Lucerna

Alois Jirásek

OSOBY:

Mladá kněţna.

Dvořan.

Vrchní.

Mlynář.

Jeho bába.

Hanička.

Zajíček, učitelský mládenec.

Braha, sekerník.

Zima,

Sejtko,

Klásek, šumaři

Klásková.

Míchal,

Ivan, vodníci

Pan Franc.

Mušketýr.

Ţan, sluţebník.

Komorná.

Krouţilka,

Votruba, rychtáři

Zámečtí úředníci, farář, rychtáři, druţice, Hejkal, lesní panny.

4

(Děj za onoho času ve mlýně, na zámku, v lese a v lesním zámečku.) 5

Jednání prvé.

Roubená, vybílená jizba tmavého, povalového stropu. V pozadí dvéře na síň. na levo do mlýnice, u nich v koutě pec, při ní tmavozelená kamna. V pravém koutě stůl, u něho při stěnách lavice s lenochem.

Nad stolem v koute květovaná almarka pro knihy a písemnosti. V

právo dvéře do světničky. Okno je otevřeno. Je v létě po slunce západu.

Výstup 1.

Mlynář, babička.

Mlynář (sedí u stolu na lavici a píše na jednom z listů přišitých ku staré kronice. Pojednou ustane, dívá se ku dveřím do světničky, vstane, pootevře je). Babicko, jste tady?

Babička (uvnitř). Jsem, chceš něco?

Mlynář. Prosím vás — (Vrátí se, usedne a vezme zase péro do ruky.) Babička (vyjde z komory, stařenka osmdesátiletá, bělovlasá). Co pak hochu co —

Mlynář. Abyste mně tuhle pověděla. Já tady ke kronice připisuju staré proroctví, jak je říkáváte, píšu si to, aby ostalo pro pamět. Právě píšu (hledí do knihy, jakoby říkal dle toho, co napsal) o té vojně, aţ se půlnoční národ do naší země přiţene. A teď — (vzhlédne k babičce) babičko, jak teď, co klade Sibylla —

Babička. Ţe to bude hrozná vojna (zahledí se před se v zamyšlení, mluví váţně, avšak bez prorockého pathosu).

Mlynář (píše).

6

Babička. Hrozná vojna, aţ krev kolébkami poteče a zasteskne se jak starému tak mladému na světě ţivu být a nejvíc obecnímu lidu. Ale aţ bude nejhůř, pán bůh se smiluje, povídá Sibylla i Slepý mládenec. Tu se vojska poloţí mezi Blaníkem a Načeradcem a tu se začne boj. Dvanáct dní bude bojováno, třináctého se přihrne na pomoc vojsko a to povede svatý Václav a ten pojede na bílém koni. (Na okamţik umlkne, pak nachylujíc se k mlynáři, jenţ ještě píše, poví měkčeji:) Napiš to, napiš, aby, kdoţ bude v zkormoucení číst, se utěšil.

(Čeká.)

Mlynář (píše, pak ustane). Tak —

Babička. Ještě něco?

Mlynář. Prozatím jen tohle, babičko, já jen tohle o té vojně —

Babička (s úsměvem). Jak chceš, jak chceš. No, moţu zas po svém (odejde do komory).

Mlynář (přehlíţí, co napsal, obrací listy).

Výstup 2.

Mušketýr, Braha, mlynář.

Mušketýr (vkročí ze síně).

Braha (v koţené zástěře vstoupí v týţ okamţik ze mlýnice). Koho hledáte?

Mušketýr (nafoukaně). Tuhle mlynáře.

Mlynář. Co chcete?

Mušketýr. Nesu mandát ze zámku.

Braha (s úsměškem). Mandát —

7

Mlynář. Komu?

Mušketýr. Vám, mlynáři, od pana vrchního.

Mlynář. Mandát mně? Od vrchního? Tady ve mlýně jeho mandáty neplatí. Tady není u sedláka nebo u chalupníka, a nestraší tu robota. Tu jsem pánem já sám.

Mušketýr. No, vţdyť já taky o robotě nic, o kontribuci nic, ani ne o lípě, o tom vašem soudu. Nic, ale (vyhrkne) přijede vrchnost, přišla stafeta, paní kněţna nová, co panství zdědila.

Mlynář. Hm, tak přijede.

