Maminka

Jaroslav Seifert

JAROSLAV SEIFERT – MAMINKA (1954) Ukolébavka

Aţ, chlapečku, zavřeš víčka, vyskočíš si na koníčka.

A koníček spí.

Na louce je plno květin,

pojedeš s ním do kopretin.

Kopretinky spí.

Pojedeš s ním k černé skále po silnici u maštale.

Černá skála spí.

Jiskry prší od podkůvek,

pojedeš s ním do borůvek.

A borůvky spí.

Krásná panna drţí vlečku,

sbírá si je do dţbánečku.

A dţbáneček spí.

A pod skálou voda hučí,

vezmu tě zas do náručí.

A chlapeček spí.

Večerní píseň

Kdyţ bylo dobře mamince,

bylo i pěkně v našem bytě.

Hmoţdíř, který stal na skříňce, zatřpytil se okamţitě,

skla oken, po nichţ před chvilkou plakalo ještě bílé jiní,

svítila opět po kuchyni,

kde vonělo to vanilkou.

Kdyţ zpívala, hned vesele

spustili ptáci před okny nám.

Měla-li mráček na čele,

odletěli hned ptáci jinam.

Zmlkli jsme rázem, ztichl smích.

I černé kotě, které tlapkou pohrávalo si se skořápkou,

dívalo se jí po očích.

Kdyţ padala jiţ únavou

a večer spát nás odnášela,

tou rukou drsnou od popela

stlala nám měkce pod hlavou.

V hořáku ještě přede plyn a nad pelestí přechází nám, podobaje se pavučinám,

velikánský stín maminčin.

Dnes uţ tak uţ tak šťastně neusínám.

Všední den

Brambory jsou jiţ na padrť!

Ta kamna! Často říkávala,

ţe budou jednou její smrt.

A zatím kamna mile hřála.

Nemyslete, to nebyl hněv,

maminka měla strach, ţe zmešká.

Kdyţ skláněla se pro konev, byla ta konev pro ni těţká.

Pak zlobila se s ţehličkou, protoţe v kamnech vyhasíná, a do sklepa šla se svíčkou, nebyla tenkrát elektřina.

A vţdycky dvakrát měsíčně

od rána prala na pavlači.

A její ruce nesličné

bývaly potom hebké k pláči.

Však ještě musím z podlahy

setříti špínu. Podej mýdlo!

A hadr! Ten cár neblahý

kdes visel jako smutné křídlo.

Opřena o ně, chtěla jen

pár metrů výše z toho všeho.

Stoupni si, chlapče, u kamen a nešlapej mi do mokrého!

Kdyţ padlo šero na věci

a ještě jehlu vzíti chtěla¸

neměla sil ji navléci.

Ruce jí klesly podél těla.

Zas je to noc uţ bezmála¸

já nádobí mám ještě v dřezu!

A oknem z trati zavála

nahořklá vůně černých bezů.

U okna

Kdyţ přišlo jaro, na pešuňku rozkvetly stromy v jarním slunku.

Maminka, tichá jako pěna,

k oknu je v pláči odvrácena.

− Proč pláčeš, co máš za bolest, řekni mi, čeho je ti líto?

− Však ti to povím, povím ti to, aţ nebudou jednou stromy kvést.

Sníh padal hustě a co chvíli vločky se na sklo přilepily.

U okna, bylo málo světla,

maminka tiše něco pletla

a měla slzy na očích.

− Proč pláčeš, čeho je ti líto?

− Však ti to povím, povím ti to, aţ nebude jednou padat sníh.

Tatínkova dýmka

Tatínek kouřil z dýmky

vţdy večer, neţ šel spát.

Vidím ho z měchuřinky

do dýmky tabák cpát.

Obláček namodralý

tiše se rozplýval,

to, co jsme milovali,

milovat budem dál.

Sedával na pavlači,

kdyţ se uţ setmělo,

a plamen sirky stáčí

posvítit na čelo.

Co by byl bez vzpomínky

náš ţivot? Co by byl?

Obláčky z jeho dýmky

jsou nejhezčí z mých chvil.

Maminka však se zlobí,

ne zle, spíš jenom tak.

Tatínek totiţ drobí

z pytlíčku na tabák.

A kdyţ mu dýmka chladne,

brání se nesměle.

Komupak nevypadne

trošičku popele.

Obláček namodralý

tiše se rozplýval,

to, co jsme milovali, milovat budem dál.

Kdyţ stůně, dýmka leţí

na okně pavlače.

A maminka jen stěţí

nedá se do pláče.

