho byl už nadobro poka-žen.

„Pane Rappaporte-Liebene..." Kate ina Horovitzová stála jako viník. Okamžik tu bylo nové nap tí. Nikdo ne-v d l, co mladá žena ud lá nebo co chce ud lat. Ale Her-man Cohen vytáhl plnicí pero a podepsal. Tím bylo možné p ihotovit se znovu k odjezdu, aby byli p ed ve erním še-rem v p ístavu a aby za nového soumraku -

jak práv znovu zd raznil pan Brenske-kone n vypluli. „Papíry budou ho-tovy b hem cesty, nebudeme se tu už zdržovat," ekl pan Brenske ješt navíc a usmál se jako n kdo, kdo má t žší práci, než by se mohlo zdát. „Všechno sp je tém nep e-stajn k bodu, který jsme už ur ili." Potom každý z pán dostal p esné

vyú tování svých výdaj na vlastní výpalné. Vlak opoušt l táborovou rampu se staženými žaluziemi pro zatemn ní. Kate ina Horovitzová vydržela sed t celých osm hodin jízdy naprosto nehnut , aniž se jí pan Herman Cohen p ed strážemi za tu dobu, co sm li sed t spolu, na cokoli zeptal. - Ve er, než se setm lo, p išel pan Bed ich

85

Brenskc a ekl, že m sto, které je omýváno mo em, jak mož-ná slyší oba dva, je hanzovní m sto Hamburk. „Je to staré a slavné n mecké m sto, a vidíte, že naše sliby byly spln ny. Ostatn uvidíte, že budou spln ny do posledního písmenka. A nyní spat íte mo e a..." Nechal strážemi vytáhnout zatemn ní a na molu, jak Kate ina Horovi tzová a pan Herman Cohen vid li, se houpala veliká lo s nápisem

„N mecko". „Nuže, sami shledáváte, že nev ící Tomášové, pokud mezi vámi n jací

byli, se musí cítit zahanbeni." „Lo ," ekl krátce pan Herman Cohen. Atak jako v era krej ího, políbila Kate ina Horovitzová v této chvíli Her-mana Cohena na rty. A tak to bylo e eno ješt dvacetkrát, a pak stokrát a možná tisíckrát, v každém kupé, kde se zdvihly záclony, v mnoha jazycích. „Lo ," „p ístav,"

„mo- e," „cesta," „konec," „za átek". „Škoda, že tu není mat-ka a otec a d d a moje sestry," vydechla Kate ina Horovit-zová dojata a vzrušena jako ješt nikdy.

„Budou práv tak ohromeni, jako jste vy," poznamenal pan Brenske a usmál se tém

vd

n . Díval se jim vždy up en do o í. „Chceme vy ešit všechno v klidu.

Jsem korektní partner v téhle h e. Prosím, svolejte sem ostatní," poru il ješt pan Brenske a dal strážím pokyn. Pan Brenske neza al, dokud sem nevstoupili jeden za druhým, tém

v abeced-ním po ádku, tak, jako když v era p ed soumrakem etl seznam: pan Adler, pan Arnstein, pan Bettleheim, pan Ekstein, pan Gerstl, pan Ginsburg, pan Klarfeld, pan Lan-dau, pan Lówenstein, pan Rauchenberg, pan Raven, pan Rubín, pan Taubenstock, pan Schnurdreher, pan Siretzsky, pan Vaksman, panVarecky, pan Zweig a naposled pan Rap-paport-Lieben, který z stal i nyní ástí t la na chodbi ce; pan Brenske se m l ke slovu teprve te : „Mám k vám po-slední žádost. Možná, zeji tušíte, a protože jste svým zp -sobem výjime né osobnosti, obávám se vašich námitek a snad i protipodmínek, které by mohly ohrozit naši v c t sn p ed zdárným zakon ením; zd raz uji p edem, že 86

je to skute n náš poslední návrh a že za ním stojí naše nej-vyšší místa. V c dosp la k uzav ení. Je to jistá ástka zla-tých frank , nutná k tomu, aby tato lo , kterou vidíte, zvedla kotvy. Možná, že tuto ástku nemáte sami - nikdo také nemá v úmyslu p ipravit vás o více, než byste snesli -ale že ji mají vaši p íbuzní. Víme, že máte vlivné bratry, ženy a mnozí z vás už dosp lé d ti v samostatném postave-ní. Jsem pon kud už unaven, proto omluvte mou stru nost. Za druhé tedy o ekáváme, že napíšete svým p íbuzným venku dopisy, jak jsme s vámi zacházeli. Musím vám íci otev en , že vedoucím lidem docela naho e na tom záleží, jaké to budou dopisy a zda jejich zn ní bude sdostatek vd né. P iznávám

to bez obalu, naše záležitost se chýlí ke konci, nemáme už asu nazbyt. Co nestihneme nyní, nestihneme už nikdy. Proto sleduji jen v ci nezbytn nut-né.

Napište tyto dopisy, které p jdou zvláštní kurýrní poš-tou do vašich zemí, jak sami uznáte za vhodné; ale p i-mlouval bych se za to, abyste je napsali tak, že by se z nich mohla vy íst všechna velkorysost, s jakou jsme s vámi za-cházeli.

Nejde tu o nic než o možnost, kterou máme. Aby i sý kové s nej ern jšími pohledy museli ml et. Samosebou, není možné vás nutit, a ani by to nebylo etické.

O ekává-me, že to ud láte sami. Pohle te, jaká nádherná lo na vás eká!" (Panu Bettleheimovi zvlhly o i; pohled na lo mu proplouval slzami.) „Dívejte se na mo e, které je p i-praveno nést tuto lo k cíli, jaký jste jí vy i my ur ili.

Konec této cesty už není v nedohlednu. Pokud jde o text telegra-m vašim p íbuzným ohledn poslední ástky, je p iložen k list m papíru, který vám stráže rozdají. P imlouvám se za to, abyste zbyte n neotáleli. Tak jako jsou tvrdé a ne-ústupné vaše ú ady, zejména pokud jde o zahrnutí jedné naší významné vojenské osobnosti do kontingentu vým ny, tak jsou — jako v ozv n — neústupná i naše vyšší místa. Proto, prosím pot etí, zapla te a napište."

Každý strážce opravdu podal všem papír a obálku, vždy 87

v jiné barv nebo alespo v odlišném odstínu. „Za nás máte, myslíte si opravdu, že jsme padlí na hlavu?" vyk ikl Rappaport-Lieben, ale pánové Klarfeld a Landau

ho stro-ze ok ikli, takže to pan Brenske mohl p ejít, jako by se nic nestalo.

„M žete se vrátit na svá místa a psát." Všichni psali, krom dvou lidí, a to byl Rappaport-Lieben, který byl bílý jako k ída, a Kate ina Horovitzová, která nem la komu psát, protože všichni její p íbuzní byli už notnou dobu mrtví. V

duchu si p ibližovala obraz rabína Dajema z Lodže, hledala v jeho slovech a nacházela; bylo to tém

v souladu s poznáním nebo tušením Rappaporta-Liebena, který te val ve svém odd lení: „Je to podvod, je to hnus-ný, dryá nický klam; nikdo jakt živ ani špi kou prstu u nohy nevstoupí živ na tuhle lo ; nikdo se ani malí kem, ani nehtem nedotkne mo e a nikdo to nep ežije. Je to zlo- in !

Žaluji... a varuji vás..." Pan Brenske vstoupil do uli -ky, ale odjinud už nep icházel hluk; všechna kupé byla pln zam stnána; všude se psalo; pouze v tomto odd lení sed l a nyní stál - mezi strážemi - neukázn ný p íslušník t chto jedenadvaceti, kte í se prozatím chovali tak vzorn a disciplinovan . „Nenapíšu ani ádku, ani kdybyste ze mne krájeli maso zaživa," vyk ikoval zb laly Rappaport-Lieben a pan Brenske pokynem ukázal strážci, že má ote-v ít dve e ostatních odd lení doko án. Nyní bylo všechno zvláš dob e slyšet; pan Rappaport-Lieben nez ízen val, ale ostatní piln psali, nechávajíce si telegram s krvavou sumou výkupného až nakonec. „Co to tam máte v t ch budovách s komíny," k i el Rappaport-Lieben, „z eho to šlehají plameny ve dne v noci, jaké jsou to podivné to-várny, na jsou ty pece, kam šly ráno ty ml enlivé pr vody?

Kdo to rve na kusy malé d ti? A kdo nás ožebra il, že už nechce naše peníze, ale peníze našich p íbuzných, a pak bude chtít peníze našeho souseda a pak peníze lidí z ve-dlejší ulice a ze všech m st a z celého sv ta? Já už to nemo-hu vid t.

Nechci to vid t! M žete m také zavraždit!"

M li bychom mít p ece jen alespo jedinou možnost ho-vo it s n jakým sm rodatným pánem z Mezinárodního erveného k íže," šeptal najednou pan Oskar Lówenstein.

M li by také oni sami, jak se mi zdá, projevit ur itý zájem, nebo bychom jim to m li p ipomenout... zcela krátce..."

Jeho hlas zn l úzkostn jako nikdy. Kdesi v spodním proudu tohoto hlasu zn la hluboká dot enost, a ješt hloub ji k ivda. Rappaport-Lieben se díval pohledem lov ka, který nenávidí, a znovu val: „Skon ete to hned, na ješt ekáte.

Jakýpak Mezinárodní ervený k íž. Zlaté o i, které ho uvidí. Nev ím. Je to

úkladná a loupežná vražda. Tady už neplatí žádné právo! Tady pla-tí jen smrt..."

Možná, že v jeho evu byla jistá vzneše-nost, ale nikdo z ostatních p íslušník skupiny, krom Ka-te iny Horovitzové, ji v tom nezaslechl.