Mušketýr. Bude tu poprvé, ještě nikdá na tom dědictví nebyla, proto všecka panství přehlíţí. Šest uţ jich objela, šestero panství; (vypočítává) na Vlkově uţ byla, na Libořicích, Svojšíně, na Nedraţicích a Laţanech, teď je na Březovicích a odtud přijede sem na Lohovou. Proto pan vrchní shání, běhá, aby uvítání bylo tu obzvláště slavné. Teď vám lítá po panství mandát za mandátem. A mně dal mandát, abyste, mlynáři, o tom vítání přijel rejtharsky na zámek, kůň aby byl v samém kvítí a fáborech, všecko slavně, vy ţe povedete sedláky; ti budou taky na koních. Vy uvítáte paní kněţnu a —

Mlynář (vpadne). Tu neuvítám, protoţe nikam nepojedu. Ještě vítat, slavit za to, ţe mne chce vrchnost připravit o lípu, o mé právo.

Mušketýr (ţasna). Tak! Ale mandát poroučí — (vzpomene si). To jako ten první mandát.

Mlynář (ironicky). Máte ještě nějaký?

Mušketýr. Ještě druhý a ten poroučí, aby to děvče, co tu máte ve mlýně, ta schovanka —

Braha (sebou trhne).

Mušketýr. Aby přišla za druţici: půjdou druţice, celý houf, a to 8

děvče tady —

Mlynář. Taky nikam nepůjde.

Braha. Ne, nikam nepůjde.

Mušketýr (zpupně na Brahu). Co vy — Vy mlčte!

Braha. Já? Tady mám taky slovo, abyste věďal. Hanička je má, aspoň trochu má. Já ji našel, víte-li vy — kdyţ jsem se vracel z vojny, z té nešťastné vojny, a já byl v ohni a ne za pecí jako někdo, a zraněný jsem šel, víte-li, vy mandáte. Belhal jsem se, a tu jsem ji našel v šírém, na večír, v příkopě u cesty. Bylo na podzim, na večír, po dešti, sychravo, mraky se hnaly a vítr fičel, aţ mně to bralo plášť. A to děvčátko v příkopě; choulila se, třásla zimou. Všichni ji opustili. Panstvo jelo kolem, jenerálové a kapitáni a vojsko, co vyhráli, a nic. Jen si na ni ukazovali a ještě se ušklebovali. Churota cizí! A domácí šli kolem, utíkali, modlili se i plakali a pro pláč, pro samé modlení neviděli; nechali ji, a tak jsem se jí ujal, sám jsem sotva lezl, sebral jsem ji jako ptáčka, kdyţ ho vichřice vyhodí z hnízda.

Mlynář. Braho, nač mu to vykládáte?

Braha. Aby věďal, ţe mám na ni právo, já — já —

Mlynář (k mušketýrovi). Uţ jsem řek' —

Mušketýr. A tak to mám vyřídit panu vrchnímu? A ten mandát —

Mlynář (nedbaje ho, obrátí se k Brahovi). Jak je s oprávkou?

Braha. Právě proto jsem přišel.

Mušketýr (vpadne). Tak tedy, mlynáři —

Mlynář (zády k němu mluví s Brahou). Uţ půjde kolo ?

Braba. Všecko jak se patří, půjde.

Mušketýr (hlasitěji). Tak tedy —

9

Mlynář (nedbaje ho). Braho, půjdu s vámi do mlýnice.

Mušketýr. A já nic? Mandát nic? (Hrozivě vyhrkne.) Ale máme ještě lucernu, a aţ přijde mandát o lucerně, to se otočíte, to budete poslouchat a pěkně jako ňáký podruh. To budete! (Kvapně odejde.)

Braha (za ním hrozí). I ty mandáte, ty churoto ze mhy upletená —

Výstup 3.

Mlynář, Braha.

Mlynář. Nechte ho. Ale to jste si se správkou pospíšil.

Braha. A taky jsem se při ní rozzlobil. Churota ze mhy —

Mlynář. Kdo zas —

Braha. I krajánek. Zastaví se u mne, neţli odešel, a hned s uţírkou, jestli jsem si kápkou zbystřil zrak. Trumbero, povídám, to se ví, ţe zbystřil. Zbystřil, ale tady (ukáţe na čelo), ţádná mha, pěkně jasno a jazyk se mně neplete, nebreptám jako ty, krajánku. Tak jsem ho odkrojil. Bude mně kápku vyčítat! To víte, pane otče, bez kápky nemám jadrné oči, nemám ruku.

