Malý princ

Antoine de Saint Exupéry

ANTOINE DE

SAINT-EXUPÉRY

MALÝ PRINC

1

2

ANTOINE DE SAINT-EXUPÉRY

Malý

princ

3

4

LÉONU WERTHOVI

Odpuste, dìti, e jsem vìnoval tuto knihu dospìlému! Mám závanou omluvu: ten dospìlý je mùj nejlepí pøítel. Mám jetì jednu omluvu: ten dospìlý dovede vechno pochopit, dokonce i knihy pro dìti. A mám jetì tøetí omluvu: ten dospìlý bydlí ve Francii, trpí tam hladem a zimou. Velice potøebuje, aby ho nìkdo potìil. Nestaèí-li tyhle vechny omluvy, rád vìnuji knihu dítìti, kterým kdysi ten dospìlý byl. Vichni dospìlí byli nejdøíve dìtmi. (Ale málokdo se na to pamatuje.) Opravuji své vìnování: LÉONU WERTHOVI,

KDY BYL MALÝM CHLAPCEM

5

6

I

Kdy mi bylo est let, vidìl jsem jednou nádherný obrázek v knize o pralese, která se jmenovala Pøíbìhy ze ivota.

Obrázek pøedstavoval hroznýe, jak polyká elmu. Tohle je kopie kresby:

V kníce stálo: Hroznýi svou koøist nevýkají, polykají ji celou.

Potom se nemohou ani hnout a celého pùl roku spí a tráví.

Hodnì jsem tehdy pøemýlel o dobrodrustvích v dungli a také 7

mnì se podaøilo nakreslit pastelkou první kresbu.

Kresbu èíslo 1. Vypadala takhle:

Ukázal jsem své veledílo dospìlým a ptal jsem se jich, nahání-li jim má kresba strach.

Odpovìdìli mi:

Proè by klobouk nahánìl strach?

Ale on to nebyl klobouk. Byl to hrozný, jak zaívá slona.

Nakreslil jsem tedy vnitøek hroznýe, aby to dospìlí pochopili.

Oni toti potøebují vdycky nìjaká vysvìtlení.

Má kresba èíslo 2 vypadala takhle:

Dospìlí mi vak poradili, abych toho kreslení otevøených a zavøených hroznýù nechal a zajímal se radìji o zemìpis, dìjepis, poèty a mluvnici. Tak se stalo, e jsem se v esti letech vzdal skvìlé malíøské kariéry. Neúspìch mé kresby èíslo 1 a kresby èíslo 2 mì odradil. Dospìlí sami nikdy nic nechápou a dìti to 8

hroznì unavuje, stále a stále jim nìco vysvìtlovat. Musel jsem si tedy vybrat jiné povolání a nauèil jsem se øídit letadlo. Létal jsem tak trochu po celém svìtì.

A je pravda, e mi zemìpis hodnì poslouil. Dovedl jsem na první pohled rozeznat Èínu od Arizony. Je to velice uiteèné, kdy èlovìk v noci zabloudí.

A tak jsem se v ivotì setkal se spoustou váných lidí. il jsem hodnì s dospìlými, poznal jsem je velice zblízka. Ale mé mínìní o nich se valnì nezmìnilo.

Kdy jsem mezi nimi potkal nìkoho, kdo se mi zdál trochu bystrý, ovìøil jsem si na nìm svou zkuenost s kresbou èíslo 1, kterou mám stále schovanou. Chtìl jsem vìdìt, je-li opravdu chápavý. Ale vdycky mi odpovìdìl: To je klobouk. Nepovídal jsem mu u tedy ani o hroznýích, ani o pralesích, ani o hvìzdách. Pøizpùsobil jsem se mu. Mluvil jsem s ním o bridi, golfu, politice a o kravatách. A dospìlý byl velice spokojen, e poznal tak rozumného èlovìka.

9

II

Tak jsem il sám a nemìl jsem nikoho, s kým bych si mohl opravdu popovídat. Tu se mi jednou pøed esti lety v pouti na Sahaøe porouchal motor. Nìco se v nìm polámalo. A ponìvad

jsem nemìl s sebou mechanika ani cestující, chtìl jsem se do té nesnadné opravy pustit sám. Byla to pro mne otázka ivota a smrti.

Mìl jsem pitnou vodu sotva na týden.

První veèer jsem tedy usnul v písku, na tisíc mil od jakékoliv obydlené konèiny. Byl jsem oputìnìjí ne

troseèník na voru uprostøed oceánu. Dovedete si proto pøedstavit, jaké bylo mé pøekvapení, kdy mì na úsvitì probudil zvlátní hlásek:

Prosím pìknì...nakresli mi beránka...

Coe?

Nakresli mi beránka...

Vyskoèil jsem, jako by do mne hrom uhodil. Dobøe jsem si protøel oèi. Pozornì jsem se podíval a spatøil jsem prazvlátního èlovíèka, který si mì vánì prohlíel.

Toto je jeho nejlepí portrét, jaký se mi podaøilo pozdìji nakreslit.

Má kresba ovem není zdaleka tak pùvabná jako model. Ale za to já nemohu. Dospìlí mì odradili od malíøské kariéry, kdy mi 10

bylo est let, a proto jsem se nenauèil kreslit nic jiného ne

zavøené a otevøené hroznýe. Udivenì jsem se díval na ten zjev.

Povate jen, e jsem byl na tisíc mil od jakéhokoliv obydleného kraje. A mùj èlovíèek nevypadal, jako by zabloudil ani jako by byl na smrt unavený nebo vyhladovìlý, polomrtvý ízní nebo na smrt vylekán. Vùbec nevypadal jako dítì ztracené v pouti, na tisíc mil od nìjakého obydleného kraje. Kdy jsem koneènì byl schopen promluvit, øekl jsem mu:

Ale ... co tu dìlá?

A tu mi docela tie, jako nìco nesmírnì váného, opakoval: 11

Prosím pìknì ... nakresli mi beránka...

Kdy stojíme pøed pøíli velkou záhadou, neodváíme se neuposlechnout. Aèkoliv se mi to zdálo zde - na tisíce mil ode vech obydlených míst a v nebezpeèí smrti - nesmyslné, vytáhl jsem z kapsy list papíru a plnící pero. Ale tu jsem si vzpomnìl,

e jsem studoval pøedevím zemìpis, dìjepis, poèty a mluvnici, a øekl jsem èlovíèkovi (trochu mrzutì), e neumím kreslit.

Odpovìdìl mi:

To nevadí. Nakresli mi beránka.

Ponìvad jsem nikdy nekreslil beránka, nakreslil jsem mu jednu z tìch dvou kreseb, které jsem umìl. Obrázek zavøeného hroznýe. A uasl jsem, kdy jsem slyel, jak mi ten èlovíèek odpovídá:

Ale ne! Já nechci slona v hroznýi. Hrozný je moc nebezpeèný a slon zabere hodnì místa. U mne doma je vechno malinké.

Potøebuji beránka. Nakresli mi beránka.

Tak jsem tedy kreslil.

Díval se pozornì a pak øekl:

12

Ne! Tenhle je u moc nemocný. Udìlej mi jiného.

Nakreslil jsem tento obrázek:

Mùj pøítel se mile, shovívavì usmál:

Ale podívej se... to není beránek, to je beran. Má rohy...

Tak jsem kresbu znovu pøedìlal.

On ji vak zase odmítl jako ty pøedcházející: Ten je moc starý.

Já chci takového, aby dlouho il.

A tu, protoe jsem ztratil trpìlivost a protoe jsem spìchal, abych se co nejdøív pustil do rozebrání motoru, naèmáral jsem 13

tuhle kresbu:

A prohlásil jsem:

To je bedýnka. Beránek, kterého chce, je uvnitø.

Ale byl jsem velice pøekvapen, kdy se oblièej mého malého soudce rozzáøil.

Právì tak jsem to chtìl! Myslí, e ten beránek bude potøebovat hodnì trávy?

Proè?

Protoe u mne doma je vechno malinké...

Jistì to postaèí. Dal jsem ti docela malého beránka.

Sklonil se nad kresbu.

No, není tak moc malý...Jé, podívej se, on usnul...

A tak jsem se seznámil s malým princem.

14

III

Dlouho to trvalo, ne jsem pochopil, odkud pøichází. Zdálo se, jako by malý princ, který se mì stále na nìco vyptával, moje otázky nikdy neslyel. Vechno mi poznenáhlu objasnila jen slova náhodnì pronesená. Tak kdy poprvé spatøil mé letadlo (nebudu kreslit letadlo, je to pro mne pøíli sloité), zeptal se 15

mì:

Co to je za vìc?

To není vìc. To létá. Je to letadlo...Moje letadlo.

A byl jsem hrdý, e mohu øíci, e létám. A tu zvolal:

Jejda! Ty jsi spadl z nebe!

Ano, odpovìdìl jsem skromnì.

Jé, to je divné...

A malý princ se roztomile zasmál. To mì hroznì pohnìvalo.

Chci, aby se mé nehody braly vánì. Potom dodal:

Tak ty taky pøichází z nebe! Z které jsi planety?

Hned mi svitlo trochu svìtla do záhady jeho pøíchodu a rychle jsem se otázal:

Ty tedy pøichází z jiné planety?

Neodpovìdìl mi. Zavrtìl mírnì hlavou a stále se díval na mé letadlo:

Pravda, na tomhle jsi nemohl pøijít z moc velké dálky...

A nadlouho se ponoøil do snìní.

Potom vyndal mého beránka z kapsy a zabral se do pozorování svého pokladu.

Dovedete si pøedstavit, jakou zvìdavost ve mnì probudila ta zmínka o jiných planetách. Pokusil jsem se proto dovìdìt o tom více. Odkud pøichází, èlovíèku? Kde je to tvé doma?

Kam chce odvést svého beránka?

Na chvíli se zamyslil a pak odpovìdìl:

Dobøe e jsi mi dal tu bedýnku, v noci to bude jeho domeèek...

Ovem. A bude-li hodný, dám ti také provázek, abys ho mohl 16

ve dne pøivázat.

A kolík. Zdálo se, e tento návrh malého prince zarazil.

Pøivázat? To je ale divný nápad!

Ví, kdy ho neuváe, pùjde, kam mu napadne, a ztratí se.

A mùj pøítel se znovu zasmál:

Kamkoli. Stále rovnì...

Tu malý princ vánì poznamenal:

To nevadí, u mne je to velice malé!

A tak trochu tesknì dodal:

Kdy jde èlovìk stále rovnì, daleko nedojde...

17

IV

Tak jsem se dovìdìl druhou velmi dùleitou vìc: e toti planeta, odkud pochází, je sotva vìtí ne dùm.

To mì nemohlo pøíli pøekvapit. Dobøe jsem vìdìl, e kromì velkých planet, jako jsou Zemì, Jupiter, Mars, Venue, které dostaly jméno, existují jetì stovky jiných, které jsou nìkdy tak malé, e dá hodnì práce spatøit je aspoò dalekohledem. Kdy

hvìzdáø takovou planetu objeví, dá jí místo jména èíslo. Nazve ji napøíklad asteroidem 3251.

Mám váné dùvody domnívat se, e planeta, odkud pøiel malý princ, je planetka B 612.

Jen jednou ji uvidìl dalekohledem v roce 1909 nìjaký turecký hvìzdáø. Podal tehdy o svém objevu obsáhlý výklad s ukázkami na Mezinárodním astronomickém kongresu. Ale nikdo mu nevìøil, protoe mìl na sobì zvlátní kroj. Dospìlí jsou u takoví.