Pan Brenske nahlédl do n kolika odd lení a stoupl si tak, že Kate ina Horovitzová vid la, jaký ud lal smutný obli- ej. Nevid la však jeho ruku, kterou dal pokyn strážím, aby zakro ily. Stalo se to uprost ed k iku Rappaporta-Lie-bena, že i tato lo je šalba a klam a že se na ni nikdy ne-dostanou, protože jinak by tu vlak tak dlouho nestál, a že nev

í ani tomuto vlaku. Když

Rappaport-Lieben k i el, že zažil jiné N mecko a že doufá, že i po jeho smrti se N -mecko pozvedne a o istí z tohoto smetí a že ti, co mu vlád-nou, jsou zlo inci, ví ka pana Bed icha Brenskeho se s nechutí p iv ela; strážci vytáhli své pistole a Rappa-porta-Liebena zast elili. Nato se rozest elo ticho a pan Brenske ekl Hermanu Cohenovi nahlas, aby to všichni slyšeli: „Lituji, že se to stalo, nedal jsem k tomu ani pat i -ný rozkaz, vid li jste sami, že jsem ani nesta il zakro it, ekal jsem, že se vymluví, byl to snad jenom záchvat. N -kdy to p ichází z p etlaku dojm . Opravdu toho lituji. Máte už dopisy a telegramy?

Rád bych pokro il v naší v ci ke kone nému ešení."

Stráže vynesly mrtvolu Rappaporta-Liebena ven a pak 88

89

bylo slyšet zacvaknutí dve í u posledního vagónu; zpáte ní cestou p inesli strážcové z ejm již p edem p ipravenou studenou hostinu a roznesli ji do jednotlivých odd lení; byl to jakýsi malý banket na železni ní zastávce; rozkrá-jená a rozporcovaná nadívaná holoubata a vybrané kous-ky bílého kachního a krocaního masa, saláty po fran-couzském a n meckém zp sobu, bílé pe ivo a tmavý vo-jenský chléb spolu s jable nými mošty a pivem a bílým mo-selským vínem, paštika z vojenských konzerv, podle toho, na co m l kdo z p ítomných pán práv chu . Holoubata vypa-dala jako pe ené vrány. „Doporu uji, abyste se posílili,"

ekl pan Brenske. „Mám také už hlad." Všichni se s podiv-nou pomalou ochotou

nebo odporem pustili do jídla, ze-jména pánové v zadních kupé, pan Schnurdreher a pan Va e ky, zatímco strážím, jež setrvaly v tšinou na míst , se o ividn sbíhaly sliny. Neupokojoval je ani vzájemný cit, ani pýcha, ani spole ný osud, ani spole né ú ty dal a má dáti, m li náhle jen všeho dost a hlad a žíze . Pan Klarfeld si punti ká sky upravil bílý ln ný ubrousek. Pan Ota Rauchenberg nesn dl ani kousek, ani se nenapil. Tvá ili se, jako by nikoho z nich najednou nic jiného už nezajíma-lo. Mezitím n kdo zvenku zase p ibouchl dve e vlaku. -Pan Brenske sesbíral dopisy a uvedl to starostí o to, aby se obálky nezamastily.

Byly to krásné dopisy, i když snad stru n jší, než o ekával, a napsané rozt esenými prsty. Nechal na ty nejkostrbat jší ješt dodatkem poznamenat, že neuhlazenost písma p ipadá na vrub jedoucího vlaku, což pánové Adler, Schnurdreher a Lówenstein okamžit a -a koliv na sebe navzájem nevid li - tém stejnými pohyby a gesty u inili. Pan Freddy Klarfeld dokonce trval na tom, že sv j list p epíše na isto. „Budeme ekat na odpov va-šich p íbuzných," ekl

te unaven pan Brenske. „Dívejte se zatím na lo a jezte, je to poslední ve e e u nás; doufám, že na této p ístavné koleji nebudeme prozatím nikomu p e-kážet."

Vlajky n mecké íše a Spojených stát , pov šené 90

sestersky vedle sebe na dvou ocelových ty ích m íží u dve í byly náhle, aniž si kdo všiml, kdy se to stalo, staženy na p l žerdi. Stráže z odd lení Kate iny Horovitzové a Hermana Cohena, které odnesly Rappaporta-Liebena a p inesly po-travu se vrátily a sedly si na svá místa. Než bylo vid t, kdo to ie padla v jednom odd lení poznámka, že už jdou cel-níci. Tato poznámka v r zných odstínech prošla všemi odd leními. „Není to opravdu nádherná lo ?" zeptal se pan Brenske Kate iny Horovitzové, které bylo zima a kte-rá si te vyhrnula límec kožichu až nahoru, takže zakryla své hedvábné vlasy, a p isv d ila. „T ebaže neradi pokle-káte p ed lidmi a v cmi," pokra oval pan Brenske, „tahle krásná lo si to opravdu zaslouží." „Velmi krásná. Stále si nedovedu p ipustit, jak nám bude, až budeme sm t má-vat z tamté strany na rozlou enou," podotkl pan Cohen potichu.

Pan Brenske se usmál. „To není špatn e eno."

„Cekáme na celníky?" zeptal se pan Cohen. „Ne, tako-vými mali kostmi vás obt žovat nebudu. Nemáte p ece p ed námi žádné tajnosti. Nebo snad ano?" Odešel, aniž ekl kam a kdy se vrátí. - Hodiny plynuly. „Snad mluví se zá-stupci Mezinárodního erveného k íže," ekl ve svém od-d lení pan Lówenstein, aby to slyšeli vedle, takže to bylo, jako když se v celách p es zdi domlouvají v z ové.

„N kdo z nás by u toho m l být."

ekalo se na telegrafické odpov di a nálada poklesla, protože bankovní konta už byla prohrána.

Šlo te o konta p íbuzných. Lo se tiše houpala; za skly oken se skv la na modrém a šedém mo i jako královna a její název „N mecko" byl výrazn znát na p ídi i na zádi. Na lodi bylo ticho, posádka z ejm ješt nedostala pokyn p ipravit strojovny k innosti. Je áby p ístavu stály v po-zadí, tady v t ch místech bylo molo nejklidn jší; ani to ne-vypadalo, alespo odtud z vlaku, jako by ješt zu ila válka. Bylo p íjemné se dívat a bylo v tom mnoho nevyslovitelné melancholie.

91

Za t i hodiny p išel pan Brenske. „Pošta už dávno ode-šla." A jen o poznání mrzut ji dodal: „Nu, nezdá se, že by vaši blízcí nebo vaše vysoké ú ady ho eli touhou vás spat it. Vým na po této stránce vázne. Podobnou vlažnost jsme p i této akci ostatn už pozorovali ze strany vašich ú edních míst hned na po átku.

Jako by si i u vás spíše než vás samých vážili o poznání více vašich bankovních ú t ... a také n kterých našich vojenských initel ... ale nechci být netaktní... Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá... Nemá-li se den p ed ve erem chválit, nem l by se ani ha-n t... Žádný z t ch pán ovšem ješt sv j konec nevyhrál. Válka a nep átelství se patrn v n kterých ohledech nevy-hýbá ani této akci vým ny; nem že p ece u vašich blíz-kých cit ustoupit p ed obchodem. Nebo snad ano? Zdá se, že i Mezinárodní ervený k íž je tu bezmocný. Také sle na Horovitzová nebyla ješt p ipsána na pas pana Her-mana Cohena. Ale neztrácím nad ji, v tom a v ni em. Vy- ídil jsem už urychlen další eventuality." „Co tím chcete íci?" otázal se Herman Cohen. „Nebudu vám nic tajit. Jsme v této chvíli nuceni zaplatit lo a oželet vše, co bylo k tomuto ú elu vynaloženo. Je to

škoda, ale není to ješt konec. Od íkáme na pokyn našich vyšších míst plavbu, protože ochota druhé strany (nemyslím tím p ímo vás, ale vás se to ovšem p ímo i nep ímo také týká), z stala na bodu mrazu." Stráže na neviditelný pokyn pana Bren-skeho stáhly zatem ovací žaluzie, takže lo zmizela z o í naráz všem, kte í ji dosud p i slovech pana Bed icha Brenskeho sledovali. Kate ina Horovitzová si vzpomn la na Rappaporta-Liebena, ale zárove s tím na rabína Da-jema z Lodže a na krej ího. Už ji nenapadlo kle et. Mo e hu elo, zdálo se nesmírn vzdálené od mola. Teprve pak se jí vybavila celá rodina, od d da, otce a matky až po malou Leu, mnoho drobných útržk d tství. „Co se stane nyní?" zeptal se pan Cohen pomalu. „Znamená to, že jsme byli podvedeni?" Chv l se mu hlas.

92

„Volám k odpov dnosti Mezinárodní ervený k íž," ekl Oskar Lówenstein. „Žádám o tuto možnost." „Byla to lež? Byla to až dosud jen lež?" opakoval pan Cohen. „Ani v nej-menším," odpov d l pan Bed ich Brenske. Díval se mu co nejup en ji do o í.

„Ani v nejmenším, opakuji. Znamená to jen zm nu. Nejsme také sami o sob pány situace, aby-chom mohli p ekonat sv j vlastní stín. O ekávali jsem zkrát-ka od vašich souv rc tolik ochoty, ne-li ušlechtilosti a po-hotovosti, jako tomu bylo u nás au vás. O ú adech nemluv , protože to jsou, abych tak ekl, instituce jaksi neosobní a bylo by pošetilé ekat zde n kdy na soucit a porozum ní. Nuže, tak tomu není. Ti, co jsou na svobod , nemají tolik soudné-ho p itakání k v cem nutnosti jako vy; sytý hladovému nev

í. Ale nevzdáváme se ješt ; i pak - míním

od ekneme-li plavbu - zbývá na poukázaném obnosu ve Švýcarsku tolik pen z, abyste se dostali práv tam a abyste se pak postarali už sami o sebe. Nechal jsem jistou ást pen z voln k dispo-zici. Budeme se muset opravdu už vzdát pé e o vás. Bohužel se to protahuje. A na všech stranách máme jiné starosti. Chápete asi sami, jaké starosti mám na mysli. Bo-jím se jen vaší škodolibosti, na kterou máte možná v této chvíli právo, a proto tyto starosti dopodrobna ani neuvádím.