Ale jak mne kápka ohřeje, ó, to je šťastné oko, šťastná ruka, to sekerou utešu věc, jako kdyţ to uleje —

Výstup 4.

Babička, předešlí.

Babička (z komory; nesouc v pravé hliněnou misku, jde ku dveřím na síň).

10

Mlynář. Kam jdete, babičko?

Babička. Na srub, na pavláčku, tady (ukáţe na misku). Nevíš? Je čtvrtek a po slunce západu.

Mlynář. Ah, nesete hospodáříčkovi.

Babička. Pro poţehnání domu. Vy byste nevzpomněli.

Mlynář. Hanička by pamatovala. Ale kde je?

Babička. Šla na stráň na kvítí a na koření.

Mlynář (usmívá se). To zas toho přinese —

Babička. A jistě taky věneček z mateří doušky. Tenhle (ukáţe na věneček pověšený na stěně nad kronikou) ti sem taky pověsila. Ale uţ jdu. (Odejde dveřmi na síň.)

Výstup 5.

Mlynář. Braha.

Braha. Pane otče, na Haničku pozor!

Mlynář. Proč! Pro to, co vrchní vzkázal?

Braha. To ne, ale k vůli vodnímu panáčkovi. Hastrman teď pořád obchází, pořád, celé noci, stárek to taky povídal, celé noci obchází a jen po Haničce pase. Vzdychá, heká, škemrá, brečí; dnes celou noc vyplakal.

Mlynář. Zbytečné strachy.

Braha. Bude se vám mstít na mlýně —

Mlynář. Proto ho musím dostat odtud.

Braha. Dejte mně provaz z lýčí, já sám budu číhat na tu churotu, vţdyť jde o Haničku, a aţ ho chytím, uváţu ho tuhle na 11

kamna, aby byl hodně na suchu, a natřískám mu jich, to pak skrotne a všecko udělá.

Mlynář (s úsměvem). Na suchu, bez kápky je bez síly. To vy taky, Braho, viďte. Pojďte. (Vkročí do mlýnice.)

Braha. Jen se smějte! Abyste nelitoval. (Odejde za mlynářem.) Výstup 6.

Hanička.

Hanička (zpívá na síni). Lásko, milá lásko, kde tě lidé berou —

(Vejde otevřenými dveřmi zpívajíc tlumeněji. Zuje dřeváky hned u prahu a nechá je u dveří. Klín má plný koření a kvítí.) V zahradách nerosteš,

v poli tě nesejou.

(Stane, rozhlédne se, spatří otevřenou kroniku, jde rychle k ní.

podívá se. pak vysype z klína kvítí na lavičku u kamen, vybéře z něho hrstku mateří doušky a klade z ní proutky za několik listu v kronice.)

Mateří doušku pěkně do kroniky —

(zamyšlena začne zpívat snímajíc se stěny věneček) Kdyţ ponejprv ťali, dřevo zavzdychalo —

(Venku na síni se ozvou housle v průvod jejího zpěvu.) Hanička (ani se neohlédnuvši zpívá dál a zavěsí čerstvý věneček z mateří doušky, jejţ přinesla s kvítím, na místě uvadlého).

Kdyţ po druhé ťali, krev se vyprýštila —

12

Výstup 7.

Zajíček, Hanička.

Zajíček (huda na housle vejde ze síně, zůstane u prahu a provází dál).

Hanička (zpívá). Kdyţ po třetí ťali, dřevo promluvilo. (Náhle přestane, obrátí se po Zajíčkovi, vesele:) To nám to šlo.