A něţně k ní se sklání

a nic se neštítí.

A dnes jí nezavání.

Dnes voní po kvítí.

Hladí ji usmířena

a rdí se před námi.

Dýmka je posázena

samými perlami.

Obláček namodralý

tiše se rozplýval.

To, co jsme milovali,

milovat budem dál.

Pavučina

Četl jsem verše Vrchlického, kdyţ náhle po knize

pavouk mi leze beze všeho.

− Maminko, zab ho, bojím se ho!

− Proč? Nosí peníze.

A pavoučka jsme nezabili.

Kde však byl jaký kout,

pavouci síť nám zavěsili.

Musili jsme je kaţdou chvíli smetákem odtrhnout.

Ač od těch dob je nevyháním, jsem věčně bez peněz.

Co kdyby − vzdechnu s pousmáním a laskavě se dívám za ním,

pavoučku, klidně lez.

Aţ tuhle! Mezi dvěma klasy, kdyţ po dešti jsem šel,

spatřil jsem síť. To bylo krásy!

A tolik stříbra nikdy asi

jsem uţ pak neviděl.

Růže pro paní učitelku

Nebojím se to slovo říci, sním o tom jako o štěstí.

Bylo to v parku před radnicí na Havlíčkově náměstí.

Havlíček má tam sochu z kovu a hrozil městu Habsburkovu

rukou sevřenou do pěstí.

Ţe hřích je omyl vzniklý z touhy dělati dobro − tenkráte

tušení neměl školák pouhý,

ještě tě neznal, Sokrate!

A růţe, chlapec hodný vcelku, kradl pro slečnu učitelku.

Chodil jsem asi do páté.

A u té sochy na záhonku,

kdyţ tma se vkradla do ulic, nekvetly dlouho na svém stonku.

Bývávalo nás asi víc.

Schoval jsem je pod staré necky a před maminkou pokrytecky

tvářil se jakoby nic.

Ve třídě první byl jsem ráno a vstříc jsem učitelce šel.

Kradeny byly. Nevídáno.

Dneska uţ bych to neuměl.

Nic netušíc, něţně je kladla do vody na okraj umyvadla.

A já se štěstím při tom rděl.

Pak usmála se. Bylo psaní

a ruka se mi počla chvět,

ţe vzrušen nemohl jsem ani

z tabule opsati pár vět.

Dnes chodím uţ jen ostýchavě kolem těch růţí; kvetou právě.

Směl bych si aspoň přivonět?

Skleněný džbán

Kdyţ je nám teprv deset let či dvanáct – to je jak by smet, buď se k nám krása zády točí, protoţe o nás nestojí,

či máme zamhouřené oči;

anebo je to obojí.

Ač věděl jsem, ţe je to hřích, střílel jsem z praku. Po vrabcích!

A kapitáne Korkoráne, ty víš, ţe znal jsem střelný prach a z Jiskry, šelmy milované, jsem také neměl ţádný strach.

Čas letí, je vám čtrnáct let či patnáct – to je jak by smet.

Tu dívku škádlíval jsem dříve pro pihy kolem nosánku.

Vţdyť měla vlasy zlatě rzivé, jako je pivo ve dţbánku.

Potkával jsem ji na schodech s tím dţbánkem. Vţdycky měla spěch, Nosila pivo tatínkovi.

Prováděl jsem jí ledacos

a hrozila, ţe doma poví,

jak na ni dělám dlouhý nos.

Co však jsem neznal doposud, jsem poznal potom. Byl to stud.

A plachost. V přítomnosti dcerek něčeho jsem se náhle bál.

Vázanky vzadu u zástěrek

uţ jsem jim nerozvazoval.

Trápilo mě pak svědomí,

i hanba trochu bylo mi,

a kdyţ jsem spatřil její kštici i tvář zkropenou zlatem pih, vyhnul jsem se jí na ulici

a byl jsem před ní v rozpacích.

Jednou však, kdyţ mě potkala, vrazil jsem do ní bezmála

na chodbě blízko vodovodu.

Zůstala stát. Dţbán skleněný postavila si na kraj schodů.

A palec měla od pěny.

Blesklo mi hlavou: A co teď?

A hned tu byla odpověď:

dívka mě chvatně políbila.

Na ústa. A pak potichu

zvedla svůj dţbán a odkvapila.

A dala se mi do smíchu.

Polibek první, nevinný,

snad trval jen půl vteřiny.

Ty krásná chvilko, půvab jejíţ

okouzluje mě doteďka!

Dnes vím, ţe člověk v ţivotě jiţ

nikdy se s tebou nesetká.