Nevím také, budu-li moci s vámi až tam, ale vynasnažím se. Chci tuto v c dovést odpov dn a jako estný muž až do konce. Je tedy nutno napsat alespo nové dopisy, v nichž byste podrobn vypsali, kde vás mají vaši lidé ekat. Na-pište, že jde o prodlení n kolika hodin. Nemyslím, že by se v c ješt te prodlužovala.

Pouze hodin. Vydáváme se na cestu hned. Zm ní se pouze trasa a kdoví, k emu je to dob-ré, je-li dnes mo e tak nebezpe né. A pokud jde o zástupce, který v c prost edkuje, hovo il jsem s ním už prve, když jsem byl venku. Myslím, že nedosahuje svou mocí tak dale-ko, abychom ho p ece ovali." Není prost tak vlivný, jak bychom si p áli. „Co to má znamenat?" zeptal se znovu a ješt tišeji Herman Cohen. „Jak jsem už vysv tlil,"

93

odpov d l pan Brenske. „Jsou zde mezi námi n kte í jednotlivci," namítl Herman Cohen, „kte í se už zdrá-hají v

it." Pan Brenske se zamyslel, zaváhal a kone n roz-hodn ekl: „Je to pak jejich a ne naše chyba." „Pro jste za-st elili pana Rappaporta-Liebena?" zeptal se najednou Freddy Klarfeld. „Jsme p ece zajatci, vše bylo tak sv do-mit vedeno, listiny, peníze, pan Rappaport-Lieben vám bude chyb t do po tu." „Ano, bude nám chyb t do po tu," p ipustil pan Brenske.

„Nem lo se to stát a já to p izná-vám a snažím se to i vysv tlit; n které stráže jsou ned -tkliv jší na svou rasu a na pokyny našich v d ích vedou-cích než snad asto sami tito vedoucí. Všichni soukmenovci zkrátka nemají v krvi právo královské milosti a sílu anebo schopnost snášet a odpoušt t urážky íše. Tomu se není co divit. Jsou to jen prostí lidé. Hrubé násilí je nám cizí, ale jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. Mohu toho litovat, nemohu to však m nit. Je válka a pokládejte pana Rappa-porta-Liebena za vále nou ob

. Mohl p ece za

okolností, jimiž procházíme bez vzájemné viny, dostat i tyf nebo spálu i, dejme tomu, zán t ledvin, mohl šlápnout na nevybuch-lou minu, být zasažen st epinou, mohl se nalokat otrav-ného plynu. Zmi oval jsem se p ece i o tom. Musí se po- ítat s ob

mi na naší i na vaší stran ."

Za chvíli byly dopisy napsány. „Dojdou v as?" zeptal se Herman Cohen. „Chci v to doufat, m žete mi v

it," odpov d l pan Brenske. „Jsme ve vašich rukou a o ekává-me, že splníte, co jste slíbili a co jsme zaplatili." „Ovšem, ovšem,"

ekl zamyšlen pan Brenske. „Myslím, že na této zemi nežije, chci íci, že byste možná mezi poledníky a rov-nob žkami glóbu nenašel jediného lov ka, který by to mohl vyvrátit. Stane se všechno, jak jsme ekli. Kone né ešení už je na dosah

ruky. Sami se p esv d íte. Vaše staros-ti sho í jako seno. Ze zkušenosti mohu osobn dosv d it, že lidé asto nev

í n kterým v cem, které se jich

nejbytost-n ji týkají, dokud se o nich nep esv d í práv na vlastní 94

k ži. Je to velmi zajímavé, opravdu. Ale to už jsem v této chvíli zase odbo il a každého p edevším zajímá jeho vlastní záležitost. Nesmíme se dát deprimovat.

Chceme odepsat navzájem likvidace této vým ny z našich položek co nej-spolehliv ji. Musíte poslouchat. Než budeme na míst , které vás všechny uspokojí a proti n muž, doufám, nemáte námitek, chci vynaložit nejlepší ze svých schopností, abych tuto cestu pro každého z vás u inil snesitelnou. Jsem si jist, že už nebudete protestovat, dovedu-li vás ke konci. Bez kázn by se to však jen ztížilo." „Co se stane s panem Rappaportem-Liebenem?" zeptal se pan Leo Rubín.

„Pokud jde o Rap-paporta-Liebena, jakkoli toho lituji, musím íci totéž, co jsem ekl už o vaší svatb se sle nou Horovitzovou," po-znamenal pan Brenske.

„P edpisy v naší íši zkrátka nedo-volují poh bít Rappaporta-Liebena v této p d ; i proto -nejenom kv li dezinfekci - se musíme zase zastavit cestou do Švýcar v n kterém tábo e; není to ostatn takový kus trati, jak by se mohlo na první pohled zdát; mám na mysli ten nejbližší; a nebude-li ú elné nebo možné stavit se v nej-bližším, vrátíme se do našeho mate ského tábora; museli bychom tam zajet tak jako tak, i kdyby nebylo Rappapor-ta-Liebena, kv li dezinfekci, kterou na izují švýcarské ú ady a o níž jsem se už prve zmínil (a tak to vezmeme už jedním vrzem obojí). Jsme závislí i na tom. Švýcarsko nepat í k íši. Nu, ale nejd íve bude Rappaport-Lieben ádn poh ben, abyste byli klidní; sám se mu postarám o vhodný poh eb. Jednou budou mít možná tito zem elí práv takové podmínky jako neznámí vojíni. Položíme sem k výro í tohoto dne kv tiny. Nu, a to je zatím vše; peníze už nebudeme chtít; všechno už je zaplaceno a vyrovnáno.

Pánové, doufám, že nebudete ztrácet trp livost. Prosím vás o to a p imlouvám se za to. Než mine noc, budeme možná už ve Švýcarsku. Záleží to i na vás." Pak se pan Brenske odebral ven, vrátil se a ekl: „Vaši situaci by uleh- ilo, kdybyste napsali ješt další dopisy. Jednak vám ub -

95

hne cesta a jednak si tím nakloníte naše nad ízené, které nete nost vašich p íbuzných a ú ad ohledn lodi zna n zamrzela. A zbytek asu prosp te, a jste na míst erství a sv ží. Má n kdo hlad, žíze nebo pot ebu léka ského ošet ení?"

Vlak stál i pak ješt hodnou chvíli bez hnutí na ramp ; potom k n mu p ipojili jinou lokomotivu; z toho, co bylo slyšet, z ejm parní. To p ipomn lo Kate in Horovitzové erný dým v místech, kam se vracela, když se kone n do-stali do pohybu a jeli dlouhých sedm hodin bez jediného zastavení, hlídáni každý ve zvláštním oddílu.

INa MÍST MATE SKÉHO TÁBORA se pan Bed ich Brenske omluvil, zmizel v n mecké správní budov a vyšel po notné chvíli oble en do nové šedozelené uniformy s ap-kou. Byl erstv oholen a snad i vykoupán. Shromáždili se všichni p ed podzemní svlékárnou na malém prostranství, ohrani eném dvojími d ev nými dve mi a samoz ejm kolem dokola ostnatými dráty. Byly to velmi pevné dve e. Pan Brenske ekl: „Abychom vás po lh t , kterou jsme již telegrafovali na místo, mohli vym nit za naše zajatce -a doufáme, že to budou práv ti, které chceme a na kterých nám zalezl - musíme vás, jak již víte, znovu dezinfikovat. Odpadá o kování proti tyfu a erným neštovicím, protože jste nebyli zajati v poli, nýbrž v zázemí, a proto zde jsou jiné p edpisy. Nevylu uji ovšem, že vás pozd ji budou o -kovat sami Švýca i, kte í jsou v této v ci velmi úzkostliví, a že budete muset strávit pár hodin v tam jší karantén . Dezinfekce vašich od v a koupání však je nutné už tady. Není to ovšem nic tak strašného a hovo ím o tom hlavn

96

kv li po ádku a aby mi nikdo nemohl vytýkat, že jsem za-nedbal n co, co jsem mohl u init pro zdar v ci a co mi ne-d lalo žádnou zvláštní potíž. Za t mi druhými dve mi, jak sami vidíte, je svlékárna. Ned láme s ni ím zbyte né taj-nosti. Bohužel, není tu odd lení pro ženy. To jsem nesta il v té rychlosti za ídit. Ani bych na to už nikoho nesehnal. Také východ je druhou stranou. Ale to jsou, s ohledem na válku, jen lapálie. Není to - vidíte sami - žádná zvláštní

architektura. Je to tu velmi jednoduché. Je t eba respek-tovat polní podmínky.

Pánové, prokázali jste -jak tu sto-jíte - zatím vzornou káze a nemusíte se za nic styd t. M l jsem už co d lat s množstvím vašich lidí a p ál bych jim váš rozhled a vaši trp livost. Tato trp livost byla, je a bude i nadále základní podmínkou zdaru této v ci. Nehle te na jisté nepohodlí, o to vás osobn prosím.