Zajíček (se blíţí). Kdyţ jsem tě. Haničko, venku zaslechl, musil jsem přizvučet; hned housle pod bradu, jak by je tam někdo vtiskl, a šmytec do ruky. Zrovna se obveselím, kdyţ zpíváš. A i kdyţ jen tak mluvíš, jen bych tě poslouchal. Dornička taky říká, ţe máš milou řeč. Mně je u tebe volno, jsem ti, věř mně, nějak smělejší a starost padá. Ty — ty jseš — (pohladí ji po rameni) boţe, Haničko, jak bych řek — jako sestřička —

milá jako kvítí —

Hanička. Co o starosti povídáte, co vás souţí —

Zajíček. O rozmilá Haničko, kdybys věděla! Počítej! Uţ na osmý rok jsem školním mládencem, uţ na osmý rok, a rád bych uţ byl za kantora obrácen, aby má ze všech nejmilejší Dornička uţ

nemusila čekat, abysme se mohli uţ vzít. Osmý rok, Haničko, školním mládencem! Ročně na penězích skoro nic, jen co si vyhraju a vypřadu. A kdybych byl na jedné škole! Ale to na dvou. Běhat z jedné do druhé přes pole, přes vrchy, v dešti i vánici, mít nad sebou dva principály a co horšího neţli dva principálové, neţli déšť a hromobití, je, mít dvě principálky, jednu sekutnější neţli druhou. Jedné abych pořád dříví štípal, vodu nosil, druhé pořád děti choval. A na půdě spát a jíst po střídě u sedláků. To je, milá Haničko, očistec, očistec, ne-li peklo. Však jsem to všecko napsal, sloţil, v rytmech skomponíroval —

13

Hanička. A proč, pro koho?

Zajíček. Vrchnosti, nové vrchnosti, paní kněţně, co panství zdědila.

Jdu vám říct, ţe přijede. Poprvé sem přijede a s ní vrchní guberno.

Hanička. Kdo je to?

Zajíček. Její nejvyšší dvořan; povídají, ţe u ní mnoho zmůţe. Vrchní chystá slavné uvítání — a já (tišeji, tajemně) muziku, kasací na zámku. Jak kněţna přijede, pěkně zahrajem, víš, já, Sejtko, Zima, Klásek. Klásek uţ u mne byl, ale mlč, prosím tě.

Hanička. A to skládání — ta supplika —

Zajíček. Tu po té kasací pěkně podám. Povídám v ní, co a jak, ţe já jakoţto jeden školní mládenec, spolu klarinetista primarius, fidicen, valthornista a basetlista, téţ také k tomu organista a v nějakých menších věcech i komponista — (poloţí náhle housle, hrabe se v kabátě, vytáhne suppliku). Ale abys viděla, tady to je, poslechni, co jsem paní kněţně napsal.

(Čte:) Pomni jenom, ţe jsem kvočna tvoje, která má kuřátek osmdesát dvě, třicet čtyři v kukance lohovické, čtyřicet a osm k tomu v bukovické, tři dni sedím v hnízdě lohovickém a tři dni ostatní v bukovickém. Nesmím si odpočinout ani v noci, musím i příst a často přes půl noci

Hanička. Myslíte, ţe vám ta prosba pomůţe?

Zajíček. Vţdyť by se skála obměkčila, jak důtklivě prosím a ţádám.

(Čte:)

Jak doufá kuřátko v kvočinku svou, tak doufám v paní kněţnu milostivou. Poníţený a poslušný jsem vţdy milostivé vrchnosti v čas kaţdý. Zajíček Josef ve Lhotě rozený, v horách Jestřábských mám bydlení. V Bukovici v noci jsem to psal a při tom svou bídu rozvaţoval.

Datum jest třicátého června, kdyţ měsíček svítil mně do okna.

14

Hanička (se za čtení zasmušila, váţně hledí na Zajíčka).

Zajíček (zaraţen). Ale boţe, Haničko, ty nic, a tak se díváš.

Hanička. Je mně vás líto, ţe se tak poníţeně shýbáte a pokořujete.

Zajíček. Kdyţ musím! Povaţ, jen povaţ, Haničko, v městečku je kantorské místo, a kdybych je dostal, byl bych při tom regens chori! Povaţ, zasedl bych za varhany farního kostela, řídil bych kůr, boţe, jaká radost! A také by to něco neslo, pěkný sobotáles, deputát, kolik sáhů drev, koledy, a štola dá zas na penězích. To bych si moh' Dorničku vzít ihned, od té chvíle, povaţ! A spinet bych si časem pořídil. Boţe, jaké ţivobytí!