Kdyţ je nám přes padesát let či víc – to uţ je jak by smet, ţivoty se nám rychle krátí

a někdy popadáme dech.

Dodnes však ještě vidím státi skleněný dţbánek na schodech.

Nádraží

Aţ bude dým jen obláčkem,

jen obláčkem,

který hned vítr zcuchá,

ať letí sbohem za vláčkem,

ach, za vláčkem,

mamince kolem ucha.

Ať plnou parou uhání,

ať uhání,

lokomotiva s vlakem,

ať zní to ještě se strání,

ach, se strání,

rozkvetlých vlčím mákem.

Aţ vlak nám zmizí v zatáčce, aţ v zatáčce,

jak dlouhá, tmavá stuţka,

snad padne jiskra do svlačce, ach, do svlačce,

jak svatojánská muška.

Budem se dívat zpovzdáli,

jen zpovzdáli,

a vzdychem smutně asi,

však slza, jeţ se skutálí,

ach skutálí,

tu ţhavou jiskru zhasí.

Housle

Rok nebo dva jsem hrál

a hrozil se těch chvílí.

Já jsem vás proklínal

a vy jste se mi mstily

úpěním zoufalým

z hlubiny nitra svého.

Však uţ vás zahalím

do sukna zeleného.

Kdyţ zaskřípěl váš hlas,

stiskl jsem vám krk štíhlý.

Tak moci rozbít vás úderem těţké cihly

a pak vám rozšlapat

kobylku, hmatník, luby!

A neuměje hrát,

k těm houslím jsem byl hrubý.

Záhy je pokryl prach

kdes mezi harampátím.

Čas plynul v jiných hrách;

uţ se k nim nenavrátím

a lehce oţelím

tu nudu věčné škály.

Housličkám zpuchřelým

pak struny popraskaly.

Uţ vím, ţe to byl hřích,

a pykám za tu vinu.

Jak vděčně zlíbal bych

dnes ruku maminčinu!

Tenkrát je koupila

a zboţně přinesla je.

Ó léta zpozdilá! −

Zní housle. Někdo hraje.

Vzpomínám na kloučka,

moţná uţ zmoudřel lety.

A smyčec zlehoučka

vyhrává flaţolety,

po strunách poskočí

a měkce padá na ně.

Kdo mi to na oči

zezadu stiskl dlaně?

Kdo je to? Coţpak vím.

Hlas šeptá: Řekni jméno,

a já ti poloţím

svou hlavu na rameno.

Kdybych je říci směl!

Však mlčím jako němý.

Housličky, jen bych chtěl

poprosit: Odpusťte mi.

Vějíř

Aţ na dně skříně schovaný byl, popsaný verši, čísly dat.

Ač mamince jsem jednou slíbil, ţe nebudu jej otvírat,

ten vějíř se mi hrozně líbil, a já jsem musil lhát.

Málokdy klíček zapomněla, však jednou zapomněla přec, a sotva vyšla, ruka smělá

našla ten vějíř nakonec.

Však přece se mi ruka chvěla, kdyţ drţel jsem tu věc.

Nerozuměl jsem veršům z něho, namáhaje se sebevíc;

říkaly cosi tajemného

o lásce, kouzlu tanečnic.

Strach měl jsem, ale nevím z čeho.

Co věděl chlapec? Nic.

V krabici lístky myrty voní, zpět chvatně dal jsem vějíř k nim, i šáteček jsem sloţil do ní; dodnes to lépe neumím.

A hle, co mi to v hlavě zvoní?

Poslouchám, byl to rým.

Být básníkem! Jako jím byli autoři veršů z vějíře.

A ruce mé se pokusily

nesměle sáhnout po lyře.

Přede mnou leţel papír bílý, arch za dva halíře.

Vzpomínka někdy něţně bodne.

Pokud lze mluvit o vině,

viníka nikdo neuhodne.

Snad vějíř, snad ta jedině, jeţ zapomněla jednoho dne

ten klíček u skříně.

Slečna ze čtvrtého

Šicí stroj drnčel celý den, slyšel jsem ho aţ do pokoje.

Kdyţ usedla nad desku stroje, vidíval jsem ji u oken.

Smála se na mne zdaleka

a já se díval z podezdívky, jak jehlu v stroji navléká.

Schovávala mi prázdné cívky.

Na oknech měla věčný stín,

pod střechou je uţ málo světla.

Kytka jí v oknech nerozkvetla, měla je proto bez květin.

Však zato vţdycky při šití

zpívala smutně nad svým strojem.

V té písni chtěla zemříti.