Toto je místo, které -jak p ipouštím a zárove zd raz uji - neoplývá ani pro nás zbyte ným p epychem. A ješt chci podotknout: jsme zase p echodn na p d tábora; z toho d vodu je nutné -pro nás i pro vás - naprosto nezbytn zachovávat všechna na ízení, protože p edpisy jsou svaté. Poslouchejte proto, co vám te eknu. Svle te si boty, zapamatujte si íslo v -šáku, a až se vrátíte chodbou z druhé strany, stoupn te si už bez íkání každý zase ke svým v cem; aby nedošlo k ne-srovnalostem, které by nás pozd ji zdržovaly, odevzdejte cestovní pasy, peníze a cenné p edm ty do p ipravených sk ín k na lavicích pod v šáky; po koupeli je dostanete od p ítomných stráží zp t. S personálem z místních služeb, prosím, o ni em nehovo te." Pan Brenske se mali ko roz-kro il a suše zakašlal.

„Dal jsem p ipravit pro pozd jší dobu studenou mísu, aby nás už nic ani v nejmenším nezdržova-lo. Práv jsem se také dov d l, že s námi pojede už odtud celou cestu švýcarský léka , v jedné osob sou asn guver-nér Mezinárodního erveného k íže. Letoun s tímto dok-torem zrovna p istává na zdejším letišti."

Nemohl se dívat všem p ítomným pán m najednou up en do o í, ale d lal, 97

co mohl. Stráže byly stejn hust rozestav ny kolem doko-la jako p edtím v synagóze. Ale na to už byli všichni zvyklí a tak si toho nikdo valn nevšímal.

Svým zp sobem se tato podzemní svlékárna a koupelna podobala synagóze, kde p edtím byli; a to napadlo shodou okolností zárove pana Cohena i pana Rauchenberga, který bez brýlí špatn vid l. Bylo to možná i pronikavostí pohledu pana Brenske-ho, který si to také myslel a z ejm neztrácel trp livost a zájem, jakkoli se jeho poslání s nimi protahovalo a také zaplétalo. Snad se t šil, jak si v dob jejich cesty odpo ine. Teprve te si všimli, že za zdí podzemní svlékárny zvenku, za et zem stráží v žabích uniformách, stála skupina muž ve v ze ských mundúrech; v jedné chvíli se Hermanu Cohenovi dokonce zdálo, že tam spat il i krej ího. Pan Brenske, rozkro en te ješt o poznání víc, jako by ekal, až se za nou ídit jeho pokyny, nasadil vážn jší a trochu nakyslý výraz, snad proto, že se ješt nikdo nem l k inu.

„Je opravdu t eba podstoupit tuto dezinfekci?" zeptá) se pan Herman Cohen.

„ íkal jste, že ráno budeme ve Švý-carsku." „Ješt je p ece ráno, není více než sedm hodin. Švýcarsko je odtud o n co blíže než Hamburk. Bude to zajisté ješt ráno, až se vydáme na cestu. Co nejd íve pak budeme na míst . ím d íve za neme, tím d íve také skon- íme. Opakuji, že to záleží na tom, jak budete ukázn ni práv te . Nelze v této dob rajtovat na mali kostech; ekl jsem ráno a te je ráno," hn val se mírným hlasem pan Brenske. Jeho slova te zn la, jako by je usekával; asi tak p sobil proto, že byl v uniform . Mluvil velmi suše, jako by tím vším trp l. M li by možná mít taky trochu slitování s ním, íkaly jeho pronikavé o i, nebyl p ece také ze železa*

„Nesmíte donekone na natahovat na sk ipec mou dobrou v li a trp livost," ekl.

„Ani já si tak s vámi nepo ínám.. S našimi zajatci se jist nikdo nemazlí.

Musíte se vykoupat,, to jsme nevymysleli my, ale ti, kte í vás o ekávají. Z té duše ne íkám rád nikomu - tím mén vám - že n co musí. Vím, 98

že lidé vašeho druhu dávají p ednost svobodn uváženému rozhodování. Trochu hygieny ovšem nikdy neškodí a já sám, jako docela první ze všeho, co jsem u inil, když jsme se sem vrátili, bylo, že jsem šel do ubytovny a vzal teplou vanovou a sprchovou koupel. Nev

íte, jak to lov ka osv -ží. N kdy m že být

taková koupel to jediné, co nám zbývá. Nu, o tom už dost... Necháme patrn mezitím také trochu p ežehlit vaše od vy, nehodí se, abyste jeli tak poma káni.

Nyní odejdu vy ídit vaše poslední v ci. Zatím se dejte do po ádku tak, jak si to p edstavuji. Nebu te jako neposluš-né d ti. Jde p ece o váš život, ne o m j."

Nato se pan Brens-ke obrátil a opravdu odešel, aniž dodal jediné slovo. Pan Lówenstein ani ne ekl, že by rád vid l na vlastní o i n -jakého nezú astn ného prost edníka. Jaksi se to už neho-dilo. Vid li odchod pana Brenskeho a všimli si, že sem zá-rove z druhé strany p ichází ješt n kolik voják . Mužové ve

v ze ských mundúrech p išli na pokyn prvního d stoj-níka blíž a rozdali všem mýdlo. Kate ina Horovitzová je dostala shodou okolností od krej ího, který m l o i jako popel, ješt výrazn ji šedé a kalné. „Stále se scházíme," ekla. „Ano,"

kývl krej í. „Každý si odpyká svou odm -nu." Nepadlo už ani písmeno, a to ani z jedné , ani z druhé strany. Všech devatenáct pán náhle ztratilo ze z etele, že tu nikdo není sám. Za ali se bez dalších pobídek svlékat, jako by náhle p estali brát ohled na Kate inu Horovitzovou, která byla p ece žena. Snad to zp sobilo mýdlo, které dostali, prost edí podzemní svlékárny a e pana Bed icha Brenskeho, slib, že je bude po celou cestu doprovázet švý-carský doktor, a možná i nejistota, která se jich zmocnila, když pan Brenske domluvil a odešel, protože si tak trochu zvykli na jeho p ítomnost a v jeho nep ítomnosti jaksi osi- eli, a rovn ž i umývárna sama a mnoho stráží a cizí po-ru ík, a v neposlední ad i to, že cht li mít všechno už za sebou. Ale Kate ina Horovitzová se nesvlékala.

Podzemní svlékárna byla podobna garáži, s mírným 99

betonovým svahem, kam bezd

n sestoupili, aby se do-stali k lavicím a v šák m s ísly. Muži v pruhovaných ša-tech zase zmizeli u zdi vzadu a blíže se dostaly stráže. Nyní je vyst ídali ti v syt jší zeleni a s nimi se držel v pop edí první d stojník v hodnosti poru íka. Byly to vesm s nevý-razné tvá e, a kdyby cht l n kdo najít, co na nich bylo ná-padné, musel by zd raznit hlavn tento rys. Také jejich stejnokroje páchly naftalínem a buni inou a nepopsatelnou p íchutí pasty na boty. Ale byli vzorn upraveni; jejich výstroj a výzbroj, až na otev ená pouzdra s pažbami pistolí, byly v nejlepším po ádku. P sobili napohled, jako by byli na vycházce. Možná také, že mnozí z nich tu skute n byli jen na vycházce.

Poru ík si hvízdal potichu jakýsi n mecký pochod; zastupoval asi p echodn pana Brenskeho, který šel z ejm zpe etit jejich v c.

Když se držitelé amerických pas svlékali z posledních v cí, odkrývajících jejich bílou nahotu p ece jen znaven a pomalu, pobídl je poru ík hlomozným, hrubým hlasem:

„Svlékat, panstvo, rychleji, aby se koupel nezdržovala a aby nám voda nevychladla. Nechcete p ece nastydnout. Všechno už je za tou nízkou zdí a za dve mi p ed námi p ipraveno, zbývá jen za ít." A dodal ješt drsn ji, než asi cht l: „Nu, pánové, tady neplatí pro nikoho žádná pri-vilegia, pokud jde o rychlost. Mladí, sta í, ženy, d ti, vše-chno se musí svlékat honem. Za vámi p ijdou další. Jak by k tomu p išli, aby se kv li vám nedostali v as na adu."

Bylo znát, že je to e , kterou už m l astokrát, protože tu p ece žádné d ti nebyly. Ale zatímco pan Brenske vždycky jen domlouval, zap sobil tu vhodn a ú inn trochu ost ej-ší tón, i když první d stojník zárove poznamenal, že privilegia na n ekají snad až n kde ve švýcarských Al-pách, ale tady že se musí držet krok s vojenskými ády. -O-statní, co sem p išli v syt zelených uniformách, se tomu za-chechtali. To poru íka patrn povzbudilo, aby se zasmál sám ješt mnohem hlasit ji než oni. „Pasy si dejte taky do 100

t ch nedobytných pokladen, však se s tím papírovým krámem ve Švýcarsku zase sejdete." Všichni svle ení pánové se asi necht li zbavit cestovních pr kaz , jak si už kdekdo ze strážc všiml; ale bylo p ece z ejmé, že do koupele šije vzít nemohou a zeje budou muset nakonec odložit. Nejdéle, jak se také dalo ekat, otálel pan Valter Taubenstock. „Nu, jste mi ale cháska rozmazlená," ekl zase poru ík. „Vás bych tak cht l dostat na starost; vycvi il bych si vás jinak.

Zacházeli s vámi p íliš v rukavi kách? Do ista vás tím zka-zili. Ve Švýcarsku se už nepolepšíte. Co nedohoníte tady, nedohoníte už nikde." Vždycky, když vyslovil první d -stojník slovo „Švýcarsko", zhoupl se v kolenou zp edu do-zadu a zp t a zachechtal se, jako by sám tomuto slovu tolik nev il.