Proto ty prosby, proto se poníţeně ohýbám. Ach, kolikrát jsem to musil udělat zadarmo! Před kým se ohýbám, před jakými strejci! No ale, pomyslím, co dělat, jaká pomoc, a těším se v duchu, ţe jsem přec něco jiného a zapomenu na jejich hloupou pýchu, obzvláště kdyţ hraju, kdyţ mě to zrovna vznese a jsem uvnitř spokojený, jako kdyţ se krásně vyjasní. A i kdyţ nehraju a jen tak sedím podvečír a i v noci, kdyţ slyším krásnou muziku. Jistě slyším, v duchu, v hlavě, divnou, krásnou — Rozumíš-li mně —

Hanička. Rozumím.

Zajíček (vzrušuje se). Slyším, slyším. Jen ji chytit, chytit.

Výstup 8.

Mlynář, předešlí.

Mlynář (stane nepozorován ve dveřích mlýnice).

Zajíček. Ale někdy, kdyţ se na mne tak jako s kruchty dívají a nejvíc kdyţ mne litují ale opravdu nic při tom necítí leda libost a spokojenost, ţe jim je lip, kdyţ se musím krčit, vykřikne to ve 15

mně, zbouří se opravdu —

Mlynář (s úsměvem). Ale ne na hlas; je to tichá bouřka.

Zajíček (překvapen). No, no — kdyby přišlo do tuha, no — a také co dělat, jaká pomoc.

Mlynář (stane u květin). Tos toho, Haničko, natrhala. (Pohlédne na stěnu, věneček jej mile překvapí). A upletla opravdu (přistoupí k němu) čerstvý věneček. Kde je ten zvadlý?

Hanička. Tu je v kvítí, donesu ho na oheň (dává kvítí do klína) a koření babičce na komůrku. Však jsem tam uţ dávno nebyla.

Babička ji hlídá jako poklad.

Mlynář (škádlivě). Mateřídoušku taky odneseš?

Hanička. Ó, tu jsem jiţ uschovala. (Na odchodu.) Ale nevím, jak mně budeš ţehnat, aţ se dovíš, kam. (Odejde rychle dveřmi na síň.)

Výstup 9.

Mlynář, Zajíček, pak Klásková.

Zajíček (za Haničkou). Jako laštovička.

Mlynář. Co jste nám Jozífku přines?

Zajíček. Novinu.

Mlynář. Ó uţ vím.

Klásková (na síni). Ţe tu není. (Na prahu.) Ţe tu není, ţe ne —

Mlynář. Váš muţ? Není.

Klásková. Aha, pan spomocník! (Vstoupí). Tak tady není. (K

Zajíčkovi na jisto.) U vás nebyl.

16

Zajíček (rozpačitě) Klásek?

Klásková (nečekajíc, rychle). Ne, řekněte ne. No. Taky ne. Ó, já věděla. Ţe prý doskočí sem do mlýna, povídal, zeptat se stran mletí, jestli byste nám ten trošek semleli. Najednou si vzpomněl, najednou taková starost o mletí. Ale to on, kdyţ

jsem byla na zahrádce jistě dostal nějakou štafetu. — Jen jsem se na zahrádce omrkla, a uţ to bylo — uţ od stavu pryč a hned se strojí —

Zajíček (nejistě). To jsem —

Klásková. Mlčte, vy mu chcete pomoct z louţe. Ó ne, však já vím, co s tím mletím. A do mlejna se ptát s klarinetem! Však jsem shlídla, jak strčil klarinet pod kabát jako zloděj. Bodejť klarinet do mlejnice! Snad bude stát u moučnice a pískat —

Zajíček. Ale to si u mne sehrajeme.

Klásková. Sehrajete! Tak kde hrajete? Vy tu a kde on, můj muţ, kde hraje, kde, kocour roztoulaný. Ale já vám povím — ne, já ne, někdo jiný.

Mynář. Kdo?

Klásková (vytáhne karty). Tyhle.

Mlynář (vesele). Karty!

Klásková. Jen se smějte. Karty povědí svatou pravdu, ty neošidí.

(Spustí je pod palcem). Těch se ptám pokaţdé, kdyţ se mně muţ vytratí ze stavení někam na toulku a pokaţdé —

Mlynář. Co kladou?