Já z toho ještě neměl pojem.

Košile šila na míru

a její hlas mi zněl tak měkce.

Šila i blůzy do konfekce

z kvítkovaného zefíru.

A byla hodná. Za války

bonbony pro mne vţdycky měla.

Na jedněch byly fialky

a na medových zlatá včela.

Pomlouvali ji po domě

a já, ač nevítaný svědek,

slyšel jsem leccos od sousedek a z toho smutno bylo mně.

− Ten ţe by si ji někdy vzal?

− A přece pořád miluje ho!

Zato však já jsem miloval

tu smutnou slečnu ze čtvrtého.

Někdy k nám přišla; maminka měla ji ráda. Bez odmluvy

musil jsem pro kmín ke kupcovi.

Byla to jenom záminka.

Co měl jsem tenkrát neslyšet, jsem slyšel – nářek usedavý.

Kdyţ horempádem byl jsem zpět, plakala nad hrníčkem kávy.

Dala mi sáček atlasek,

ale těch velkých, nadívaných.

Jdi hochu, pochutnej si na nich.

A hladila mě po vlasech.

Kdyţ jsem pak vyšel na pavlač a na mříţ přitiskl si čelo, tělem mi zachvěl prudký pláč.

Nevím, co se to se mnou dělo.

Jednou jsem slyšel seshora

někoho zalkat srdcelomně.

Pak nastal zmatek v celém domě a zavolali doktora.

V tom smutném okně bez kytek najednou bylo plno hluku.

Viděl jsem uţ jen z nosítek bezvládně klesnout její ruku.

Vůz odjel a dům opět ztich, na chodbě – bylo po neděli –

páchlo zas připálené zelí,

ţivot šel ve svých kolejích.

Však kdo to byl, kdo přede mnou

neznámým věcem strhl masku?

Poznal jsem smrt. Smrt tajemnou, a ještě tajemnější lásku.

Dědečkův pohřeb

Byl květen, kvetly kopretiny.

Hudebníci, na čele pot,

vylili občas z trubek sliny a obraceli stránky not.

Prohlíţel jsem si andělíčky přišroubované na voze;

drţeli v jedné ruce svíčky, druhou mířili k obloze.

Cesta stoupala na Podhájí

a babička šla o holi.

Uţ vím, kdyţ někdy pěkně hrají, proč bolest tolik nebolí.

V přestávce mezi písničkami slyšel jsem v hájku kukačku a její hlas šel věrně s námi pod nebem téměř bez mráčku.

A střevlík běţel po melise; a dokonce i ještěrku

zahlédl jsem vyhřívati se

u kraje strţe na štěrku.

Trs konvalinek rostl v přítmí pod břízou v trávě. Šel jsem dál.

Vţdyť těţko bylo odskočit mi, abych si jich pár natrhal.

A pod lipami mocných ramen

těšil jsem se vţdy na rozhled.

Dědečku, sbohem, sbohem! Amen.

Ať na tvou hlínu prší med.

Co jsme se spolu nadívali

zpod korun těchto slavných lip!

Mělnickou věţ je vidět v dáli a blízko, blizoučko je Říp.

Však jsme tu byli před nedávnem, dnes vím uţ, proč v tom předjaří.

Stáls v kabátku, jiţ starodávném, a měl jsi slzy na tváři.

Maminčino zrcátko

Zrcátko v zlatém oválu

ztrácelo stříbro pomalu,

aţ bylo nakonec slepé.

Půl ţivota snad bez mála

maminka se v něm česala.

Kdys ukazovalo lépe.

U okna visí na skobě,

dívá se po mně, po tobě,

proč by se neusmívalo?

Maminka byla veselá

a ţádné vrásky neměla,

a kdyţ, tak určitě málo.

A zpívává si nad mlýnkem

valčíky, které s tatínkem

tančila šťastná snad trochu.

Kdyţ vzpomíná si na mládí,

letmo jen okem zavadí

o jeho třpytivou plochu.

Odvíjejíc pak s hřebene

truchlivou kořist plamene,

v chomáček vlasy stočí.

Kdyţ pak jej hodí do dvířek, vidím na skráních vějířek

a drobné vrásky kol očí.

Pak rám se zkroutil; jeho sklo nejdřív jen lehce naprasklo, plíseň v něm cizopasí.

Posléze prasklo vejpůlky

a maminka své drdůlky

pak v rozbitém česala si.

Čas utíká, je šedivá,

uţ na sebe se nedívá

a zvyká na samotu.

Kdyţ někdo klepe na dveře,

přijde v klotové zástěře,

v té černé zástěře z klotu.