Kate ina Horovitzová se dívala, jak všech devatenáct muž , v etn Hermana Cohena, postupn naplnilo sk í -ky ze všeho nejd íve tím, že do nich na dno opatrn uložili cestovní pasy s americkými razítky; ted ukládali na n , povzbuzeni jeden druhým, hodinky, jehlice do kravat a zla-té manžetové knoflí ky, i brýle, až zakryli desky; naposledy to ud lal pan Valter Taubenstock; vid la, jak stahovali ze svých prst jeden po druhém své snubní a jiné prsteny, emuž se muži v uniformách v jednom kuse pochechtávali. Pan Freddy Klarfeld uložil každou mali kost úhledn na své místo, byla radost se dívat, jak

si po ínal sv domit , jako by po ádek v jeho v cech znamenal víc, než opravdu znamenal. P íslušníci zvláštního komanda, zam stnaného v podzemní svlékáme, stáli p ipraveni nepohnut u zadní zdi, možná aby podali skupin v koupeli ru níky a byli jim po v li radou a pomocí. Mezi nimi byl i krej í. Pan Cohen se tedy prve nespletl. Byli tiší jako p na. Uniformovaní -tak jako v z ové - se také koukali dost zhusta po vycpáv-kách, ale tomu už Kate ina Horovitzová nerozum la. Ji-nak sejí zdálo, že rozumí všemu. Nedotkl sejí pomalý sp ch spolujdoucích muž , i když ho místy trochu p edstírali.

101

Rozhlížela se kolem, ale nesvlékala se ani nyní. Zkoumala po et sv dk , kte í ekali, až za ne, p edevším prvního d stojníka, který opravdu zastupoval pana Bed icha Brens-keho. Lámala si hlavu, jaká je tu úloha krej ího, a vzpo-mn la si na to, jak jí vmetl pan Brenske do o í, že už jeden vzkaz poslala, a jak se krej í poplašil a nahrbil. Devatenáct p íslušník skupiny však polekáno k ikem a smíchem od-kládalo už docela poslední prádlo kus po kuse, až se od nich pooto ila, aby je nevid la. „Tady se nikdo za to, jak se na-rodil, nestydí,"

ekl zase poru ík s drsným hlasem. ,,A p ed námi už v bec ne. Kdybyste vid li, jakou p ehlídku nahot my tu už vid li!" Strážcové se znovu zachechtali; na tuhle zábavu ekali celou dobu, co Pullmanovy vozy s ame-rickou skupinou jezdily sem a tam a co tihle pánové pro-hlíželi krásnou, erstv nalakovanou lo a psali piln dopisy, když už nemohli zvyšovat ze svého konta konto pro nad- ízené pana Brenskeho a pro n ho samého. „Ale holubi ko, snad se p ed námi doopravdy nestydíš?" zeptal se mladší dozorce, který stál za prvním d stojníkem. Myslel to asi vážn , i když se mu ti druzí vysmáli, a poru ík p edevším. „Nu, má pravdu,"

povzbudil ho druhý strážce vp edu; „jakýpak stud, jakápak hanba za to, jak jsem se narodil." „Ustup, ty holobrádku," ok ikl mladšího dozorce v unifor-m první d stojník. Byl to poru ík Horst Schillinger, které-mu dal pan Brenske instrukce, když se šel prve p evléknout, a jemuž n kdy, tak jako ú ady správní moci výkonné, ode-vzdával n které své post ehy, poznání a rady. Bylo mu asi ty icet let a vypadal jako zabiják. „Dávej pozor, jak se po-bízí takové neposlušné ovce," ekl a k ikl: „Kalhoty dol ," pánové, dali, dali!" To byla všem srozumitelná n mecká p ezdívka pro slovo rychle. A vzáp tí stálo všech devatenáct muž nahých. Drželi si ruce vp edu, jako by jimi cht -li nahradit fíkový list, a také proto, že jim doopravdy byla zima. Ozval se uznalý chechtot. Kate ina Horovitzová trochu zrudla, ale sklopila toliko o i; nic z toho, co se d lo,

102

neslyšela a nevid la. Nebyli to už muži v n jakém p enese-ném smyslu toho slova, jak si to dosud vykládala; nedívala se tak dokonce ani na jedny z t ch t í skupin - na ty nahé, na ty ve stejnokrojích a na muže s v ze ským šatem. Stud, který cítila, byl jiného druhu a obracel se proti ní samé. Snad se docela zapomn la svlékat, když p emýšlela v jed-nom kuse o tom, co se s nimi d lo v posledních hodinách, ale vypadala vzpurn , v kožichu, když ostatní už byli nazí nebo upjatí v p ísných od vech. Vydržela by možná takto zamyšlen probírat léta svého a nejen svého života dost dlouho, ale p ece jen byla vytržena a stud, který ji naplnil, dostával jiný výraz. Poru ík Schillinger se postavil p ed ni a houkl: „Nu, a na tebe, ty krásko z Jericha, to neplatí?"

A pak se zeptal: „Kdepak ty tvoje p enáramné nožky tan- ily, jak jsme tu o tom už slyšeli? No, pov z nám to, nebo alespo ukaž." Možná, že i v té chvíli byla ješt tvá Kate- iny Horovitzové zpola d tská, ale kdo um l íst v lidských o ích, našel tu zralé poznání. ekala, co první d stojník ješt ekne; opravdu nelenil. „Nu, dali, dali, dol s t mi krásnými had íky," pobídl ji, „všechno, co máš na t le, beztak pochází tady odtud; a co máš pod tím, s tím se asi také sejdeš naposled tady; nemusíš s tím d lat tolik cavyk ."

A nedívaje se na její o i, svítící nejen poznáním, nýbrž i ne-návistí, vysv tlil se smíchem: „My jsme p ece všichni kolem tebe, jak tu civíme a ztrácíme sv j drahocenný as, na výši situace a všechno samosebou víme, ledaskde jsme už byli a všelicos vid li. Na švýcarské p d už na tebe ekají, to je fakt, nejspíš na vysokých kopcích, kde je vzdoušek první t ídy, ale cht jí t mít istou jako lilii; a to už se bez koupání neobejde." P i posledních slovech lítostiv zvážn l. Pokro il k ní blíž a d lal, jako zejí chce pomoci s kožichem. Ale v té

chvíli Kate ina Horovitzová za ala sama, snad aby se jí poru ík nedotkl.

Spustila kožich po ramenech a zádech dol , rozhlédla se svlékárnou, a protože v šák s háky byl trochu z ruky, nechala ho spadnout na zem. Poru ík 103

Schillinger ji pozoroval, jak nazna ila, že hodlá pokra ovat, a bezd n

ustoupil, aby vid li i druzí. První, eho cht la dosáhnout, se jí tedy poda ilo.

P ejela prsty po knoflících bl zky a sukn . Zm ila si ho p itom pohrdav a

nebylo v tom už ani zbla d tské umín nosti. A pak p elétla pohledem muže v uniformách p ed sebou a ani mžikem oka se netkla t ch ve v ze ském a nahých.

Její o i s nádechem staré m di zá ily unaveným vzdorem. Nem la už strach z toho, co prv-ní d stojník íkal, a nev

ila tomu ani v nejmenším, anebo p ece ješt

m la strach, ale dokázala ho poprvé za celý sv j život potla it. Vysmívala se v duchu svému pohledu na krás-nou velkou lod s názvem „N mecko". Vydržela se na její pevnou ocelovou p í dívat snad ze všech nejdéle. Nechali je dívat se, myslela si te , stálo jim za to, d lat si takové vý-lohy, jen proto, aby dostali do svých kapes mnohem více. Vytanuly jí p ed c ima sumy zlatých frank . Nebyla v nich žádná hodnota, kterou by byla schopna ocenit. Možná, že n -který z t ch nahých muž po jejím boku, hledících sem s vý- itkami, že snad zdržuje, ješt n co nev d l; ale ona už v -d la - všechno, nebo tém všechno. Myslela na

blízkost krej- ího. U toho se také v duchu zastavila. Pat ila sem, nebylo vy-hnutí, všude byl tábor. M la svou rasu a sv j p vod a s tím nebylo kam utéci.

Najednou zapochybovala, zda mimo prostor tohoto tábora ješt existuje v bec n jaký jiný sv t. Její prsty se bezd

n odpoutaly od knoflík na bl zce a na

sukni; bylo všem z ejmé, že se p estala nadobro svlékat, jestliže m l být po átkem odložený kožich. Všichni muži v uniformách byli dob e, ba d kladn oble eni a nemohlo je prochladit jako nahé, kte í se choulili k sob . Už nebylo rozdílu mezi nimi jakožto držiteli cizích cestovních pas a t mi na druhém konci podzemní umývárny v pruhova-ných šatech typu zebra. Pánové Landau a Klarfeld si pro-hlíželi v rozpacích své bílé p nové mýdlo, které vypadalo jako krabi ka od zápalek. Freddy Klarfeld si všt poval do pam ti tovární íslo na boku p nového kousku, jako by

104

to byla tak trochu i obchodní záležitost, a uvažoval, že je to velmi laciné mýdlo. Kate ina Horovitzová tušila, že dlou-ho už své šaty na sob neuchrání, a uhnula pohledem k ze-mi. Poru ík Horst Schillinger ješt okamžik otálel, ale po-vzbuzen tím, že sklopila o i, najednou za val: „Tak co je?" což v n m in zn lo nepom rn lépe, jako když se pohání dobytek: „Was ist denn los!" Nebylo to však t eba p ekládat jako potom mnohé z toho, co vzáp tí p išlo, a pana Her-mana Cohena to našt stí ani nenapadlo. Zapomn l snad docela už i na ú et dal a má dáti, uložený u pana Bed icha Brenskeho, a možná docela na všechno. Jeho m kké bílé ruce se zachv ly, zk íženy jedna p es druhou, a nakazily tím osmnáct zbývajících pán .