Natìstí pro dobrou reputaci planetky B 612 pøinutil jeden turecký diktátor svùj lid pod trestem smrti, aby se oblékal po evropsku. Hvìzdáø pøevedl svùj výklad znovu v roce 1920 ve velmi elegantním fraku. A tentokrát mu vichni dali za pravdu.

Vyprávìl jsem vám tyto podrobnosti o planetce B 612 a povìdìl jsem vám její èíslo jen a jen kvùli dospìlým. Dospìlí si potrpí na èíslice. Kdy jim vypravujete o novém pøíteli, nikdy se 18

vás nezeptají na vìci podstatné. Nikdy vám neøeknou: Jaký má hlas? Které jsou jeho oblíbené hry? Sbírá motýly? Místo toho se zeptají: Jak je starý? Kolik má bratrù? Kolik váí?

Kolik vydìlává jeho otec? Teprve potom myslí, e ho znají.

Øeknete-li dospìlým: Vidìl jsem krásný dùm z èervených cihel, za okny èapí nùsek a na støee holuby..., nedovedou si ho pøedstavit. Musíte jim øíci: Vidìl jsem dùm za sto tisíc frankù.

Tu hned zvolají: Ach, to je krása!

A tak øeknete-li jim: Dùkazem, e malý princ skuteènì existoval, je to, e byl rozkoný, e se smál a e chtìl beránka. Chce-li 19

nìkdo beránka, je to dùkazem, e ije, pokrèí rameny a budou s vámi jednat jako s dítìtem. Øeknete-li jim vak: Planeta, odkud pocházel, je asteroid B 612, tu je pøesvìdèíte a dají vám pokoj s otázkami. Jsou u takoví! Nesmíme se na nì zlobit.

Dìti musí být k dospìlým hodnì shovívavé.

Ovem my, kteøí chápeme ivot, nestaráme se vùbec o èísla.

Byl bych rád zaèal vyprávìt tento pøíbìh tak, jak zaèínají pohádky. Byl bych rád øekl: Byl jednou jeden malý princ. Bydlil na jedné planetì a ta byla o málo vìtí ne on sám. A ten malý princ potøeboval pøítele...

Tomu, kdo chápe ivot, by se to zdálo mnohem pravdivìjí.

Nechci toti, aby se má kniha èetla lehkovánì. Je to pro mne velmi bolestné, kdy mám vypravovat tyto vzpomínky. Je tomu ji est let, co mùj pøítel odeel s beránkem. Snaím-li se ho tu popsat, dìlám to proto, abych na nìho nezapomnìl. Je smutné zapomenout na pøítele. Kadý nemá pøítele. A mohou se stát jednou takovým jako dospìlí, kteøí se u nezajímají o nic jiného ne o èíslice. Proto jsem tedy koupil krabici barev a tuky.

Je to tìké, v mém vìku se dát znovu do kreslení, kdy se èlovìk nepokusil o nic jiného ne v esti letech o zavøeného a otevøeného hroznýe! Pokusím se ovem nakreslit portréty co nejvìrnìji. Ale nejsem si tak docela jist, zda se mi to podaøí.

Jedna kresba se zdaøí a druhá u ne. Nemohu také dobøe vystihnout jeho postavu. Tu je malý princ pøíli velký, tam zas pøíli malý. Váhám také, jakou barvu dát obleku. A velijak tápu, hned je to dobøe, hned patnì. Zmýlím se moná v nìkterých dùleitìjích podrobnostech, ale to u mi musíte 20

prominout. Mùj pøítel nikdy nic nevysvìtloval. Asi myslel, e jsem takový jako on. Ale já bohuel nedovedu vidìt beránky pøes bednièku. Jsem snad trochu jako ti dospìlí. Asi jsem zestárnul.

21

V

Kadý den jsem se dovídal nìco o jeho planetì, o odjezdu, o cestì. Dovídal jsem se to pozvolna, jak náhodou o nìèem pøemýlel. Tak jsem se tøetího dne dovìdìl o dramatì baobabù.

Tentokrát jsem za to vdìèil zase beránkovi, nebo malý princ se mì náhle zeptal, jako by se ho zmocnily váné pochyby:

Je to pravda, e beránci okusují keøe, viï?

Ano, okusují.

Ach, to jsem rád!

Nepochopil jsem, proè je to tak dùleité, aby beránci okusovali keøe, ale malý princ dodal:

Okusují tedy i baobaby?

Upozornil jsem malého prince, e baobaby nejsou keøe, ale stromy veliké jako kostely, a e i kdyby vzal s sebou celé stádo slonù, nedokázali by serat jediný baobab. Mylenka na stádo slonù malého prince rozesmála:

Museli by stát jeden na druhém...

Ale moudøe poznamenal:

Ne baobaby vyrostou, jsou malé

Správnì. A proè by mìli tvoji beránci okusovat malé baobaby?

No to je divná otázka! odpovìdìl, jako by lo o nìco samozøejmého. A stálo mì to hodnì námahy, abych porozumìl 22

tomu problému.

A skuteènì, na planetì malého prince byla jako na vech planetách dobrá tráva i plevel. Tedy z dobrých semen dobrá tráva a ze patných semen býlí. Ale semena jsou neviditelná.

Spí hluboko v zemi, a nìkterému napadne se probudit. Tu se protáhne a k slunci bojácnì raí nejprve rozkoný a nekodný malý výhonek. Je-li to øedkvièka nebo rùe, mùeme je nechat, a si rostou. Je-li to plevel, musíme ho vytrhnout hned, jak ho rozeznáme. Nu, a na planetì malého prince byla straná semena... semena baobabù. Pùda planety byla jimi zamoøena.

A pustíme-li se do baobabu pøíli pozdì, u nikdy se ho nezbavíme. Zaroste celou planetu. Provrtá ji svými koøeny. A je-li planeta pøíli malá a baobabù pøíli mnoho, roztrhnou ji.

To je vìc káznì, øekl mi pozdìji malý princ. Kdy dám ráno do poøádku sebe, musím udìlat poøádek na planetì. Ono je tøeba se pøinutit a pravidelnì vytrhávat baobaby, hned jak je rozeznáme od rùí, kterým se moc podobají, kdy jsou jetì malièké. Je to práce hroznì nudná, ale je velice snadná.

Jednou mi poradil, abych se to snail nakreslit, aby to u nás dìti dobøe pochopily. Budou-li jednoho dne cestovat, øekl, mùe se jim to hodit. Nìkdy to nevadí, kdy se práce odloí na pozdìji.

Ale u baobabù je to vdycky katastrofa. Já ti poznal planetu...

Tam bydlel lenoch. Zanedbal tøi keøe...

Nakreslil jsem tedy tu planetu podle pokynù malého prince.

Nerad dìlám mravokárce, ale nebezpeèí baobabù je tak málo známé a riziko, kterému se vystavuje ten, kdo by na nìjaké 23

24

planetce zabloudil, je tak veliké, e tentokrát dìlám výjimku ve své zdrenlivosti a øíkám: Dìti, dejte si pozor na baobaby!

S touto kresbou jsem si dal proto tolik práce, abych varoval své pøátele pøed nebezpeèím, v jeho blízkosti ji dlouho ijí - stejnì jako já - a ani o tom nevìdí. Pouèení, které jsem dal, stálo za tu námahu. Zeptáte se snad: Proè nejsou v této knize jiné kresby tak velkolepé jako kresba baobabù? Odpovìï je velmi prostá: Zkouel jsem to, ale nepodaøilo se mi to. Kdy jsem kreslil baobaby, hnala mì k tomu jakási vnitøní nutnost.

25

VI

Ach malý princi, tak jsem kousek po kousku pochopil tvùj teskný

ivot. Dlouho pro tebe byly rozptýlením jen kouzelné západy slunce. Tuto novou podrobnost jsem se dovìdìl ètvrtého dne zrána, kdy jsi mi øekl:

Mám stranì rád západy slunce. Pojïme se na jeden podívat...

Ale musíme poèkat...

Poèkat? Na co?

A bude slunce zapadat.

Nejprve ses zatváøil pøekvapenì a potom ses sám sobì zasmál.

A øekl jsi mnì:

Já poøád myslím, e jsem doma!

Skuteènì. Kdy je v Americe poledne, víme, e nad Francií slunce zapadá. Staèilo by, abychom se mohli octnout za minutu ve Francii, a vidìli bychom západ slunce. Bohuel Francie je pøíli daleko. Ale na tvé malinké planetì ti staèilo posunout idli o nìkolik krokù. A díval ses na soumrak, kdykoliv se ti zachtìlo...

Jednou jsem vidìl slunce zapadat tøiaètyøicetkrát!

A po chvilce jsi dodal:

Ví...kdy je èlovìku moc smutno, má rád západy slunce...

26

Tedy v den, kdy jsi vidìl západ tøiaètyøicetkrát, bylo ti tolik smutno?

Ale malý princ neodpovìdìl.

27

VII

Pátého dne, zase díky beránku, odhalilo se mi tajemství ivota malého prince. Zeptal se mì náhle bez úvodu, jako by jeho otázka byla výsledkem nìjakého problému, o kterém dlouho tie uvaoval:

Kdy beránek okusuje keøe, spásá také kvìtiny?

Beránek spase vechno, na co pøijde.

I kvìtiny, které mají trny?

Ano, i kvìtiny, které mají trny.

Tak naèpak jsou ty trny?

Nevìdìl jsem. Mìl jsem právì spoustu práce, protoe jsem zkouel odroubovat pøíli utaený svorník motoru. Pùsobilo mi to plno starostí, nebo jsem pøicházel na to, e porucha je asi velmi váná. A ponìvad pitné vody ubývalo, obával jsem se nejhorího.

Naè jsou ty trny?

Malý princ nikdy neupustil od otázky, kdy ji jednou dal.

Svorník mì zlobil a odpovìdìl jsem, co mì právì napadlo:

Trny nejsou na nic. Od kvìtin je to èirá zlomyslnost!

Ó!

Ale po chvilce mlèení odsekl trochu nevraivì:

Nevìøím ti! Kvìtiny jsou slabé. Jsou naivní. Zabezpeèují se, 28

jak dovedou. Myslí si, e jsou strané, kdy mají trny...

Neodpovìdìl jsem. V té chvíli jsem si øíkal: Jestli se ten svorník jetì nepohne, rozbiji ho kladivem.

Malý princ mì znovu vyruil z pøemýlení.

A ty myslí, e kvìtiny...

Ale kdepak! Já nic nemyslím! odpovìdìl jsem nazdaøbùh.

Já myslím na váné vìci.

Podíval se na mne uasle.

Na váné vìci!

Vidìl, jak se skláním s kladivem a s prsty èernými od oleje nad pøedmìtem, který se mu zdál hroznì oklivý.

Mluví jako ti dospìlí!

To mì trochu zahanbilo. A jetì nemilosrdnì dodal: Vechno splete dohromady...Vechno pomíchá!

Byl opravdu velice rozhnìván. Potøásal ve vìtru svými sytì zlatými vlasy:

Znám planetu, kde ije jeden moc èervený pán. Nikdy nepøivonìl ke kvìtinì, nikdy se nepodíval na hvìzdu. Nikdy nic nedìlal, jen poèítal. A celý den opakuje jako ty: Já jsem váný èlovìk! Já jsem váný èlovìk! - A nafukuje se pýchou. Ale to není èlovìk, to je houba!

Coe to je?

Houba!

Malý princ byl teï hnìvem celý bledý.