Vcházím. Dnes nemám odvahu, nikdo nestojí na prahu,

nikdo mi netiskne dlaně.

A rozhlíţím se zmateně,

zrcátko visí na stěně.

Pro slzy nevidím na ně.

Kytička fialek Podruhé nesmíš utrácet,

prozraď mi, kolikpak stála?

A těch pár maminčiných vět

znal jsem uţ téměř nazpaměť.

Šetřila vţdycky z mála.

– K holiči radši měl bys jít.

To znám jiţ, teď moţná dodá: Zítra budeš chtít na sešit, a kde mám na to všechno vzít, krejcaru je dnes škoda!

Jen násilím ji vtiskl jsem

ten modrý chomáček jara.

Kdyţ splácela mi polibkem,

zaševelilo jejím rtem:

– Synáčku, uţ jsem stará.

Rok co rok se tak zlobila,

později míň uţ sice.

Kdyţ vázičku si rozbila,

dávala kvítka spanilá

do sklenky od hořčice.

Hodiny bijí za stěnou,

děsí mě němota zdiva.

Maminka, tvář jiţ zastřenou, na lůţku leţí; z kolenou

nehybně sukně splývá.

Zvedám jí ruku. Je v ní chlad, prsty jsou přitisklé k dlani.

Kytičky chci jí do nich dát, uţ naposledy tentokrát.

A ještě se mi brání.

Prstýnek po mamince

Kdyţ prstýnek mám na dlani, hovořím k němu v ústraní.

Na stole svíčka hoří.

Pověz mi, perlo samotná,

ve kterém jsi byla moři.

Však ve věnečku zhaslých rout těţko si můţe vzpomenout,

a proč by vyprávěla.

Prstýnku, kdo tě daroval

na ruku, jeţ se chvěla?

A byl moţná den májový

či pršelo – však kdo to ví, a tatínka stál jmění.

A šli; tu ruku s prstýnkem

měl asi na rameni.

Coţ mohu věci našeptat:

Uţ spí? A můţe prsten spát?

Je tenoučký jak vlásek.

Uţ uţ by se byl přetrhl

na ruce plné vrásek.

A dal jsem jej zas nazpátky aţ na dno spodní přihrádky

do skříňky s kouskem vaty.

Spi, růţičko má voňavá,

spi, prstýnku můj zlatý.

Domov

Ty prosté věci, jeţ jsem miloval, touţil jsem míti věrně kolem sebe.

A byl to ráj a já se o ně bál a věděl jsem, ţe tratím v nich kus nebe Okno mi řeklo: Jen se rozhlédni, aţ odejdeš, uţ cizí budu tobě.

Kyvadlo řeklo: Jdi, je k poledni.

A kříţek na zdi: Sejdeme se v hrobě.

I dvířka kamen ţárem zsinalá v koutečku při zdi, kde se pěkně klímá, tesklivě na práh za mnou volala: Přijď ohřát se, kdyby ti bylo zima.

Kdyţ jsem byl děcko, matka prosila: Blíţí se bouřka, zůstaň blízko domu.

Svět byl tak krásný, moje rozmilá, a krásnější byl pod rachotem hromů.

Růţe mi řekla: Voním silicí, kdo po mně sáhne, zbloudit lehce můţe.

Kdyţ dotkla se mě ústa na líci, ústa mi řekla: Voníme jak růţe.

A mluvil oblak: V zemi tajemné uvidíš moţná věţe krásných hradů.

A nato řeka: Chvátej podél mne, uslyšíš záhy hukot vodopádu.

Srdce, jeţ bilo pod věncovím cév, říkalo přitom: Já ti něco skrývám.

A ozval-li se sladký ţenský zpěv,

pravila touha: To já ti v něm zpívám.

I vtiskla matka ret mi na čelo a řekla: Sbohem. Šel jsem bez rozpaků.

Vţdyť v tichu, v kterém nic se nedělo, slýchal jsem ze tmy dunět kola vlaků.

Po létech klepu doma na dveře, na prahu suk a vyšlapaná škvíra.

Ozvou se kroky? Kdo mi otevře?

Za dveřmi ticho, nikdo neotvírá.

Okno je kalné, prohnil jeho rám, uţ netkví pevně v starém, vetchém zdivě.

Kyvadlo stojí, neví kudy kam.

Jen kříţek na zdi čeká trpělivě.

Podíval jsem se v šero zrcadla, a poznal čas i cítil jeho tíţi.

A v náruč té, jeţ v prach se rozpadla, ten, který přišel, pomalu se blíţí.