Kate ina Horovitzová pocítila ochablost, která p ichá-zela na toto vedlejší lidské klubko, mrznoucí v nep kném podzimu. Nestyd la se, jak i te mínili mužové ve stejno-krojích. To, pro najednou otálela se svlékáním, m lo na-prosto jinou p í inu. Vid la vše, co p išlo v t chto hodinách, a zapomn la na to, co m lo p ijít v budoucích letech. Už nebyla budoucí léta. Jen slepý mohl ješt myslet, že je na-d je. Na okamžik si vybavila v duchu velkou, napohled nepotopitelnou ernou lo „N mecko" o hu ení mo e a rachot kol Pullmanových voz o spoje kolejnic. Ud lala krok do strany, aby nespadla, kdyby do ní Horst Schillinger nebo n kdo druhý dloubl hlavní pistole, a vybavila si i hlas pana Bed icha Brenskeho. „Svléci," ekl te poru ík Schil-linger, „za alas tak slibn , co nás tu najednou všechny zdržuješ? Mýdlo máš? Máš. íslo v šáku jsme ti pov d li? Pov d li. Co bylo na nás, to jsme ti už dali, te tedy po-spíchej, abys nám to oplatila, a nezdržuj !" A aby dodal d ra-zu svým slov m, p iložil horní ást dlan k pažb pistole. Dí-vala se na tento pohyb už opravdu beze strachu, p ipravena i na to. „Pas máš?" zeptal se Horst Schillinger dvojsmysln a ostatní pochopili a smáli se hlu n . Zn lo to o to pikant-n ji, o urostlejší se zdála na pozadí ošum lé stavby. Poru-105

ík Schillinger se zatvá il vážn ji; zostra k ikl: „Svlékat, svlékat, nezdržovat, d lat, nehloubat, soust edit se na to, co se porou í a co se sluší.

Ješt jsi v N mecku. Nu, dali, dali, dali!" A vid l, že jeho rozkazu bude te uposlechnuto. Spokojen vycenil zuby. Tém

vždycky všichni uposlechli. Kate ina

Horovitzová za ala podvazkem. („Pánové," ekl pozd ji d stojník Brenske et poru íka Schillingera, „jestliže p edpokládáme, že povahy našich nep átel jsou hradba, na kterou úto íme, abychom ji rozprášili na po-pel - pak musíme p edpokládat, že má i své slabiny, a zá-rove to zase v as pop ít, abychom neochabovali. Hledá-me-li pro to p íklady, pokud v bec n jaké jsou, pak mohu pro srovnání zdi a díry v ní uvést zapomenutá dví ka v o-pevn ní kdysi hlavního m sta sv ta, v dobách, kdy bylo dobyto, a zárove zas m sta, na nichž si dobyvatelé vy-lámali zuby." Pan Brenske cítil, kolik života vdechla této v t zkušenost, jakou m l málokdo p ed ním. Vychutná-val její mnohovýznamnost a dále už nehovo il, t ebaže v jiných p ípadech nelitoval slov.) Kate ina Horovitzová, k níž se te upjala pozornost všech, si vyhrnula sukni a u-kázala bílou a hladkou nohu shora od stehna až dol p es koleno a lýtko ke kotník m. Vyzula st evíc a nechala ho padnout ke kožichu. Horst Schillinger bezd n polkl, aniž

tušil, že se tak d lo mnoha n meckým muž m, kte í ji m li na starost nebo kte í v uplynulých dvaceti ty ech hodi-nách p išli do její blízkosti. Nemusel myslet ani na ženy, které už m l, ani na svou Hildegard, protože to vše bylo docela jiné. A polkl proti své v li podruhé, mlsn , závistiv i uznale. Byl upoután a neskrýval to p ed žádnou skupinou zdejších muž . Kate ina Horovitzová se už nenechala dále pobízet. M la výraz lov ka, který své okolí p estává vní-mat. S

rozmyslem, jehož zdroje i vysv tlení spo ívaly n -kde uvnit jí samé, odkládala kus, který jí byl v takovém sp chu nedávno ušit, cestovní sukni na p t knoflík , a pak ernou hedvábnou bl zu, aniž své v ci odnášela jednotliv 106

na v šák; nechala je padat. Nikdo ji už také k ikem nepo-bízel. „Nu, holobrádku," ekl poru ík Schillinger ochrap-t lým hlasem svému mladšímu zástupci, „pohled na dílo samého židovského pánaboha." Vojáci si na okamžik odmysleli všechno, ím ji pohan l a p edem zneuctil její p vod. Teprve ted ji cht l poru ík Schillinger p im t k to-mu, aby shodila i to poslední; jeho rty zvlhly, jako by pil. Najednou sprost zaklel. „ eho se bojíš, ty Carmen ze ži-d ?!" A pro ekl ješt n co horšího, co p ivedlo i muže v hlou ku za pokraj poznání. Byla to propast, ke které se blížili zdaleka, ale jejíž obrysy se do jisté vzdálenosti mohly p izp sobovat jejich p áním. Bylo uhn teno mnoho slov do tvaru, který to usnadnil, a bylo na to vynaloženo mnohé úsilí, z n hož by bylo lze usuzovat opak. K této propasti je vezly dobyt í vagóny, ú ty má dát a dal, i Pullmanovy vozy, zn l tu zvuk bankovních kupón , houpala se tu velká lo a padala slova, že život lze koupit a smrt uplatit — nyní se chystala vzít na sebe podobu koupele a prázdných sprch. Už nebylo tak snadné íkat si, že i za okrajem propasti je jezero, po n mž je možno ješt plavat, má-li pár vyvolených sílu a možnosti; byla to jen a jen jáma a vid li ji zblízka. Pan Leo Rubín se za al modlit. Pan Rauchenberg p i-mhou il o i, pan Cohen ulp l pohledem na dív í hlav , na jejím pohledu, který byl p ísný i lhostejný jako ješt nikdy. Tonul v hloubce zelen a hn di jejích zrak . Byla to obrov-ská hloubka. Poru ík Schillinger hrub zaklel. Byly to nej-horší kletby, jaké kdy Kate ina Horovitzová slyšela, a skon- ily rozkazem: „Dol s tím hadrem! Zatan íš nám, jak si budeme p át!" Bylo by možné uvád t více, ale není to t eba. Uvolnila nejprve nejsvrchn jší knoflí ek, pak pro-st ední. „Nic si z toho ned lej," povzbudil ji Horst Schillin-ger naposled. „Na tomhle koupališti se opaluje nahá každá slušná ženská." To vzbudilo zatím nejsiln jší smích. Jen proto asi dodal spíše k nim než k ní samé: „P j ujte si prádlo u nás, se zárukou. Naše zna ka." Musela se zaklo-107

nit trochu dozadu, aby tam dosáhla; ohnula ruku prudce v lokti a najednou strhla b lostný, jemn prošívaný kus prádla a ude ila p ezkou na druhém konci Horsta Schillin-gera mezi o i. Bylo to nenadálé ve chvíli, kdy se nejsrde -n ji smál; oslepila ho i p ekvapením, krom bolesti, pro-tože touto svlékárnou prošlo už tisíce a statisíce lidí posluš-ných jako ovce, a nikdy se nic podobného nestalo.

Po-ru ík Schillinger se nezmohl ani na údiv ani na odpor. Nebyl na tento úder

zdaleka p ipraven; oslepenýma o ima, plnýma slz, vzdálen pocítil, jak Kate ina Ho-rovitzová vytrhla z jeho otev eného pouzdra pistoli. Když sem dohmátl rukama, byla už zbra venku a vyst elila mu do b icha; svalil se k zemi s vl ím zavytím.

Jeho zástupce, kterého prve nazval holobrádkem, sem ducha-p ítomn sko il. Nebo n me tí vojáci byli vždycky ve-deni v duchu t sného kamarádství a tuto mravní vlast-nost v nich nikdo nezdeptal. Tém

v téže chvíli z ústí pis-tole v ruce

Kate iny Horovitzové vyšlehl nový plamen. Byl to malý plamínek proti mnoha velkým dýmajícím komí-n m krematorií všude kolem dokola, a na rozdíl od nich také brzy ustal. Ale rovn ž t lo holobrádka se skácelo. Cí-tila své srdce — nic neslyšela, suchý praskot ran vy p l, jen v d la a zabíjela. A nebylo to tak nemožné, jak se jí zdálo celý život a celou tuto chvíli, kdy tiskla kohoutek.

Nyní vytahovali zprudka pistole z pouzder ostatní n me tí mu-ži; ale n kte í to ani nesta ili a jiní je ztratili ve zmatku, který nastal p esunem mnoha nohou; obojí, aniž vyst elili, ustupovali k prvním dve ím, aby nezranili své lidi a m li krytá záda a aby dav nahých muž , kterým to ani nep išlo na mysl, nemohl svým p ešlapováním uniknout ze svlékár-ny na vzduch. Jen dva mladíci v uniformách drželi tento bezbranný houf v šachu, aby další dva mohli vytáhnout z podzemí své zran né druhy. Asi jen proto, že se jim zdálo, jako by Kate ina Horovitzová mohla ješt st ílet, odplazili se ven za ostatními. Tak tady z stala pouze nosítka,

108

která sem n kdo z ustupující ety p istr il zvenku jako výsm ch v ci, a devatenáct muž , z nichž se pan Leo Ru-bín stále modlil. Náhle se odzadu ozval suchý hlas pana Bed icha Brenskeho: „Vzpamatujte se, pánové, bylo by nešt stí, kdybyste se nedostavili v as na cestu. Všechno je vy ízeno a po koupeli s vámi osobn promluví váš diploma-tický zástupce. Všichni, s nimiž jsem hovo il, na vás už ekají. Venku je švýcarský léka - guvernér. Pánové, pro-boha, klid."