U milióny let si kvìtiny tvoøí trny. A beránci je pøesto po milióny let okusují. A to není váná vìc, snaíme-li se pochopit, 29

proè se kvìtiny tolik namáhají, aby mìli trny, kdy ty trny na nic nejsou? Copak boj beránkù a kvìtin není dùleitý? Není to vánìjí a dùleitìjí ne poèítání toho tlustého pána? A co kdy

já znám kvìtinu, jedinou na svìtì, protoe neroste nikde jinde ne na mé planetì? A co kdy mi tu kvìtinu nìjaký beránek rázem znièí, jen tak, jednou zrána, a ani si neuvìdomí, co dìlá? To e není dùleité?

Zardìl se a po chvíli pokraèoval:

30

Má-li nìkdo rád kvìtinu, jedinou toho druhu na miliónech a miliónech hvìzd, staèí mu, aby byl asten, kdy se na ty hvìzdy dívá. Øekne si: Tam nìkde je má kvìtina... Ale seere-li beránek kvìtinu, bude to, jako by najednou vechny hvìzdy pohasly! A to e není dùleité!

Nemohl u dál mluvit. Propukl náhle v pláè. Nastala noc.

Odhodil jsem své náøadí. Nezáleelo mi u na kladivu, svorníku,

ízni ani smrti. Na jedné hvìzdì, na planetì, na té mé, na Zemi, bylo nutno utìit malého prince. Vzal jsem ho do náruèe.

Kolébal jsem ho. Øíkal jsem mu: Kvìtinì, kterou má, nehrozí nebezpeèí...Nakreslím tvému beránkovi náhubek. Nakreslím ti pro tvou kvìtinu ohrádku...Udìlám... Nevìdìl jsem u poøádnì, co øíci. Pøipadal jsem si stranì neikovný. Nevìdìl jsem, jak se mu pøiblíit, jak se k nìmu dostat...Svìt slz je tak záhadný.

31

VIII

Kvìtinu malého prince jsem poznal velice brzy lépe. Na jeho planetì rostly úplnì prosté kvìtiny, ozdobené jedinou øadou okvìtních plátkù. Nezabíraly místo a nikoho neruily. Jednoho rána se vdy objevily v trávì a potom veèer uvadaly. Ale tahle kvìtina vyklíèila jeden den ze semene pøivátého bùhvíodkud a malý princ bdìl velmi pozornì nad tímto výhonkem, který se nepodobal jiným proutkùm. Mohl to být nìjaký nový druh 32

baobabu. Keøík vak náhle pøestal rùst a zaèal hnát do kvìtu.

Malý princ, který byl pøi tom, kdy vyrail obrovský pupen, dobøe tuil, e z nìho vypuèí nìco zázraèného, ale kvìtina se ve svém zeleném pøíbytku králila nekoneènì dlouho. Peèlivì si vybírala barvy. Oblékala se pomalu, upravovala si okvìtní plátek jeden po druhém. Nechtìla se ukázat celá pomaèkaná jako vlèí máky. Chtìla se objevit a teprve v plné kráse. Ó ano, byla to koketka! Její tajemná toaleta trvala mnoho a mnoho dní. A jednoho rána se ukázala právì pøi východu slunce. A kvìtina, která se tak peèlivì pøipravovala, øekla zívajíc:

Ach, právì jsem se probudila...Promiòte, prosím...Jsem jetì celá rozcuchaná...

Malý princ nemohl v tu chvíli skrýt svùj obdiv:

Jak jste krásná!

e ano, odpovìdìla tie kvìtina. A pøila jsem na svìt zároveò se sluncem...

Malý princ správnì uhodl, e není moc skromná. Ale tolik dojímala! Myslím, e je èas snídat, dodala po chvilce,

byl byste tak hodný a postaral se o mne...

A malý princ, celý zmaten, el pro konev s èerstvou vodou a obslouil kvìtinu.

Tak ho velice brzy potrápila svou ponìkud plachou marnivostí.

Napøíklad jednoho dne, kdy mluvila o svých ètyøech trnech, øekla malému princi:

Jen a si pøijdou tygøi se svými drápy!

Na mé planetì pøece nejsou tygøi, namítl malý princ, a tygøi 33

trávu ani neerou.

Já nejsem tráva, odpovìdìla jemnì kvìtina.

Ó, promiòte...

Já se tygrù vùbec nebojím, ale mám hrùzu z prùvanu. Nemáte, 34

prosím, nìjakou zástìnu?

Hrùzu z prùvanu...pro rostlinu to není právì astné, øekl si malý princ.

S touhle kvìtinou je potí...

A veèer mì dejte pod poklop , U vás je veliká zima. Je to tu

patnì poloené. Tam, odkud pøicházím...

Ale zarazila se. Pøila jako semeno. Nemohl z jiných svìtù nic poznat. Zahanbena, e se nechala chytit pøi pokusu o tak prostinkou le, dvakrát nebo tøikrát zakalala, aby malého prince upozornila, e udìlal chybu: A co zástìna?...

Chtìl jsem pro ni jít, ale mluvila jste se mnou!

Tu nucenì zakalala, aby v nìm pøece jen probudila výèitky svìdomí. A tak malý princ, aèkoliv mìl dobrou vùli mít jí rád, 35

brzy o ní zapochyboval. Bral vánì bezvýznamná slova, a byl proto velice neasten.

Nemìl jsem ji poslouchat, svìøil mi jednoho dne. Kvìtiny nesmíme nikdy poslouchat. Musíme se na nì dívat a vdechovat jejich vùni. Moje kvìtina naplòovala vùní celou planetu, ale nedovedl jsem se z toho tìit. Historka s drápy, která mì tak dopálila, mìla ve mnì vzbudit nìhu...

A jetì mi svìøil:

Tehdy jsem nedovedl nic pochopit. Mìl jsem ji posuzovat podle jednání, ne podle slov. Obklopovala mì vùní a jasem. Nemìl jsem, myslím, nikdy utéci. Mìl jsem pod jejími chabými lstmi vytuit nìnost. Kvìtiny si tak odporují! Ale byl jsem pøíli

mladý, abych ji dovedl mít rád.

36

IX

Aby mohl planetu opustit, vyuil, myslím, tahu divokých ptákù.

Ráno pøed odchodem dal planetu do poøádku. Peèlivì vymetl nevyhaslé sopky. Dvì byly v èinnosti. A bylo to ohromnì pohodlné, kdy bylo zapotøebí ráno ohøát snídani. Mìl také jednu vyhaslou sopku. Ale vdycky øíkával: Èlovìk nikdy neví!, a tak vymetl i tu vyhaslou. Jsou-li sopky dobøe vymeteny, hoøí mírnì a pravidelnì, nevybuchují. Sopeèné výbuchy jsou jako oheò v krbu. Na naí Zemi jsme ovem pøíli malí, abychom si mohli vymetat sopky. Proto nám zpùsobují spoustu nepøíjemností.

Malý princ vytrhl trochu smutnì také poslední výhonky baobabù.

Myslel, e se u snad nikdy nevrátí. Ale vechny tyto obvyklé práce se mu zdály toho rána nesmírnì milé. A kdy kvìtinu naposledy zalil a chystal se ji zakrýt poklopem, zjistil, e je mu do pláèe.

Sbohem, øekl kvìtinì.

Kvìtina vak neodpovìdìla.

Sbohem, opakoval.

Kvìtina zakalala. Ale ne proto, e byla nachlazená.

Byla jsem hloupá, øekla koneènì. Odpus mi to. Sna se být 37

asten.

Byl pøekvapen, e mu nic nevyèítá. Stál tu ve velkých rozpacích, s poklopem v ruce. Nechápal tu klidnou mírnost.

No ano, mám tì ráda, øekla kvìtina. Tys o tom nic nevìdìl.

A byla to má chyba. To nevadí. Ale tos byl zrovna tak hloupý jako já. Hleï, abys byl asten...Nech ten poklop, já u ho nechci.

Ale vítr...

Nejsem tak nachlazená...Èerstvý noèní vítr mi udìlá dobøe.

Jsem pøece kvìtina.

Ale zvíøata...

Musím pøece snést dvì nebo tøi housenky, kdy chci poznat motýly. Je prý to tak krásné. Kdo by mì jinak navtìvoval? Ty bude daleko. Velkých zvíøat se vùbec nebojím. Mám drápy.

A naivnì ukázala ètyøi trny. Potom dodala:

Neotálej tolik, rozèiluje mì to. Rozhodl ses odejít, tak jdi!

Nechtìla toti, aby ji vidìl plakat. Byla to nesmírnì pyná kvìtina...

38

39

X

il v oblasti asteroidù 325, 326, 327, 329 a 330. Nejdøíve se tedy vypravil na nì, aby tam hledal nìjaké zamìstnání a pouèení.

Na prvním bydlel král. Obleèen v purpur a hermelín, sedìl na velmi prostém, a pøece majestátném trùnì.

40

A hleïme, poddaný, zvolal král, kdy uvidìl malého prince.

A malý princ se ptal sám sebe: Jak mì mùe znát, kdy mì jetì nikdy nevidìl?

Nevìdìl, e králové vidí svìt velice zjednoduen. Vichni lidé jsou pro nì poddaní.

Pojï blí, a tì lépe vidím, øekl mu král a byl moc pyný, e koneènì nìkomu kraluje.

Malý princ se díval, kam si sednout, ale planeta byla celá zaplnìna nádherným hermelínovým plátìm. Zùstal tedy stát, a protoe byl unaven, zívl.

Zívat v pøítomnosti krále se nesluí, øekl mu mocnáø. Zakazuji ti to.

Nemohu se udret, odpovìdìl malý princ celý zmatený. Byl jsem dlouho na cestì a nespal jsem...

Naøizuji ti tedy, abys zíval, øekl král. Ji celá léta jsem nevidìl nikoho zívat. Je to pro mne nìco nového. Tak jen zívej dál.

Naøizuji ti to.

Teï se bojím...u nemohu..., odpovìdìl malý princ a po ui se zaèervenal.

Hm, hm, odpovìdìl král. Tak...tak ti naøizuji chvílemi zívat a chvílemi... Trochu brebtal a zdál se pohnìván.

Králi lo o to, aby se uznávala jeho autorita. Nestrpìl neposlunost. Byl to absolutistický mocnáø. Ale byl také velký dobrák, a proto dával rozkazy rozumné.

Kdybych naøídil, øíkával, kdybych naøídil generálovi, aby se promìnil v moøského ptáka, a on neuposlechl, nebyla by to vina 41

generálova, ale moje.

Mohu se posadit? zeptal se nesmìle malý princ.

Naøizuji ti, aby ses posadil, odpovìdìl král a pøitáhl si majestátnì cíp svého hermelínového plátì.

Malý princ asl. Planeta byla malièká. Nad èímpak mohl král vládnout?

Vae Velièenstvo, pravil, prosím o prominutí, e se vás ptám...

Naøizuji ti, aby ses mì ptal, øekl honem král.

Vae Velièenstvo, èemu vládnete?

Vemu, odpovìdìl král velmi prostì.

Vemu?

Král rozvánì ukázal na svou planetu, na ostatní planety a na hvìzdy.

Tomu vemu?

Ano, tomu vemu, odpovìdìl král.

Byl to toti vladaø nejen absolutistický, ale i vevládnoucí.

A hvìzdy vás poslouchají?

Ovem, øekl mu král. Uposlechnou ihned. Nesnesu nekázeò.