Klásková. Vţdycky stejně, vţdycky ; to se ví, proto ţe muţ má pokaţdé stejné spády. Ţe má myšlení jinde, kladou, a to má; ţe jedna osoba ţenského pohlaví ho vábí, kladou, a to vábí.

(Chvatně hledá v kartách.) Tahle ta; ta povídá, ţe mně vstoupila ta ţenština do cesty. To je taky jistotná pravda, 17

vstoupila. Zemánková, vdovička.

Mlynář (káravě). Víte to jistě?

Klásková. Jistotně vím, ţe by si muţ namlouval, ţe by jinde sháněl, co má doma. Co pak jsem nějaká baba, nějaká ochechule, co pak —

Mlynář. A nestihla jste ho při ničem?

Klásková. A to by bylo! Ještě to! Je dost, ţe to karta klade.

Zajíček. Byl u mne a šel na zámek stran toho vítání.

Klásková. Já ho taky uvítám, votiperu.

Mlynář. Klásková, vy jste jako krkavec ţenská.

Výstup 10.

Braha, předešlí.

Braha (ve dveřích mlýnice vzrušen). Pane otče, pane otče, je tu!

Mlynář. Kdo?

Braha. Vodní muţíček, hastrman.

Zajíček, Klásková. Hastrman!

Braha. Spustili jsme a všecko šlo jako kdyţ namydlí, vţdyť jste viděl, a teď najednou se kolo zastavilo a stojí; a všecko na něm v pořádku, ale hastrman se za ním kmiť, červená čepička, zelený kabát a knoflíky se mu blýskaly jako zlato, já ho viděl, byl to on, vodní churota. Já jsem vám povídal, ţe se bude mstít za Haničku.

Klásková. Co, ţe taky obchází! Kvůli Haničce? Taky takový kocour?

Mlynář. Pojďte.

18

Braha. Vezměte provaz z lýčí.

Mlynář. Poţenu ho i bez provazu (kvapně do mlýnice).

Braha (za ním).

Klásková (k Zajíčkovi). Pojďte se podívat. (Kvapně do mlýnice.) Zajíček (jde za ní, u dveří se však zastaví, okamţik čeká. pak odběhne dveřmi na síň).

Jeviště okamţik prázdno.

Výstup 11.

Hanička, pak bába.

Hanička (skrývajíc za zády starou lucernu, dřevěnou, dost velkou, stane ve dveřích ze síně, rozhlédne se, pak rychle vstoupí a postaví lucernu na stůl, prohlíţí si ji. otevře dvířka, zavře, pojednou naslouchá, rychle postaví lucernu na lavičku ke kamnům, postaví se před ni, obrácená ku dveřím ze síně, odkudţ vejde.)

Babička. Sama? A bez koření a bez kvítí? (Pohlédne na stěnu.) Áh, věneček.

Hanička. Koření je uţ na půdě na komůrce. Zanesla jsem je tam, dvéře byly otevřeny.

Babička. Proč nečekalas? Kdoţ ví, jak jsi to uloţila.

Hanička. Ó dobře, můţete se podívat.

Babička. Teď uţ tam je šero.

Hanička. S lucernou tam nechcete?

19

Babička. Kdoţ by teď chodil s lucernou.

Hanička.. Já hned. Mám ráda lucernu.

Babička. Její světlo; to obveselí. Je smutná tma, je smutná noc, všemu dějů mátě. Ta má svou moc a svý právo.

Hanička (tišeji). Je královna duchů a ti jsou její sluţebníci.

Babička. Královna duchů a nikomu dobrá. Proto světlo obveselí, zvláště kdyţ člověk bloudí širým polem o podzimním večeru a kdyţ najednou proskočí tmou světylko, v lucerně na lišni, kdyţ vůz zahrkotá opuštěnou silnicí.

Hanička. A ještě veselejší je v zimě, kdyţ všecko zaváto, večer, kdyţ

děvčata pospíchají na přástvu a na cestu si lucernami svítí, kdyţ pruhy světla se kmi tají po sněhu a po stromech a dlouhé stíny kolem poskakují a se honí, kdyţ všude smích —

Babička. Však smutné je to světylko, kdyţ je nesou před knězem cestou k nemocnému, kdyţ smrt uţ čeká —

Pomlka.

Hanička (pojednou). A já, babičko, mám ráda lucernu i ve dne, bez světla.