V jeho hlase zazn lo bez v tšího vzrušeni všechno, co jim mezi t mito dv ma a t emi soumraky íkal, a zn lo to jako ozv na, která p ichází z nesmírné dálky.

Možná, že se ovládal, aby to ekl klidn , nebo aby to v bec vyslovil.

Odpov d l mu znovu výst el Kate iny Horovitzové, na kterou ve svém apelu zapomn l. Pálila, aniž ovšem n -koho ješt zasáhla, protože ani nesvedla zam it

ústí zbran , a opakovala pouze ke každé rán n jaké jmé-no, které nikdo z p ítomných neznal, anebo nerozeznal. Poslední bylo jméno Lea. Pan Brenske znovu vyk ikl, ale to už nebylo k vyvoleným s americkými pasy: „Komando, zakro te!"

jakkoli se zdráhal uvést jak. Nato z rohu u zdi, kde se kryli p ed možným zásahem kulí odražených od zdi, vyb hlo n kolik muž ve v ze ských šatech, mezi nimi krej í; byst e zvedli zahozené zbran , ale neobrátili je sm -rem, kde stál pan Brenske, nýbrž tak, jak o ekával, když k ikl proti hlou ku t ch devatenácti a jedné ženy. Dali se vši-chni zahnat do umývárny, za kterou muži ve v ze ských od vech zabouchli vn jší dve e a zajistili se železnou závorou. Krej í sem znaven položil své vychrtlé ruce, jako by tím sloužil v ci i odpo íval, a na vte inu zav el o i tém

zrov-na tak, jako prve pan Rauchenberg; mnohé chápal, mno-hé nechápal a mnohé už bylo dáno, práv tak, jakto p ed-tím vysv tlil pan Brenske poru íkovi Schillingerovi na jeho námitku, má-li u toho všeho být krej í. „Krotitel, který ukáže zv

i slabost, je vy ízen." A potom pan Brens-109

ke i poru ík Schillinger do té doby v d li, že nerozhoduje nikdy jen krev a krevní sounáležitost, (i když zrovna toho byly plné n mecké odborné asopisy,) nýbrž také síla a v -domí, která strana má p evahu a moc, a kdo bude ú tovat, když rebelie skon í. U poru íka Schillingera výjimka pou-ze potvrdila pravidlo.

A pak tu hrála roli i odm na. A tak to vše, stejn jako ostatní p edtím a potom, bylo opravdu dílem okamžiku. Kate ina Horovitzová byla hned zkraje a cítila za sebou studené t lo Hermana Cohena. Bušila nej-d íve pažbou pistole na dve e a pak dala p ednost p sti; zkrvavila si klouby. Dokud bylo sv tlo, vid la, jak svlékárna s umývárnou vypadají zevnit . Pan Samuel Landau a pan Freddy Klarfeld drželi svá p nová mýdla v sev ených p stích, jako by v život necht li o nic p ijít. Ve strop ho ela modrá kontrolní lampa jako v n jakém sklep ; byla zapušt na hluboko do zdrsn lého betonu a ukryta narezav lými m íž-kami. Kropi ky na vodu m ly tvar hrušky a v podlaze páchly opot ebované kanály na odtok vody.

Dve e byly zav eny pevn a nic už nem lo smysl. Cítila kolem sebe vlhko, patrn

zp sobené tím, že se tu koupali p ed krátkým asem stejní lidé, nazí práv tak jako te oni. V tom se mý-lila. Vlhko bylo jiného p vodu. Jen lidé byli titíž.

„To nás sem zahnali naši lidé..." ekl Herman Cohen. Byl v tom úžasný údiv, jako naopak nebyl ani zhruba v tom, co pan Cohen dodal: „Rappaport-Lieben to v d l.

Možná, že jsme to v d li všichni." A potom ekl: „Páchne tu plyn." A zp tn porozum l tomu, co šeptali lidé na ramp . Jejich „tam" bylo „zde". To byla jediná chvíle, kdy cht la Ka-te ina Horovitzová vyk iknout bolestí, ale jen otev ela ústa a zalkla se bílou slinou, takže m la co d lat, aby se ne-zakuckala, a z stala i potom zticha. Nato za ala znovu bušit do dubového n meckého d eva. Pan Schnurdreher ztratil patrn smysly, protože nejd íve ekl, že si to pan Rappaport-Lieben ušet il, a pak se opravil slovem uspíšil; za al botou pana Klarfelda, která se sem n jak dostala, bít 110

do skla kryjícího žárovku; rozbil jediný zdroj osv tlení, aniž mu v tom n kdo zabránil. Rány Kate iny Horovitzo-vé také pozvolna ochabovaly. Ocitli se ve tm .

Po n kolika minutách temna se najednou otev ely dve e a oslepující žár plamenometu zahnal malý dav v ele s Kate inou Ho-rovitzovou do nejvzdálen jšího kouta umývárny. Uvolnila bezd

n sev enou p st a zbra jí vyklouzla na podlahu.

Na tucet muž v žabích uniformách a pan Bed ich Brenske v p ilb a ozbrojen až po zuby rozložili na prahu umývár-ny své kulomety. (Za nimi bylo vid t komando židovských muž a mezi nimi krej ího s popelavýma o ima.) Za ali bez dlouhých p íprav a na rozkaz pana Brenskeho kosit jednoho po druhém. Pan Brenske se ani nepokoušel o n -který ze svých krásných proslov . Nemluvil už o tom, jak by bylo dobré, kdyby se ob strany spojily proti úhlavnímu nep íteli, jak to vhodn na po átku zd raz oval; nenamá-hal se zkrátka žádným e nickým výkonem. Nebylo to už ani na po adu, ani na míst . „Palte!" íkal znova. „Ted je to na vás..." Pan Brenske prve bez íkání vyhov l žádosti ety po poru íku Schillingerovi, aby postupovala práv takto a s touto výzbrojí. Nebylo to ani rozumné, ani nero-zumné, spíš to naplnilo p íkaz olovo za olovo, zub za zub, jak ekl jeden z voják . Nejd íve byl tak zast elen pan Ha-nuš Adler, jako by vždycky bylo t eba za ít všechno podle abecedy. Pak byl odpraven Johan Ginsburg a Št pán Ger-stl, skoro spole n s Old ichem Eksteinem, než p išel na adu shodou okolností Herman Cohen, který se tolik p e-sv d oval o své zmužilosti, že nakonec zapomn l zvednout i jenom jedinou z odhozených nabitých pistolí, a Kate ina Horovitzová.

Díky dokonalosti n meckých zbraní to bylo v mžiku vy ízené. A cvakání kulomet , zvon ní vypadlých zlatých nábojnic o beton vlastn také dost brzy ustalo. Ješ-t okamžik setrvala obsluha zbraní vleže, pak se jaksi sami od sebe zvedli. Posléze vstoupilo n kolik muž spolu s Bed- ichem Brenskem, sledováno v zni ze zvláštního komanda.

111

Mezi nimi se op t vyjímal svou nete ností krej í s popela-výma o ima. Byl do toho komanda opravdu p e azen za trest panem Brenskem, že na dn kufru, v n mž donesl do synagógy prádlo, byl nalezen vzkaz pro rodinu Kate iny Horovitzové, a bylo to sotva ty iadvacet hodin, po ítáno od soumraku. Krej í v d l, co bude vždy nyní jeho denní povinností, a znal vymezení svých dn . „Chef der Verbren-nung" se jim s tím ostatn netajil. Muži poru íka Schillin-gera v po tu necelé ety dobíjeli dva sténající, krátkozra-kého pana Otu Rauchenberga z Nového Yorku a pana Sally Ravena z Los Angeles, kdysi z Varšavy (jejichž vý-m nu za generála se zdráhaly p íslušné ú ady opravdu provést), a to tím, pro co má vojenský n mecký jazyk krásné a vžité slovo „genickschuB". Pan Ji í Vaksman, pánové Josef Va e ky a Benedikt Zweig leželi na sob , jako kdyby je n kdo srovnal do pyramidy anebo na hranici, kterou by sta ilo jen zapálit; opravdu byli hozeni k zemi jako d ev -ná polena. Pan Lowenstein m l pootev ená ústa, jako by ješt naposled cht l n koho o n co požádat. Pan Bed ich Brenske, který platil za zkušeného odborníka pro tuto dva-ceti lennou skupinu, vybavenou pravými americkými ces-tovními pasy, vstoupil však dovnit tak cílev dom p ede-vším proto, aby našel Kate inu Horovitzovou. Utrousil, jako by to íkal sám sob : „Jen odejdu a d jí se tu nevídané v ci. Nu, už jsem zase zde, d ti, vše bude op t v po ádku."

Patrn tím však nikoho neuklidnil, protože mužové v uni-formách byli vzrušeni a k i eli jeden na druhého a pletli se s muži zvláštního komanda v pruhovaných šatech. Krej- í stál doslova jako solný sloup, op en o zed. Kate ina Ho-

rovitzová ležela docela stranou, stejn jako Herman Cohen, který se jinak držel celou dobu v pop edí, jako prost edník a na slovo vzatý, i když n kdy ne docela p esný tlumo ník mezi stranou tak nevýhodn zastupovanou svými ú ady a panem Brenskem. Ale kdyby ho bylo mohlo uklidnit, že takto byli svedeni p edtím i potom z cesty soudného roz-112

myslu i lidé daleko bd lejší a ned v

iv jší, byl by mu to pan Brenske pov d l;

byl v tom opravdu expert. Možná však, že by mu to byl pan Brenske p ece jen nepov d l; ale to pouze proto, aby cesta ke kone nému ešení prob h-la klidn , s iluzemi, které mohou být krásné, i když jsou lživé, a jsou s to doprovodit ob ti do nebe nebo do pekla za zvuk nejlíbezn jších slov.