Taková moc malého prince oslnila. Kdyby on ji mìl, vidìl by ne ètyøiaètyøicet, ale dvaasedmdesát, nebo dokonce sto èi dvì stì západù slunce v tý den, ani by musel posunout idli! A ponìvad mu bylo trochu smutno pøi pomylení na jeho malou, oputìnou planetu, dodal si odvahy a poádal krále o jednu laskavost:

Chtìl bych vidìt západ slunce... Udìlejte mi tu radost... Naøiïte 42

slunci, aby zapadalo...

Kdybych naøídil generálovi, aby létal od kvìtiny ke kvìtinì, jako létá motýl, nebo aby psal tragédii, nebo aby se promìnil v moøského ptáka, a generál by rozkaz neprovedl, èí by to byla chyba?

Vae, odpovìdìl pevnì malý princ.

Správnì. Je tøeba ádat od kadého to, co mùe dát, odvìtil král. Autorita záleí pøedevím na rozumu. Poruèí-li svému lidu, aby el a vrhl se do moøe, vzbouøí se. Mám právo vyadovat poslunost, protoe mé rozkazy jsou rozumné.

A co ten mùj západ slunce? pøipomnìl mu malý princ, který nikdy nezapomínal na otázku, kdy ji jednou dal.

Bude mít svùj západ slunce. Vyádám si ho. Ale ponìvad

umím vládnout, poèkám, a k tomu budou pøíznivé podmínky.

A kdy to bude? otázal se malý princ.

Hm, hm! odpovìdìl král a podíval se nejprve do tlustého kalendáøe.

Hm, hm, bude to...bude to dnes veèer asi ve tøi ètvrti na sedm.

A uvidí, jak jsou mé rozkazy pøesnì plnìny.

Malý princ zívl.

Litoval, e pøiel o západ slunce. A také se ji trochu nudil.

Nemám tady u co dìlat, øekl králi. Zase pùjdu!

Neodcházej, zvolal král. Byl pøece tak hrdý, e má poddaného.

Neodcházej, jmenuji tì ministrem!

A èeho?

Ministrem...ministrem spravedlnosti!

43

Ale vdy není koho soudit!

To se neví, podotkl král. Jetì jsem nevykonal objíïku po svém království. Jsem u hodnì starý, nemám místo pro koèár a chùze mì unavuje.

Ó! Ale já jsem u vechno vidìl, øekl malý princ a nahnul se, aby se jetì jednou podíval na druhou stranu planety. Tam na druhé stranì také nikdo není...

Bude tedy soudit sám sebe, odpovìdìl král. To je to nejtìí.

Je to mnohem nesnadnìjí soudit sám sebe ne nìkoho jiného.

Jestlie se ti podaøí sám sebe dobøe soudit, bude to znamenat,

e jsi opravdu mudrc.

Jene soudit sebe mohu kdekoliv. Na to nemusím bydlet tady.

Hm, hm! odvìtil král. Myslím, ze na mé planetì je nìkde stará krysa. Slyím ji vdy v noci. Mùe soudit tu starou krysu.

Obèas ji odsoudí na smrt. Tak bude její ivot záviset na tvé spravedlnosti. Ale udìlí jí vdy milost, abys ji uetøil. Je tu jenom jedna.

Já nemám rád, kdy se odsuzuje na smrt, odpovìdìl malý princ, a opravdu myslím, e odejdu.

Ne, øekl král.

Ale malý princ dokonèil pøípravy a nechtìl u starého vladaøe trápit: Kdyby si Vae Výsost pøála, aby se jí pøesnì uposlechlo, mohl by mi dát rozumný rozkaz. Mohl by mi napøíklad naøídit, abych se vzdálil, døíve ne uplyne minuta. Zdá se mi, e podmínky jsou pøíznivé...

Ponìvad král neodpovídal, malý princ nejprve zaváhal, potom 44

si vzdychl a vydal se na cestu.

Jmenuji tì svým vyslancem, volal za ním spìnì král. Tváøil se velice pánovitì.

Dospìlí jsou hroznì zvlátní, pomyslel si cestou malý princ.

45

XI

Na druhé planetì bydlil domýlivec.

Á, hleïme, pøichází mì navtívit nìjaký obdivovatel! zvolal z dálky domýlivec, jakmile malého prince spatøil. Domýlivci 46

vidí toti ve vech lidech obdivovatele.

Dobrý den, øekl malý princ. Vy máte divný klobouk.

To proto, abych mohl zdravit, odpovìdìl domýlivec. Abych mohl zdravit, kdy mì jásotem vítají. Bohuel tudy nikdo nejde.

Tak? odvìtil malý princ, protoe nepochopil.

Zatleskej, poradil mu tedy domýlivec.

Malý princ zatleskal. Domýlivec pozvedl klobouk a skromnì pozdravil. To je zábavnìjí ne návtìva u krále, øekl si v duchu malý princ. A zaèal znovu tleskat.

Domýlivec znovu zdravil a smekal.

Ale kdy to tak dìlal malý princ pìt minut, unavil se jednotvárností hry. A co se musí dìlat, aby klobouk spadl?

zeptal se.

Domýlivec ho vak neslyel. Domýlivci slyí pouze chválu.

Skuteènì se mi hodnì obdivuje? zeptal se malého prince.

Co to znamená obdivovat se?

Obdivovat se znamená uznat, e jsem èlovìkem nejkrásnìjím, nejlépe obleèeným, nejbohatím a nejinteligentnìjím na planetì.

Ale vdy jsi na planetì sám!

Udìlej mi tu radost, a pøesto se mi obdivuj!

Obdivuji se ti, øekl malý princ a pokrèil trochu rameny. Ale jak tì to mùe zajímat?

A malý princ zmizel.

Dospìlí jsou rozhodnì stranì zvlátní, øekl si jen v duchu cestou.

47

XII

Na dalí planetì bydlil pijan. Návtìva u nìho byla velice krátká, ale malého prince hodnì rozesmutnila.

Co tady dìlá? øekl pijanovi, který sedìl mlèky pøed øadou prázdných a øadou plných lahví.

Piji, odpovìdìl pochmurnì pijan.

A proè pije? zeptal se malý princ.

Abych zapomnìl, øekl pijan.

Naè abys zapomnìl? vyzvídal malý princ a uu ho zaèínal litovat.

Abych zapomnìl, e se stydím, pøiznal se pijan a sklonil hlavu.

A zaè se stydí? vyptával se dále malý princ, protoe by mu byl rád pomohl.

Stydím se, e piji! dodal pijan a nadobro se odmlèel.

A malý princ zmaten odeel.

Dospìlí jsou rozhodnì moc a moc zvlátní, øíkal si v duchu cestou.

48

49

XIII

Na ètvrté planetì bydlil byznysmen. Tento èlovìk byl tak zamìstnán, e pøi pøíchodu malého prince nezvedl ani hlavu.

Dobrý den, pozdravil ho malý princ. Vyhasla vám cigareta.

50

Tøi a dvì je pìt. Pìt a sedm je dvanáct. Dvanáct a tøi patnáct.

Dobrý den. Patnáct a sedm dvacet dva. Dvacet dva a est dvacet osm. Nemám èas ji znovu zapálit. Dvacet est a pìt tøicet jedna.

Uf! Dìlá to tedy pìt set jeden milión est set dvacet dva tisíce sedm set tøicet jedna.

Pìt set miliónù èeho?

Coe? Ty jsi tu jetì? Pìt set miliónù ... u nevím èeho ...

Mám tolik práce! Já jsem váný èlovìk, nebavím se hloupostmi!

Dvì a pìt je sedm...

Èeho pìt set miliónù? opakoval malý princ, protoe se nikdy v ivotì nevzdal otázky, kterou jednou dal.

Businessman zvedl hlavu:

Za celých ètyøiapadesát let, co bydlím na této planetì, jsem byl vyruen jen tøikrát. Poprvé pøed dvaadvaceti lety chroustem, který spadl bùhví odkud. Hroznì huèel a já jsem se ètyøikrát spletl v seèítání. Podruhé to bylo pøed jedenácti lety, mìl jsem tehdy revmatický záchvat. Chybí mi pohyb. Nemám èas se jen tak potloukat. Jsem pøece váný èlovìk. A po tøetí...zrovna teï.

Øíkal jsem tedy pìt set miliónù...

Miliónù èeho?

Businessman pochopil, e nemá ádnou nadìji na klid:

Miliónù vìcièek, které vidíme nìkdy na obloze.

Much?

Ale ne, vìcièek, které se tøpytí.

Vèel?

Ale ne. Zlatých vìcièek, o kterých sní lenoi. Jenome já jsem 51

váný èlovìk! Já nemám èas na snìní.

Ach ták, hvìzd?

Ano, ano, hvìzd.

A co dìlá s pìti sty milióny hvìzd?

Pìt set jeden milión est set dvacet dva tisíce sedm set tøicet jedna. Já jsem váný èlovìk, já jsem pøesný.

A co s tìmi hvìzdami dìlá?

Co s nimi dìlám?

Ano.

Nic. Patøí mi.

Tobì patøí hvìzdy?

Ano.

Ale vidìl jsem u krále, který...

Králové nejsou majiteli. Králové vládnou. A v tom je velký rozdíl.

A co ti to pomùe, e má hvìzdy?

Jsem pak bohatý.

A co ti to pomùe, e jsi bohatý?

Mohu si nakoupit jiné hvìzdy, pokud nìkdo nìjaké objeví.

Tenhle èlovìk rozumuje trochu jako ten mùj opilec, øekl si v duchu malý princ.

Pøesto se ptal dál:

Jak nám mohou patøit hvìzdy?

A komu patøí? odsekl mrzutì businessman.

To nevím. Nikomu. Tak tedy patøí mnì, nebo já jsem na nì myslel první.

52

A to staèí?

Ovem. Kdy najde diamant, který nikomu nepatøí, je tvùj.

Kdy najde ostrov, který nikomu nepatøí, je tvùj. A mnì patøí hvìzdy, protoe nikdy nikoho pøede mnou nenapadlo, e by mu mohly patøit.

To je pravda, øekl malý princ. A co s nimi dìlá?

Spravuji je. Poèítám a pøepoèítávám je, vysvìtloval businessman.

Není to zrovna snadné. Ale já jsem váný èlovìk!

Malému princi to jetì nestaèilo.

Patøí-li mi hedvábný átek, mohu si ho dát na krk a odnést si ho. Patøí-li mi kvìtina, mohu ji utrhnout a odnést. Ale ty nemùe

utrhnout hvìzdy.

Ne, ovem mohu je dát do banky.

Co to znamená? To znamená, e napíu na papírek poèet svých hvìzd. A potom zamknu ten papír do zásuvky.

A nic víc?

To staèí!

To je zábavné, pomyslil si malý princ. Je to dost poetické, ale ne moc seriózní.

Malý princ mìl o váných vìcech pøedstavy hodnì odliné od pøedstav, jaké mají dospìlí.

Já mám kvìtinu, øekl tie, a kadý den ji zalévám. Mám tøi sopky a ty vymetám kadý týden. Vymetám toti i tu vyhaslou.

Èlovìk nikdy neví. Pro mé sopky i pro mou kvìtinu je uiteèné,

e mi patøí. Ale ty nejsi hvìzdám uiteèný...

53

Businessman otevøel ústa pøekvapením, nevìdìl vak, co odpovìdìt.

A malý princ zmizel.

Dospìlí jsou rozhodnì podivní, øekl si jen v duchu cestou.

54

XIV

Pátá planeta byla velmi zvlátní. A ze vech nejmení. Bylo tu právì tak dost místa, aby se sem vela poulièní svítilna a lampáø.