Babička. Hele, a proč ?

Hanička. Ó co jsem v lucerně všecko vídala, kdyţ stála přede mnou a její sklo, její stěny se leskly! To byl skleněný pokojíček, můj skleněný zámek. A v něm byla malá, krásná princezna a krásný princ, ty jsem viděla, a jeho dvořané tam byli, páni a paničky ve vyšívaných šatech, všecko se na nich třpytilo zlatem a drahými kameny, všecko jen svítilo v tom skleněném paláci. (Ustupuje pozpátku ke kamnům.) A dnes jsem v něm byla zas. Stál v háji, v samém kvítí. Kolem něho houšť černobýlu, zlatá divizna a modrý jedhoj, plícník, 20

pivoňka a divné koření. Všecko kolem vonělo rmenem, mateří douškou a skleněný zámeček stál v tom sám a sám, opuštěný zaprášený —

Babička (hledí na ni tázavě). Skleněný zámeček?

Hanička. Na půdě, na komůrce, babičko, tuhle, (vezme lucernu, jde s ní k babičce). Tu je. (Zdvihne ji proti oknu, v němţ hoří červánky.) Hle, rozsvítili, vidíte, princ přišel za princeznou

—

Babička. Dítě, cos to udělala?

Hanička. (divíc se). Co —

Babička. To je ta lucerna. — Viděl ji Libor, ví o tom? Viděl tě?

Hanička. Neví nic, neviděl mne. Coţ by ji nerad viděl? Ah, proto stála schovaná v koření a zahrabaná v kvítí.

Babička. Aby mu ani na oči nepřišla. Nemělas jí snášet.

Hanička. Proč? Co by ta lucerna —

Babička. Jen trochu skla a dříví a přece je těţkým břemenem na našem starém mlýnu. Ve vsi a všude a po panství vzdychají v poddanství a všechny tlačí hrozná můra, robota. Jen náš mlýn byl a je od nepaměti svobodný. Ale za Liborova děda, kdoţ ví jak, ale jistě neprávem, mu té svobody vrchnost přece uštípla. Děd i neboţtík můj muţ nadarmo se bránili, aby se sprostili toho břemena.

Hanička. Jakého břemena?

Babička. Takovouhle povinnost nám ukovali: Kdyţ vrchnosti tohoto panství se zalíbí, kdyţ si usmyslí, ţe půjde tady od mlýna do starého lesa za vodou na zámeček u jezírka, ať o honu, neb v kterýkoliv čas, ba v pravé poledne, ať o samé půlnoci, pokaţdé jí musí odtud ze mlýna posvítit.

21

Hanička. Kdo — A touhle lucernou?

Babička. Touhle lucernou a sám hospodář. Tu musí nést před pány, ač je na svém lánu jako zeman, a musí jít třeba s robotníky ze vsi. Svítit musí pánům aţ za ţivý mezník, za starou lípu, v palouku u lesa, tam, co někdy za dávných časů kostel stával.

Hanička (zahledí se na lucernu). Ah, ta lucerna ošklivá —

(pojednou). A babičko, pod tou starou lipou je prý poklad.

Babicky Vzácný poklad, drahá koruna. (Zasmuší se.) Pro ni snad se pánům teď i staré lípy zachtělo. Dědovi brali svobodu, vnukovi chtějí vzít majetek i právo —

Hanička (s důvěrou). Libor se nedá.

Výstup 12.

Klásek, předešlé.

Klásek (má klarinet pod paţdí). Dej pán bůh — (Stanuv ohlíţí se.) Hanička (rychle odnáší lucernu a postaví ji na lavičce u kamen).

Klásku, hledáte někoho?

Klásek. I pana spomocníka. Myslel jsem, ţe tu je. Řek', abych doběh'

na zámek přeptat se.

Hanička. Byl tu, ale uţ odešel.

Klásek. Tak to půjdu za ním. (Obrátí se.) Babička. A vás tu ţena hledala.

Klásek (se lekne, stane.) Mne?

Babička. A nějak zle. Viděla jsem ji od srubu a uţ venku se po vás zlostně sháněla.

22

Klásek. A to snad ne, i boţe ne, co by se zlobila, to ona se nezlobí!