Kate ina Horovitzová (a tomu se pan Brenske v duchu up ímn podivil, i když byl navyklý nedivit se už ni emu a byl by mohl sepsat tlustou knihu na nám t lidské d v - ivosti a co dokáže z lidí ud lat strach) byla zast elena je-diným istým zásahem rovnou do srdce. Kulomet se tu choval nenápadn a st ídm . Na bílých, až k úžasu hlad-kých prsou Kate iny Horovitzové byl jen malý zkrvavený kroužek, stahující se snad sám od sebe anebo pružností mladé pleti dovnit , jako by se cht l skrýt. Pan Brenske dal p íkaz, aby toto t lo ponechali zatím zde, zatímco o-statní mohou b žným zp sobem spálit. A potom dal pokyn, aby židovští mužové ze zvláštního komanda, kte í tak vzor-n pomohli muž m v uniformách, jako by byli spojeni ne-viditelným souru enstvím t ch, co zabíjejí, proti t m, co jsou zabíjeni, dostali zítra, pozít í a popozít í zv tšené p í-d ly; po plechovce krvavé paštiky z ko ských jater, uzené ryby z n meckých mo í a po lahvi ce tuzemského rumu. Nato rozkázal všechno zde uklidit, aby se provoz snad nezdržel, a spokojen a suše se zase usmál. Byl trochu una-ven, ale ješt si to nep ipoušt l, protože byl ve služb . Pan Brenske dovedl uklid ovat druhé, a proto se dostal tam, kde práv byl. Za jiných okolností by se byl možná opravdu v noval okultismu, ale i tohle nebylo p echodn k zaho-zení. Naopak, v jeho hlav práv v té dob dozrával nápad všech nápad .

Nazít í, po ínaje úsvitem, byla na p íkaz pana Bed icha Brenskeho vystavena mrtvola devatenáctileté židovské tane nice Kate iny Horovitzové ve skladišti vedle spalovny,

113

kde se b žn sušily vlasy, jak už bylo e eno, ost íhané mrt-vým ženám v plynových komorách. Na to všechno bylo pamatováno s úzkostlivou bedlivostí.

Jedna ást muž ze zvláštního komanda polévala pomocí hadic zaplynované post ikem, který zbavoval jejich vosková t la všeho, co se s nimi nevhodn smísilo, a byla to krev, kterou chrlily ne-mocné plíce, i naopak d kaz zdraví n kterých rodi ek, ba i dívek, i krev, kterou uvolnily zaryté nehty jejich vlastních majitel anebo jejich nejbližších soused . N které skupiny mívaly hodn d tí, a stávalo se, že žily, když se plyn pro hustotu t l nedostal až dol , kam dosahovaly nedorozum -ním této skute nosti a jejich v kem jejich hlavy. Místností, jak každý zasv cený v d l, panoval rabín Dajem z Lodže, který se nep estával nikdy modlit, ani když mrtvolu Kate- iny Horovitzové nesli a uložili na hromad ostatních jako na katafalku. Ovíjel se nábožnými emínky, pro n ž je ne-srozumitelné hebrejské pojmenování, a díval se pak ve dne i v noci na tu, kterou oddával a která m la i ve smrti všechny své vlasy, krásnéjako hedvábí. Byly opravdu erné jako uhel. N kdy, když m l sv tlé chvilky, mezi úsvitem a soumrakem, je rabín Dajem z Lodže srovnával s dušemi svých v znitel .

Nemohl um ít, protože opravdu kdysi, když za al zpívat u transportu, s nímž m l být zaplynován, vybral ho pan Bed ich Brenske mezi živé; pak mu stále zd raz oval, že budou p áteli; protože souru enství tu není nikdy vylou e-no, a je to souru enství jakkoli neuv

itelné; pov

il ho, aby zpíval mrtvým ženským

vlas m, dokud nebudou usu-šeny a odeslány do N mecka na výrobu sítí, matrací a látek. Po t i dny, od svítání do soumraku, se sem chodili dívat vedoucí tábora, pozvaní panem Bed ichem Brenskem. Nej-d íve p icházeli d stojníci ze samotného velitelství a taj-ného odd lení, pak podd stojníci a nakonec mužstvo. Když se všichni vyst ídali, sm li a zárove museli p ijít n kte í židé. Mezi nimi byl pov

en výkladem událostí krej í. P i p íležitosti prvních návšt v, kdy se vyskytovalo více d -

114

stojník , a tudíž p icházelo vcelku mén lidí než pozd ji, ho požádal pan Brenske, zda by šaty Hermana Cohena, které mu tak p kn sed ly, když odcházel na cestu, nep ešil ve svých volných chvílích na jeho míru. A také aby podobný kožich, jaký našel ve skladišti pro Kate inu Horovitzovou, jen snad o n co širší a v tší v t le, vybral i pro jeho ženu Gerdu, až sem p ijede na návšt vu p ed zimní dovolenou. Krej í íkal uctiv : „Ano, pane." Ale potom mu už pan Brenske zásadn odpíral pozornost. Jeho pohled už také nebyl up ený, spíše zasn ný.

Cítil, že už lze ud lat všechno; odsouzenec si ješt sám nasadí provaz na krk, protože i pod oprátkou je ochoten v

it, když mu to n kdo vhodn na-mluví, že

síra a ohe je cukr a smetana a že si pochutná, až ho pošlou n kam, kde ho nikdo nezná. Je samoz ejmé, že se klidn odpraví, protože mrtvý už nem že sv d it proti sob , že se mýlil. Nanejvýš si ješt zaživa zaplá e s prova-zem pod bradou nebo s prvním douškem plynu v prsou, že to tak nem lo být. Ale pro si ješt od n ho nenechat ud lat n co, co se nám hodí?

Pan Brenske snil s otev enýma o ima a bd le; myslel na krej ího, na kožich pro svou ženu a na tisíce v cí a na vše-chny stejn . Každá tato myšlenka byla jako docela malý h ích a zárove s touto všední nepatrností i jeho pop ení.

Do hlášení, které o n co pozd ji napsal d stojník tajného odd lení Bed ich Brenske své p íslušné berlínské úst edn o p ípadu této skupiny (chycené v Itálii po 9. ervenci 1943, vybavené až do konce americkými pasy a tak nep kn odmít-nuté vlastními ú ady, jako by n me tí generálové a vysoké vojenské osobnosti nebyli k zaplacení ani zlatem), uvedl i po-drobnosti. Vylí il, jak s nimi podnikl namáhavou, ale ze svého hlediska zárove zda ilou cestu k mo i do Hamburku a jak tím nabyl dalších cenných zkušeností (krom p íslušné ástky pro n meckou íšskou banku); zmínil se i o vzpou e Kate iny Horovitzové; její krásu a výraz polod tské ne-zkušenosti v tvá i zd raznil jako omluvu pro smrt a zran ní

115

p íslušník zbran SS: p edevším d stojníka Horsta Schil-lingera a pak mladého Seppa Hoyera, zvaného mužstvem „holobrádek", který byl post elen, když jí cht l vytrhnout pistoli; potom psal o nebezpe í, p i kterém mohlo být vážn zran no celkem dvanáct muž , a o tom, že posledn jmenovaný Sepp Hoyer z stane patrn nadosmrti mrzákem. Nakonec však uvedl získaný obnos a p i inil te ku a pod-pis.

Pan Brenske, p i veškerém svém vzd lání a zkušenos-tech, nem l ani potuchy o tom, že by jeho setkání s Kate- inou Horovitzovou mohlo jeho nad ízeným vzdálen p i-pomenout jistou ženu, která od ízla hlavu jednomu voje-v dci, ovšem s tím, že ho p edtím opila. A tak není divu, že to do svého hlášení nedal. Ale i tak to bylo poutavé tení.

Pan Bed ich Brenske se díval na své dílo, jak bylo úhled-n zachyceno. Mezitím nechal svého adjutanta otev ít okno a uslyšel z blízké sušárny rabína Dajema z Lodže, jak úp nliv a p itom nepochybn p kn zpíval. Usmál se zamyšlen a ekl:

„Pro n je to p irozené a pro nás je to šílené. Anebo obrácen ?" Ale odpov si

na to nedal. A rabín Dajem z Lodže za al hladit Kate inu Horovitzovou po vlasech, jako už jednou, a po tvá ích. íkal jí stále:

„Ty má mali ká, ty má n žná, ty má state ná. Pochváleno budiž tvoje jméno, d íve než jméno boží. Ty má kurážná, ty má bojující. Stokrát budiž pochváleno tvoje jméno."

A pak se díval, jak ho elo její t lo, zbaveno p edtím vla-s , a íkal vše znova ve svém zp vu, kterému pan Bed ich Brenske ani jeho adjutant a ostatní nerozum li. „Stokrát kurážná, stokrát dobrá, tisíckrát spravedlivá, tisíckrát krásná."

116

97

Edice ilustrovaných novel

RiOf Jlftl FRIED

Modlitba pro Kate inu Horovitzovou

ARNOŠT LUSTIG

Obálku navrhl s použitím kresby Antonína Pelce Zdenek Seydl

Ilustrace Antonín Pele

Vydal jako svou 2186. publikaci

eskoslovenský spisovatel v Praze roku 1964

Odpov dný redaktor Arno Linke

Technický redaktor Josef Volráb

Vytiskla Polygrafia 1 - n. p., Praha 2, Svobodova 1, AA 6,59 (text 5,95, il. 0,64), VA 7,—

D-13-30185

Náklad 20 100 výtisk . 1;

Vydání první. Stran

63/VIII-5

32-007-64

K s 11,—