55

Malý princ si nedovedl vysvìtlit, k èemu mùe být nìkde na planetì bez domù a bez lidí svítilna a lampáø. Pøesto si v duchu øekl:

Moná, e ten èlovìk je zbyteèný. A pøece je ménì zbyteèný ne král, ne domýlivec, ne businessman a ne pijan. Jeho práce má aspoò smysl. Kdy rozsvítí svítilnu, jako by se zrodilo o hvìzdu nebo o kvìtinu víc. Kdy zhasne svítilnu, jako by kvìtina nebo hvìzda la spát. Je to moc hezké zamìstnání. Je to opravdu uiteèné, protoe je to hezké.

Kdy pøiel na planetu, pozdravil uctivì lampáøe:

Dobrý den. Proè jsi právì zhasl svítilnu?

To je pøíkaz, odpovìdìl lampáø. Dobrý den.

Co to znamená pøíkaz?

No, to znamená, e musím zhasnout svítilnu. Dobrý veèer.

A zase ji rozsvítil.

Ale proè jsi ji právì rozal?

To je pøíkaz, odpovìdìl lampáø.

Nerozumím, odvìtil malý princ.

Není èemu rozumìt, øekl lampáø. Pøíkaz je pøíkaz. Dobrý den.

A zhasl svítilnu.

Potom si otøel èelo èervenì kostkovaným kapesníkem.

Je to hrozné zamìstnání. Kdysi to vyhovovalo. Zháel jsem ráno a rozínal veèer. Zbývající èást dne jsem si mohl odpoèinout a zbytek noci spát...

A od té doby se pøíkaz zmìnil?

56

Pøíkaz se nezmìnil, øekl lampáø. To je právì to strané!

Planeta se rok od roku toèila rychleji, a pøíkaz se nezmìnil!

No a? divil se malý princ.

No a teï se otoèí jednou za minutu a já nemám ani vteøinku klidu. Rozsvìcuji a zháím jednou za minutu!

To je divné! Dny u tebe trvají minutu!

To není vùbec divné, øekl lampáø. U je tomu mìsíc, co spolu hovoøíme.

Mìsíc?

Ano. Tøicet minut. Tøicet dní! Dobrý veèer.

A zase rozsvítil svítilnu.

Malý princ ho pozoroval a zamiloval si toho lampáøe, který byl tak vìrný pøíkazu. Vzpomnìl si na západy slunce, které kdysi pozoroval tak, e posunoval idli. Chtìl svému pøíteli pomoci:

Ví...já znám prostøedek, jak si mùe odpoèinout, kdy bude

chtít.

Samozøejmì e chci, øekl lampáø.

Vdy èlovìk mùe být souèasnì vìrný pøíkazu a pøitom troku pohodlný. Malý princ pokraèoval:

Tvá planeta je tak malá, e ji obejde tøemi kroky. Staèí, kdy

pùjde dost pomalu, abys zùstával stále na slunci. Kdy si bude

chtít odpoèinout pùjde...a den bude trvat tak dlouho, jak bude

chtít.

To mi moc nepomùe, øekl lampáø. Já toti rád spím.

To je smùla, zvolal malý princ.

Je to smùla, øekl lampáø. Dobrý den.

57

A zhasl svítilnu.

Tímto èlovìkem by vichni pohrdali, král, domýlivec, pijan a businessman, øekl si malý princ a el dál svou cestou. A pøece on jediný mi nepøipadá smìný. Snad proto, e se zabývá nìèím jiným ne sám sebou.

Lítostivì si povzdechl a øekl si jetì: Je to jediný èlovìk, s kterým bych se mohl spøátelit. Ale jeho planeta je opravdu moc malá. Není tam místo pro dva...

Malý princ se vak neodvaoval pøiznat si, e litoval této astné planety zvlátì pro tìch tisíc ètyøi sta ètyøicet západù slunce za dvacet ètyøi hodiny!

58

XV

está planeta byla desetkrát vìtí. Bydlil na ní starý pán a spisovatel obrovské knihy.

Ale hleïme, badatel! zvolal, kdy spatøil malého prince.

Malý princ se posadil na stùl a byl trochu udýchán. Tolik se u

nacestoval!

59

Odkud pøichází? zeptal se ho starý pán.

Co to je za tlustou knihu? øekl malý princ. Co tu dìláte?

Jsem zemìpisec, odpovìdìl starý pán.

Co to je zemìpisec?

To je vìdec, který ví, kde jsou moøe, veletoky, mìsta, hory a poutì.

Opravdu moc zajímavé, øekl malý princ. Koneènì opravdové zamìstnání! A rozhlédl se kolem sebe po zemìpiscovì planetì.

Jetì nikdy nevidìl tak vzneenou planetu.

Vae planeta je moc hezká. Jsou tu oceány?

To nemohu vìdìt, øekl zemìpisec.

Ach! (Malý princ byl zklamán) A hory?

To nemohu vìdìt, odpovìdìl zemìpisec.

A mìsta a øeky a poutì?

To také nemohu vìdìt, øekl zemìpisec.

Vdy jste zemìpisec!

Ovem, øekl zemìpisec, ale nejsem badatel. A nemám ádné badatele. Zemìpisec nikdy nepoèítá mìsta, øeky, hory, moøe, oceány a poutì. Zemìpisec je pøíli dùleitý, ne aby se mohl toulat...Neopoutí svùj psací stùl, ale pøijímá návtìvy badatelù.

Vyptává se jich a zapisuje jejich vzpomínky. A kdy se zdají vzpomínky nìkterého z nich zajímavé, dá vyetøit mravní úroveò badatele.

Naè to?

Protoe badatel, který by lhal, zpùsobil by v zemìpisných knihách hotové katastrofy. A také badatel, který by pøíli pil.

60

Jak to? zeptal se malý princ.

Protoe opilci vidí dvojmo. Zemìpisec by pak mohl zaznamenat dvì hory, kde je jen jedna.

Znám nìkoho, øekl malý princ, kdo by byl patným badatelem.

To je moné. Kdy se tedy zdá mravní úroveò badatele dobrá, jeho objev se pøezkouí.

Jde se tam nìkdo podívat?

Ne, to je pøíli sloité. Ale poaduje se od badatele, aby podal dùkazy. Objeví-li napøíklad nìjakou velkou horu, musí odtamtud pøinést velké kameny.

.Zemìpisec se náhle rozohnil.

Ale ty pøichází zdaleka! Ty jsi badatel! Popíe mi svou planetu!

A zemìpisec si rozevøel knihu záznamù a oøezal tuku.

Vypravování badatelù se zaznamenávají tukou. Inkoustem se zapíí, teprve a badatel podá dùkazy.

Tak povídej! vyzval ho zemìpisec.

Ó, u mne doma to není moc zajímavé, øekl malý princ, je to tam docela malinké. Mám tøi sopky. Dvì jsou v èinnosti a jedna je vyhaslá. Ale èlovìk nikdy neví.

Èlovìk nikdy neví, opakoval zemìpisec.

Mám také kvìtinu.

My nezaznamenáváme kvìtiny, øekl zemìpisec.

A proè? To je to nejhezèí!

Protoe kvìtiny jsou pomíjející.

61

Co to znamená pomíjející?

Zemìpisné knihy jsou nejcennìjí ze vech knih, øekl zemìpisec. Nikdy nevyjdou z módy. Stane se velmi zøídka, aby hora zmìnila místo. Velmi zøídka také vyschne oceán.

Píeme o vìcech trvajících vìènì.

Ale vyhaslé sopky se mohou probudit k èinnosti, pøeruil ho malý princ.

Co to znamená pomíjející?

To je nám jedno, jsou-li sopky vyhaslé nebo èinné, øekl zemìpisec.

Pro nás je dùleitá hora. Ta se nemìní.

Ale co to znamená pomíjející? opakoval malý princ, nebo

jakiv nevzdal otázky, kdy ji jednou dal.

To znamená nìco, èemu hrozí blízký zánik.

Mé kvìtinì hrozí blízký zánik?

Ovem.

Má kvìtina je pomíjející, øekl si malý princ, a má jen ètyøi trny na obranu proti svìtu. A já jsem ji nechal doma úplnì samotnou!

Tu se v nìm poprvé ozvala lítost. Ale znovu si dodal odvahy.

Co mi radíte, abych navtívil? zeptal se.

Planetu Zemi, odpovìdìl zemìpisec. Má dobrou povìst...

Malý princ odeel a myslel na svou kvìtinu.

62

XVI

Sedmá planeta byla tedy Zemì.

Zemì není jen tak ledajaká planeta! Jsou na ní asi dvì miliardy dospìlých. A mezi nimi je sto jedenáct králù (poèítáme-li ovem i èernoské krále), sedm tisíc zemìpiscù, devìt set tisíc businessmanù, sedm a pùl miliónu opilcù a tøi sta jedenáct miliónù domýlivcù.

Abyste si dovedli pøedstavit rozmìry Zemì, øeknu vám, e pøed vynálezem elektøiny bylo tøeba na vech esti pevninách vydrovat celou armádu ètyø set edesáti dvou tisíc pìti set jedenácti lampáøù.

Na toho, kdo vidìl Zemi trochu z dálky, dìlalo to ohromný dojem. Pohyby této armády byly øízeny jako operní balet.

Nejprve pøili na øadu lampáøi na Novém Zélandì a v Austrálii.

A ti, kdy rozali lampy, li spát. Po nich nastoupili do toho reje lampáøi v Èínì a na Sibiøi. Potom také oni obratnì zmizeli za kulisami. Tu nastoupili lampáøi rutí a indiètí. Potom afriètí a evroptí. Nato jihoameriètí a pak severoameriètí. A nikdy se nezmýlili v poøadí nástupu na scénu. Bylo to velkolepé.

Pouze lampáø jediné svítilny na severním pólu a jeho kolega na jiním pólu vedli lenivý a bezstarostný ivot: pracovali dvakrát do roka.

63

XVII

Kdy chce být èlovìk vtipný, stane se, e si nìkdy trochu zale.

Nebyl jsem moc poctivý, kdy jsem vám vyprávìl o tom lampáøi.

Riskuji, e vyvolám patnou pøedstavu o naí planetì u tìch, kdo ji neznají. Lidé zabírají na Zemi velice málo místa. Kdyby ty dvì miliardy obyvatel, kteøí zalidòují Zemi, stály trochu stlaèeny jako na táboru lidu, vely by se snadno na námìstí dvacet mil dlouhé a dvacet mil iroké. Mohli bychom vtìsnat lidstvo na nejnepatrnìjí ostrùvek v Tichém oceánu.

Dospìlí vám vak nebudou vìøit. Myslí si, e zabírají mnoho místa. Pøipadají si dùleití jako baobaby. Poraïte jim tedy, aby poèítali. Zboòují èíslice, bude se jim to líbit. Ale vy neztrácejte èas takovou ohavnou úlohou. Je to zbyteèné. Pøece mi dùvìøujete.

Kdy byl tedy malý princ na Zemi, byl velice pøekvapen, e nikoho nevidí. U mìl strach, e si popletl planetu, kdy tu nìjaký krouek barvy mìsíce se pohnul v písku.

Dobrou noc, øekl malý princ jen tak nazdaøbùh.

Dobrou noc, odpovìdìl had.

Na kterou planetu jsem to spadl? zeptal se malý princ.

Na Zemi, do Afriky, odpovìdìl had.

Ach! ...Na Zemi tedy nikdo není?

64

Tady je pou. A na poutích nikdo není. Zemì je veliká, øekl had.

Malý princ si sedl na kámen, pohlédl k obloze a pravil:

Tak si øíkám, jestli hvìzdy záøí proto, aby kadý mohl jednoho dne najít tu svou planetu. Je právì nad námi...Ale jak je daleko!

Je krásná, øekl had. Proè jsi sem pøiel?

Mám trampoty s jednou kvìtinou, odpovìdìl malý princ.

Tak? øekl had.

65

Odmlèeli se.

Osamìlí jsme i mezi lidmi, namítl had.

Malý princ se na nìj dlouze zadíval.

Ty jsi podivné zvíøe, øekl mu koneènì, tenké jako prst...

66

Ale jsem mocnìjí ne prst krále, øekl had.

Malý princ se usmál:

No, pøíli mocný nejsi...Nemá ani noky...Ani cestovat nemùe...

Mohu tì unést dál ne loï, øekl had.

Stoèil se okolo kotníku malého prince jako zlatý náramek.

Koho se dotknu, vrátím ho zemi, ze které vyel, øekl jetì.

Ale ty jsi èistý a pøichází z hvìzdy...

Malý princ neodpovìdìl.

Je mi tì líto, kdy tì vidím tak slabého na této Zemi ze uly.

Mohu ti jednoho dne pomoci, bude-li se ti pøíli stýskat po tvé planetì. Mohu...

Ó, já jsem ti dobøe rozumìl, øekl malý princ. Ale proè mluví

stále v hádankách?

Já je vechny rozlutím, odpovìdìl had.

A umlkli.

67

XVIII

Malý princ pøeel pou a setkal se jen s jedinou kvìtinou. Byla to kvìtina s tøemi okvìtními plátky. Úplnì bezvýznamná kvìtina...

Dobrý den, øekl malý princ.

Dobrý den, øekla kvìtina.

Kde jsou lidé? zeptal se zdvoøile malý princ.

Kvìtina vidìla jednoho dne pøejít nìjakou karavanu:

Lidé? Je jich myslím est nebo sedm. Je tomu ji mnoho let, co jsem je spatøila. Kdo ví, kde asi jsou. Vítr jimi povívá. Nemají koøeny a to jim velice vadí.

Sbohem, øekl malý princ.

Sbohem, odpovìdìla kvìtina.

68

XIX

Malý princ vystoupil na vysokou horu. Jediné hory, které kdy poznal, byly tøi sopky, a ty mu sahaly po kolena. A vyhaslé sopky pouíval jako stolièky.

Z hory vysoké jako tato, pomyslil si, uvidím naráz celou planetu a vechny lidi...Ale spatøil jen jehlovité pièky skal.

Dobrý den, zvolal nazdaøbùh.

Dobrý den...Dobrý den...Dobrý den..., opakovala ozvìna.

Kdo jste? øekl malý princ.

Kdo jste?...Kdo jste?...Kdo jste? odpovídala ozvìna.

Buïme pøátelé, jsem tak sám, øekl.

Jsem tak sám...Jsem tak sám...Jsem tak sám..., opakovala ozvìna.

Pomyslil si tedy: To je nìjaká divná planeta! Je celá vyprahlá, celá zapièatìlá a slaná. A lidé nemají pøedstavivost. Opakují, co se jim øekne... Doma jsem mìl kvìtinu a ta mluvila vdycky první...

69

XX

Ale kdy tak malý princ el dlouho pískem, skalinami a snìhem, stalo se, e objevil koneènì cestu. A vechny cesty vedou k lidem.

Dobrý den, øekl. Byla to zahrada plná rùí.

Dobrý den, odpovìdìli rùe.

Malý princ se na nì zadíval. Vechny se podobaly jeho kvìtinì.

Kdo jste? zeptal se jich uasle.

Jsme rùe, øekly rùe.

Ó, øekl malý princ..

70

A cítil se hroznì neastný. Jeho kvìtina mu vypravovala, e je jediná svého druhu ve vesmíru. A tady jich bylo pìt tisíc v jediné zahradì, jedna jako druhá!

Stranì by ji mrzelo, øekl si, kdyby to vidìla... Moc by kalala a pøedstírala by, e umírá, jen aby nebyla smìná. A musel bych dìlat, e o ni peèuji, nebo jinak by radìji opravdu umøela, jen aby mì taky pokoøila...

Potom si jetì øekl: Myslil jsem, e jsem bohatý, e mám jedineènou kvìtinu, a zatím mám jen obyèejnou rùi. Ta rùe a mé tøi sopky, které mi sahají po kolena a z nich jedna je moná navdy vyhaslá, nedìlají ze mne moc velkého prince...A lehl si do trávy a plakal.

71

XXI

Tu se objevila lika.

Dobrý den, øekla.

Dobrý den, zdvoøile odpovìdìl malý princ. Obrátil se, ale nic nevidìl.

Jsem tady, pod jabloní..., øekl ten hlas.

Kdo jsi? zeptal se malý princ. Jsi moc hezká...

Jsem lika, øekla lika.

72

Pojï si se mnou hrát, navrhl jí malý princ. Jsem tak smutný...

Nemohu si s tebou hrát, namítla lika. Nejsem ochoèena.

Ó, promiò, øekl malý princ.

Chvíli pøemýlel a pak dodal:

Co to znamená ochoèit?

Ty nejsi zdejí, øekla lika, co tu hledá?

Hledám lidi, odvìtil malý princ. Co znamená ochoèit?

Lidé, øekla lika, mají puky a loví zvíøata. To je hroznì nepøíjemné. Pìstují také slepice. Je to jejich jediný zájem. Hledá

slepice?

Ne, øekl malý princ. Hledám pøátele. Co to znamená ochoèit?

Je to nìco, na co se moc zapomíná, odpovìdìla lika.

Znamená to vytvoøit pouta...

Vytvoøit pouta?

Ovem, øekla lika. Ty jsi zatím pro mne jen malým chlapcem podobným statisícùm malých chlapcù. Nepotøebuji tì a ty mì taky nepotøebuje. Jsem pro tebe jen likou podobnou statisícùm liek. Ale kdy si mì ochoèí, budeme potøebovat jeden druhého.

Bude pro mne jediným na svìtì a já zase pro tebe jedinou na svìtì...

Zaèínám chápat, øekl malý princ. Znám jednu kvìtinu...myslím, e si mì ochoèila...

To je moné, dodala lika. Na Zemi je vidìt velicos...

Ó, to není na Zemi, øekl malý princ.

73

Zdálo se, e to probudilo v lice zvìdavost:

Na jiné planetì?

Ano.

Jsou na té planetì lovci?

Nejsou.

Ach, to je zajímavé! A slepice?

Také ne.

Nic není dokonalé, povzdychla lika.

74

Ale vrátila se ke svému nápadu:

Mùj ivot je jednotvárný. Honím slepice a lidé honí mne.

Vechny slepice jsou si navzájem podobné a také lidé jsou si podobní. Trochu se proto nudím. Ale kdy si mì ochoèí, bude mùj ivot jakoby prozáøen sluncem. Poznám zvuk krokù, který bude jiný ne vechny ostatní. Ostatní kroky mì zahánìjí pod zem. Ale tvùj krok mì jako hudba vyláká z doupìte. A pak, podívej se! Vidí tamhleta obilná pole? Nejím chléb. Obilí je pro mne zbyteèné. Obilná pole mi nic nepøipomínají. A to je smutné. Ale ty má zlaté vlasy. Bude to opravdu nádherné, a

si mì ochoèí. Zlaté obilí mi tì bude pøipomínat. A já budu milovat umìní vìtru v obilí...

Lika umlkla a dlouho se dívala na malého prince.

Ochoè si mì, prosím! øekla.

Velmi rád, odvìtil malý princ, ale nemám moc èasu. Musím 75

objevit pøátele a poznat spoustu vìcí.

Známe jen ty vìci, které si ochoèíme, øekla lika. Lidé u

nemají èas, aby nìco poznávali. Kupují u obchodníkù vìci úplnì hotové. Ale ponìvad pøátelé nejsou na prodej, nemají pøátel.

Chce-li pøítele, ochoè si mì!

Co mám dìlat? zeptal se malý princ.

Musí být hodnì trpìlivý, odpovìdìla lika. Sedne si nejprve kousek ode mne, takhle do trávy. Já si budu na tebe po oèku dívat, ale ty nebude nic øíkat. Øeè je pramenem nedorozumìní.

Kadý den si vak bude moci sednout trochu blí...

Druhý den pøiel malý princ zas.

Bylo by lépe, kdybys pøicházel vdycky ve stejnou hodinu,

øekla lika.

Pøijde-li napøíklad ve ètyøi hodiny odpoledne, ji od tøí hodin budu astná. Èím více èas pokroèí, tím budu astnìjí. Ve ètyøi hodiny budu u rozechvìlá a neklidná; objevím cenu tìstí!

Ale bude-li pøicházet v rùznou dobu, nebudu nikdy vìdìt, v kterou hodinu vyzdobit své srdce...Je tøeba zachovávat øád.

Co je to øád? øekl malý princ.

To je také nìco moc zapomenutého, odpovìdìla lika, to, co odliuje jeden den od druhého, jednu hodinu od druhé. Moji lovci napøíklad zachovávají také øád. Tanèí kadý ètvrtek s dìvèaty z vesnice. Kadý ètvrtek je tedy nádherný den!

Jdu na procházku a do vinice. Kdyby lovci tanèili kdykoliv, vechny dny by se podobaly jeden druhému a nemìla bych vùbec prázdniny.

76

Tak si malý princ ochoèil liku. A tu se pøiblíila hodina odchodu.

Ach, budu plakat..., øekla lika.

To je tvá vina, øekl malý princ. Nepøál jsem ti nic zlého, ale tys chtìla, abych si tì ochoèil...

Ovem, øekla lika.

Ale bude plakat! namítl malý princ.

Budu plakat, øekla lika.

Tak tím nic nezíská!

Získám, vzpomeò si na tu barvu obilí.

A potom dodala: Jdi se podívat jetì jednou na rùe. Pochopí,

e ta tvá je jediná na svìtì. Pøijde mi dát sbohem a já ti dám dárek - tajemství. Malý princ odbìhl podívat se znovu na rùe.

Vy se mé rùi vùbec nepodobáte, vy jetì nic nejste, øekl jim.

Nikdo si vás neochoèil a vy jste si nikoho neochoèily. Jste takové, jako byla má lika. Byla to jen lika podobná statisícùm jiných liek. Ale stala se z ní má pøítelkynì a teï je pro mne jediná na svìtì.

A rùe byly celé zaraené.

Jste krásné, ale jste prázdné, pokraèoval. Není moné pro vás umøít. Pravda, o mé rùi by si obyèejný chodec myslel, e se vám podobá. Ale ona jediná je dùleitìjí ne vy vechny, protoe právì ji jsem zaléval. Protoe ji jsem dával pod poklop.

Protoe ji jsem chránil zástìnou. Protoe ji jsem pozabíjel housenky (kromì dvou nebo tøí, z kterých budou motýli).

Protoe ji jsem poslouchal, jak naøíkala nebo se chlubila, nebo dokonce nìkdy mlèela. Protoe je to má rùe.

77

A vrátil se k lice.

Sbohem..., øekl.

Sbohem, øekla lika. Tady je to mé tajemství, úplnì prostinké: správnì vidíme jen srdcem. Co je dùleité, je oèím neviditelné.

Co je dùleité, je oèím neviditelné, opakoval malý princ, aby si to zapamatoval.

78

A pro ten èas, který jsi své rùi vìnoval, je ta tvá rùe tak dùleitá.

A pro ten èas, který jsem své rùi vìnoval..., øekl malý princ, aby si to zapamatoval.

Lidé zapomnìli na tuto pravdu, øekla lika. Ale ty na ni nesmí

zapomenout. Stává se navdy zodpovìdným za to, cos k sobì pøipoutal. Jsi zodpovìdný za svou rùi...

Jsem zodpovìdný za svou rùi..., opakoval malý princ, aby si to zapamatoval.

79

XXII

Dobrý den, pozdravil malý princ.

Dobrý den, øekl výhybkáø.

Co tu dìlá? zeptal se malý princ.

Tøídím cestující po tisícových balících, øekl výhybkáø.

Vypravuji vlaky a ty je odváejí hned napravo, hned nalevo.

A osvìtlený rychlík, dunící jako hrom, otøásl domkem výhybkáøe.

Mají náramnì naspìch, øekl malý princ. Co hledají?

To neví ani èlovìk na lokomotivì, odpovìdìl výhybkáø.

A druhý osvìtlený rychlík zadunìl v opaèném smìru.

To se u vracejí? ptal se malý princ.

To nejsou oni, øekl výhybkáø. To jsou zase jiní.

Nebyli snad spokojeni tam, kde byli?

Nikdy nejsme spokojeni tam, kde jsme, vysvìtloval výhybkáø.

A jako hrom zadunìl tøetí osvìtlený rychlík.

To jedou za tìmi prvními cestujícími? zeptal se malý princ.

Nejedou vùbec za nièím, øekl výhybkáø. Ve vlaku spí nebo zívají. Jen dìti mají nos pøitisknutý na okna.

Jedinì dìti vìdí, co hledají, pravil malý princ. Ztrácejí èas hadrovou panenkou, panenka se stane hroznì dùleitá, a 80

kdy jim ji nìkdo vezme, pláèou...

Mají tìstí, øekl výhybkáø.

81

XXIII

Dobrý den, pozdravil malý princ.

Dobrý den, øekl obchodník.

Byl to obchodník s patentními pilulkami utiujícími ízeò. Kdy

èlovìk polkne jednu týdnì, nemusí u pít.

Proè to prodává? zeptal se malý princ.

Je to velká úspora èasu, odpovìdìl obchodník. Znalci to vypoèítali. Uetøí se padesát tøi minuty za týden.

A co se dìlá s tìmi padesáti tøemi minutami?

Co kdo chce...

Kdybych já mìl padesát tøi minuty nazbyt, øekl si malý princ,

el bych docela pomalouèku ke studánce...

82

XXIV

Bylo to u osmý den, co se mi na pouti porouchal motor, a kdy jsem poslouchal historii o obchodníkovi, pil jsem poslední kapku ze své zásoby vody.

Ví, øekl jsem malému princovi, ty tvé vzpomínky jsou moc hezké, ale já jsem jetì neopravil letadlo, nemám u co pít, a byl bych také asten, kdybych mohl jít docela pomalouèku ke studánce.

Moje pøítelkynì lika..., øekl mi.

Èlovíèku, u nejde o liku.

Proè?

Protoe umøeme ízní...

Nepochopil, proè takhle uvauji, odpovìdìl mi:

Je dobøe, kdy jsme mìli pøítele, i kdy máme umøít. Já jsem hroznì rád, e jsem mìl pøítelkyni liku...

Neuvìdomuje si nebezpeèí, øekl jsem si. Nemá nikdy hlad ani

ízeò. Staèí mu trochu slunce...

Ale podíval se na mne a odpovìdìl na mou mylenku:

Mám taky ízeò ... hledejme studnu ...

Mávl jsem unavenì rukou: nemá vùbec smysl hledat studnu nazdaøbùh v nekoneèné pouti. Pøesto jsme se dali na cestu.

Kdy jsme tak kráèeli celé hodiny mlèky, snesla se noc a zaèaly 83

se rozínat hvìzdy. Vidìl jsem je jako ve snu, protoe jsem mìl ze íznì trochu horeèku. Slova malého prince mi tanèila v mysli.

Tak ty má také ízeò? zeptal jsem se ho.

Neodpovìdìl mi na otázku. Øekl pouze: Voda mùe dìlat dobøe i srdci...

Nerozumìl jsem jeho odpovìdi, ale mlèel jsem ... Dobøe jsem vìdìl, e se ho nesmím ptát.

Byl unaven. Sedl si. Já jsem si sedl vedle nìho. Chvíli mlèel a pak jetì øekl:

Hvìzdy jsou krásné, protoe je na nich kvìtina, kterou není vidìt...

Ano, jistì, øekl jsem a mlèky jsem pozoroval vlny v písku ve svitu mìsíce.

Pou je krásná..., dodal.

A mìl pravdu. Vdycky jsem miloval pou. Usedneme na pískový pøesyp... Nevidíme nic ... Neslyíme nic ... A pøece nìco záøí v tichu ...

Pou je krásná právì tím, e nìkde skrývá studnu ..., øekl 84

malý princ.

Byl jsem pøekvapen, e pojednou chápu to tajemné záøení písku.

Kdy jsem byl malým chlapcem, bydlil jsem ve starobylém domì a povìst vyprávìla, e je tam zakopán poklad. Nikdy jej ovem nikdo nedovedl objevit a snad jej ani nehledal. Ale dodával kouzlo celému tomu domu. Mùj dùm skrýval ve svých hlubinách tajemství...

Ano, øekl jsem malému princi, a u je to dùm, hvìzdy nebo pou, to, co je dìlá krásnými, je neviditelné!

Jsem rád, e souhlasí s mou likou, pravil.

Ponìvad malý princ usínal, vzal jsem ho do náruèe a vydal jsem se znovu na cestu. Byl jsem dojat. Mìl jsem pocit, jako bych nesl køehký poklad. Zdálo se mi dokonce, e není na Zemi nic køehèího. Ve svitu mìsíce jsem pozoroval to bledé èelo, zavøené oèi, kadeøe chvìjící se ve vìtru a øíkal jsem si: Co zde vidím, je jen skoøápka. To nejdùleitìjí je neviditelné...

A ponìvad se jeho pootevøené rty slabì usmívaly, øekl jsem si také: Co mì na spícím malém princi tolik dojímá, je jeho vìrnost kvìtinì, ten obraz rùe, který v nìm záøí jako plamínek lampy, i kdy spí... A tuil jsem, e je jetì køehèí. Lampy musíme dobøe chránit: staèí závan vìtru a lampa zhasne...

A jak jsem tak kráèel, objevil jsem na úsvitu studnu.

85

XXV

Lidé se natlaèí do rychlíkù, øekl malý princ, ale potom u

nevìdí, co hledají. A tak se rozèilují a toèí se kolem dokola...

A dodal:

Nestojí to za to...

Studna, ke které jsme pøili, se nepodobala saharským studnám.

Studny na Sahaøe jsou pouhé jámy vyhloubené v písku. Tahle se podobala studni na vesnici. Ale nebyla tam ádná vesnice a myslil jsem, e se mi to jen zdá.

To je zvlátní, øekl jsem malému princi, vechno je pøipraveno: rumpál, vìdro i provaz...

Zasmál se, dotkl se provazu a uvedl rumpál do pohybu. A rumpál skøípal, jako skøípe stará korouhvièka, kdy vítr dlouho spal.

Slyí, øekl malý princ, probouzíme tuto studnu a ona zpívá...

Nechtìl jsem, aby se namáhal.

Nech mne, øekl jsem mu, pro tebe je to pøíli tìké.

Pomalu jsem vytahoval vìdro a k okraji. Postavil jsem je na roubení pìknì do rovnováhy. V uích mi stále znìl zpìv rumpálu a ve vodì, která se dosud chvìla, jsem vidìl chvìjící se slunce.

Touím po té vodì, øekl malý princ, dej mi, prosím, napít...

A tu jsem pochopil, co hledal.

86

Zvedl jsem vìdro a k jeho rtùm. Pil se zavøenýma oèima. Bylo to líbezné jako sváteèní den. Ale tato voda byla docela nìco jiného ne obyèejný pokrm. Zrodila se z pochodu pod hvìzdnou oblohou, ze zpìvu rumpálu a z úsilí mých paí. Byla srdci tak milá jako nìjaký dárek. Kdy jsem byl malý chlapec, svìtlo vánoèního stromku a nìha úsmìvù, to ve dodávalo vdycky zvlátní záø vánoènímu dárku, který jsem dostal.

U vás lidé pìstují pìt tisíc rùí v jedné zahradì, øekl malý princ, a pøece tam nenalézají to, co hledají...

Nenalézají..., odpovìdìl jsem.

A pøesto by mohli najít, co hledají, v jedné jediné rùi nebo v troce vody...

Jistì, odpovìdìl jsem.

A malý princ dodal:

Ale oèi jsou slepé. Musíme hledat srdcem.

Napil jsem se. Dobøe se mi dýchalo. Písek má za úsvitu barvu medu. Radoval jsem se i z té medové barvy. Proè jen jsem pocítil tíseò...

Musí dodret slib, øekl tichounce malý princ a zase se sedl ke mnì.

Jaký slib?

Ví, náhubek na beránka ... jsem zodpovìdný za tu kvìtinu!

Vytáhl jsem z kapsy náèrty. Malý princ je uvidìl a zasmál se:

Ty tvé baobaby se trochu podobají hlávkám zelí...

Ó!

A já na nì byl tak hrdý!

87

88

Ta tvá lika ... její ui ... ty se trochu podobají rùkùm ... a jsou hroznì dlouhé!

A znovu se zasmál.

Jsi nespravedlivý, èlovíèku, neumìl jsem kreslit nic jiného ne

zavøené a otevøené hroznýe.

Ale to bude dobré, øekl, dìti jsou chápavé.

Nakreslil jsem mu tedy náhubek. Kdy jsem mu ho podával, mìl jsem srdce sevøené:

Ty má nìjaké plány, které neznám...

Ale neodpovìdìl mi na to. Øekl:

Ví, mùj pøíchod na Zemi ... zítra bude jeho výroèí ...

Chvilku mlèel a potom jetì dodal:

Spadl jsem nedaleko odtud...

A zaèervenal se.

Znovu jsem pocítil, ani jsem vìdìl proè, zvlátní bolest. Pøesto mi napadla otázka:

Tak to není náhodou, e ses procházel tenkrát ráno, kdy jsem tì pøed týdnem poznal, jen tak sám, na tisíce mil ode vech obydlených krajù! Vracel ses k místu, kam jsi spadl?

Malý princ se opìt zaèervenal.

A váhavì jsem dodal:

Snad kvùli tomu výroèí?...

Malý princ se znovu zaèervenal. Nikdy neodpovídal na otázky, ale kdy se nìkdo èervená, znamená to ano, viïte?

Ach! øekl jsem. Mám strach...

Ale on pravil:

89

Musí teï pracovat. Musí se vrátit ke svému stroji. Budu tady na tebe èekat. Vra se zítra veèer...

Nebyl jsem vak uklidnìn. Vzpomnìl jsem si na liku. Èlovìk se vydává v nebezpeèí, e bude trochu plakat, kdy se nechal ochoèit...

90

XXVI

Vedle studny stála stará, poboøená kamenná zeï. Kdy jsem se druhý den veèer vracel od své práce, vidìl jsem z dálky malého prince, jak sedí nahoøe, nohy svìeny. A slyel jsem, e øíká:

Tak ty u si na to nevzpomíná? Tady to pøece nebylo!

Nìjaký hlas mu zøejmì odpovìdìl, protoe malý princ namítl:

Ale ano, je to ten den, ale ne to místo...

el jsem dál ke zdi. Stále jsem nikoho nevidìl ani neslyel. Pøesto malý princ nìkomu zase namítal:

...Jistì. Uvidí, kde zaèíná v písku má stopa. Jen tam na mne èekej. Budu tam dnes v noci.

Byl jsem u dvacet metrù od zdi a stále jsem nic nevidìl.

Po chvíli mlèení malý princ jetì dodal:

Má dobrý jed? Jsi si jist, e mì nenechá dlouho trpìt?

Zastavil jsem se, srdce se mi sevøelo, ale stále jsem tomu nerozumìl.

A teï jdi pryè! øekl. ...Já chci zase dolù!

Podíval jsem se tedy dolù ke zdi a vyskoèil jsem! Proti malému princi se tam zvedal jeden z tìch lutých hadù, kteøí vás v pùlminutì sprovodí ze svìta. Sáhl jsem do kapsy pro revolver a rozbìhl jsem se. Ale had, sotva mì zaslechl, vklouzl tie do písku, jako opadá tryskající pramen, a bez velkého spìchu 91

se protáhl mezi kameny, zanechávaje za sebou lehký kovový

elest.

Dobìhl jsem ke zdi právì vèas, abych zachytil do náruèe svého malého prince, bledého jako sníh.

Copak to znamená? Ty se teï dává do øeèi s hady?

Sundal jsem mu zlatì lutý átek, který vìènì nosil na krku.

Smoèil jsem mu spánky a dal jsem mu napít. Neodvaoval jsem 92

se ho teï u na nic ptát. Díval se na mne vánì a objal mì kolem krku. Cítil jsem jeho srdce tlouci jako srdíèko postøeleného, umírajícího ptáèka.

Øekl mi:

To jsem rád, es pøiel na to, co tvému srdci chybí. Bude

moci domù...

Jak to ví?

Právì jsem mu pøicházel oznámit, e proti vemu oèekávání se mi práce zdaøila.

Neodpovìdìl na mou otázku, ale dodal:

Já se dnes také vrátím domù...

Potom pøipojil posmutnìle:

Mám to mnohem dál...a mnohem nesnadnìjí...

Dobøe jsem cítil, e se dìje nìco neobyèejného. Tiskl jsem ho v náruèí jako malé dítì, a pøesto se mi zdálo, e sklouzává nìkam dolù do propasti a e nemohu nic udìlat, abych to zadrel...

Jeho pohled byl váný, zahledìný do veliké dálky:

Mám od tebe beránka. Mám bedýnku pro toho beránka. A náhubek...

A tesklivì se usmál.

Dlouho jsem èekal. Cítil jsem, jak se mu krev pomalu vrací do

il.

Tys mìl strach, èlovíèku...

Mìl strach, to se ví! Ale lehounce se zasmál:

Dnes veèer se budu bát jetì daleko víc...

Znovu mì zamrazilo pocitem nìèeho nenapravitelného.

93

Uvìdomil jsem si, jak by bylo hrozné, kdybych u nikdy nemìl slyet tento smích.

Byl mi studánkou v pouti.

Èlovíèku, chci tì jetì slyet se smát...

On mi vak øekl:

Dnes v noci tomu bude rok. Má hvìzda bude právì nad místem, kam jsem loni spadl...

Èlovíèku, viï, e je to zlý sen, to s tím hadem, se schùzkou a s hvìzdou?...

Ale neodpovìdìl mi na tu otázku. Pravil:

Nikdy neuvidíme to, co je dùleité...

Ovem...

94

Je to jako s tou vodou. Ta, které jsi mi dal napít, byla jako hudba, to pro ten rumpál a provaz...vzpomíná si? ... Byla tak dobrá...

Ovem...

V noci se bude dívat na hvìzdy. Ta moje je pøíli malá, abych ti ji mohl ukázat. Je to tak lépe. Má hvìzdièka bude pro tebe jednou z mnoha hvìzd. Bude tedy rád pozorovat vechny hvìzdy. Vechny budou tvými pøítelkynìmi. A pak, dám ti dárek...

A znovu se zasmál.

Ach èlovíèku mùj zlatý, tak rád slyím tvùj smích!

Právì to bude mùj dárek ... bude to jako s tou vodou...

Co tím myslí?

Lidé mají hvìzdy, jene ty nejsou stejné. Tìm, kdo cestují, jsou prùvodci. Pro druhé nejsou nièím ne malými svìtýlky.

Pro jiné, pro vìdce, znamenají problémy. Pro mého businessmana byly zlatem. Ale vechny ty hvìzdy mlèí. Ty bude

mít hvìzdy, jaké nemá nikdo...

Co tím myslí?

Já budu na jedné z nich bydlet, budu se na jedné z nich smát, a a se podívá v noci na oblohu, bude to pro tebe, jako by se smály vechny. Ty bude mít hvìzdy, které se umìjí smát!

A znovu se zasmál.

A se utìí (a èlovìk se vdycky utìí), bude rád, e jsi mì poznal. Bude stále mým pøítelem. Bude mít chu se smát se mnou. A nìkdy otevøe okno, jen tak pro radost... Tvoji pøátelé 95

se budou stranì divit, a tì uvidí smát se pøi pohledu na nebe.

Øekne jim: >>Ano, hvìzdy mì vdycky rozesmìjí!<< Budou myslet, e ses zbláznil. Vyvedu ti tak pìkný kousek...

A opìt se zasmál.

Bude to, jako kdybych ti dal místo hvìzd spoustu rolnièek, které se umìjí smát...

A znovu se zasmál. Potom zvánìl.

Ví ... ale dnes v noci ... sem nechoï!

Nehnu se od tebe.

Budu vypadat, jako by mì nìco bolelo ... trochu jako bych 96

umíral. To u tak bývá. Nechoï se na to dívat, nestojí to za to...

Nehnu se od tebe.

Ví ... ono je to taky kvùli tomu hadovi. Tebe nesmí utknout

... Hadi jsou zlí. Mohou utknout jen tak pro potìení...

Nehnu se od tebe.

Ale nìco ho uklidnilo:

Pravda, na druhé stranì u nemají jed...

Tu noc jsem nevidìl, kdy se vydal na cestu. Zmizel tie.

Kdy jsem ho koneènì dohonil, el rychlým, odhodlaným krokem. Prohodil jen: Ach, ty jsi tady...

A vzal mì za ruku. Ale znovu se znepokojil:

Neudìlals dobøe. Zarmoutí tì to. Budu vypadat jako mrtvý, ale nebude to pravda...

Mlèel jsem.

Ví, je to pøíli daleko. Nemohu s sebou brát tohle tìlo. Je moc tìké.

Mlèel jsem.

Ale bude to jako stará oputìná skoøápka. Staré skoøápky nejsou nic smutného...

Mlèel jsem.

Poklesl trochu na mysli. Avak zkusil to znovu:

Ví, bude to hezké. Já se budu také dívat na hvìzdy. Vechny budou studny se zrezavìlým rumpálem. Vechny mi budou dávat pít...

Mlèel jsem.

97

To bude veselé! Ty bude mít pìt set miliónù rolnièek, já pìt set miliónù studánek...

A také se odmlèel, protoe plakal...

Tady to je. Nech mì jít kousek samotného.

Dodal jetì:

Ví ... moje kvìtina ... jsem za ni zodpovìdný! Je tak slabouèká!

A tak naivní. Má jen ètyøi malièké trny, aby ji chránily proti svìtu...

98

Sedl jsem si; nemìl jsem u sílu stát. Øekl:

Tak ... To je vechno...

Jetì trochu zaváhal, potom vstal. Udìlal krok. Já jsem nebyl schopen se pohnout.

U jeho kotníku se jen zablesklo cosi lutého. Malý princ na okamik znehybnìl. Nevykøikl. Klesl pomalu, jako padá strom.

Byl tam písek, ani slyet to nebylo.

99

XXVII

A dnes je tomu jistì u est let... Dosud nikdy jsem tu pøíhodu nikomu nevyprávìl. Kamarádi, kdy jsem se s nimi zase shledal, byli velice rádi, e mì vidí ivého. Já jsem byl smutný, ale øíkal jsem jim: To únavou. Nyní jsem se u trochu utìil. Toti ...

ne docela. Ale vím dobøe, e se vrátil na svou planetu, nebo za svítání jsem jeho tìlo u nenael. Nebylo tak tìké...

Rád naslouchám za noci hvìzdám. Je to jako pìt set miliónù rolnièek...

Ale víte, nìco tu není v poøádku. K náhubku, který jsem malému princi nakreslil, zapomnìl jsem pøipojit øemínek. Nikdy ho asi nemohl beránkovi pøipnout. Øíkávám si tedy: Copak se asi jeho planetì pøihodilo? Je moné, e beránek spásl kvìtinu...

Hned si vak pomyslím: To jistì ne! Malý princ ji pøece dává kadou noc pod sklenìný poklop a beránka si dobøe hlídá...

A tu jsem asten a vechny hvìzdy se tie smìjí.

Potom si zase øíkám: Nìkdy je èlovìk roztritý a hned se stane netìstí. Jednou veèer tøeba malý princ zapomnìl na sklenìný poklop nebo se beránek za noci tie vykradl... A tu se mi vechny rolnièky mìní v slzy! ...

Je to velká záhada. Pro mne jako pro vás, kteøí máte malého 100

prince rádi, nebude vesmír stejný, jestlie nìjaký beránek, kterého neznáme, spásl nebo nespásl rùi...

Podívejte se na nebe. Ptejte se: Spásl, nebo nespásl beránek kvìtinu?

Uvidíte, jak se hned vechno zmìní...

A ádný dospìlý nikdy nepochopí, e je to tak dùleité.

101

A tady je pro mne ta nejkrásnìjí a nejsmutnìjí krajina na svìtì. Je stejná jako krajina v pøedcházející kapitole, ale nakreslil jsem vám ji jetì jednou, abych vám ji dobøe ukázal.

Na tomto místì se malý princ na Zemi objevil a potom zmizel.

Zadívejte se pozornì na tuto krajinu, abyste ji bezpeènì poznali, budete-li jednoho dne cestovat v Africe na pouti. A pùjdete-li náhodou tudy, snanì vás prosím, nespìchejte, postùjte chvilku pøímo pod hvìzdou! A pøijde-li k vám pak dítì a bude se smát, bude-li mít zlaté vlásky a nebude odpovídat, kdy se ho budete ptát, snadno uhodnete, kdo to je. Buïte tedy tak hodní a nenechte mì smutného: rychle mi napite, e se vrátil...

102

103

Obsah

I ............................................................................................. 7

II .......................................................................................... 10

III ......................................................................................... 15

IV ........................................................................................ 18

V ......................................................................................... 22

VI ........................................................................................ 26

VII ....................................................................................... 28

VIII ...................................................................................... 32

IX ........................................................................................ 37

X ......................................................................................... 40

XI ........................................................................................ 46

XII ....................................................................................... 48

XIII ...................................................................................... 50

XIV ..................................................................................... 55

XV ...................................................................................... 59

XVI ..................................................................................... 63

XVII .................................................................................... 64

XVIII ................................................................................... 68

XIX ..................................................................................... 69

XX ...................................................................................... 70

XXI ..................................................................................... 72

XXII .................................................................................... 80

XXIII ................................................................................... 82

XXIV .................................................................................. 83

XXV ................................................................................... 86

XXVI .................................................................................. 91

XXVII ............................................................................... 100

Obsah ................................................................................104

104

105

106