To já mám tuze hodnou ţenu. Patnáct let, a kdepak, víc, jsme spolu a ještě jsme se nezlobili.

Výstup 13.

Klásková, hned za ní mlynář, Braha, předešlí.

Klásková (stane nepozorovaně ve dveřích mlýnice).

Klásek. To kdyţ já řeknu: mámo, teče voda nahoru, ona přisvědčí: teče, táto, teče. To je u nás táto, mámo pořád, to kdybych já řek' —

Klásková (hněvivě vyrazí). Co — co — Co kdybys řek', ty votipero

—

Klásek (schová rychle klarinet pod kabát).

Klásková. Tak co bys řek', tak řekni, řekni ty, kocoure roztoulaný, jen řekni, kdes byl, kdes brousil, obcházel. A co tu chceš, tady, co, co —

Klásek. Ale Kačenko, vţdyť já byl u spomocníka, u Zajíčka a pak na zámku.

Klásková. U Zemánkové, viď, viď.

Klásek. Na zámku, manţelko, můj klenote, nikde jinde. Ze školy rovnou tam a zase rovnou do školy a ze školy rovnou sem: na pravo, na levo ani krok, na pravo, na levo ani oka mţiknutí.

Klásková. A sem, proč sem —

Klásek. Za spomocníkem a taky — taky pro to mletí.

Klásková. To bude aţ doma.

23

Mlynář. Ale, Klásková, to spíš člověk skrotí hastrmana neţli vás. (K

babičce.) Byl tu před chvílí, kolo zarazil, obcházel —

Hanička. Zas!

Babička. Viděli jste ho?

Braha Já a dobře —

Výstup 14.

Zajíček, předešlí.

Zajíček (ku Kláskovi). Tu je!

Hanička (odnese nepozorovaně lucernu v pravo do komory a hned se zase vrátí).

Klásek. Honíme se.

Zajíček (k mlynáři). Pane otče, jde k vám návštěva.

Mlynář (s úsměvem). Snad ne zas mušketýr?

Zajíček. O ne. Sám pan vrchní. Došel jsem ho, pěkně pozdravím, chci dál, a tu on, pan vrchní: » Počkal, učitelský, kam jde.«

Řku: »S dovolením, prosím, do mlýna.«

Mlynář (s úsměvem). A on na to: (dělá po vrchním) Do mlejna? Co tam chce učitelský; mletí nemá, tak co on s mlynářem. To je takový rabulist. Co, Zajíčku, tak to řek'.

Zajíček (překvapen). Na mou pravdu. Jak to víte, pane otče Výstup 15.

Vrchní, předešlí.

24

Vrchní (stane u dveří, rozhlíţí se).

Zajíček (jej úzkostně pozoruje a ustupuje do pozadí ku dveřím.

Vrchní. Byl tu mušketýr?

Mlynář. Byl a vyřídil.

Vrchní. A co vy —

Mlynář. To mušketýr snad také vyřídil.

Vrchní. Jestliţe dobře vyřídil, byla by to od vás, mlynáři, rebelie. Co by řekli nahoře! Teď opakuju já, já vrchní, a poroučím, ţe na uvítanou Její Jasnosti vyjedete rejtharsky, a ţe vinšem uvítáte

—

Mlynář (vpadne). Nepojedu a vinšem vítat, to teprve ne. Za to, ţe chcete mou starou lípu porazit a půdu její vzít, za to, ţe musím bránit svůj majetek a starodávné právo, za to měl bych —

Vrchní (vpadne). Právo! Právo! A starodávné právo! Právě, ţe je tak starodávné, proto uţ nic neplatí. A ostatek, právo, neprávo; shora mně přikázali a dost. A já bych vám radil, abyste nechal soudů, abyste se poddal, nebo co zmůţete, co pořídíte? Jen poddat se, a na to, co jmenujete svým právem, zapomenout.

Mlynář. Zapomenout? Na vlastní, staré, dobré právo zapomenout?

Kdo zapomene ran, kterými jej poníţili, zůstává bitým psem, a kdo zapomene na své právo, ať je sluhou, ať otrokem! A vy, kdybyste nebyl zapomněl, z čeho jste pošel, ţe i vy jste naší krve

Vrchní. Mlčet! Jaká troufalost! Pamatujte si, ţe plním svou povinnost a dost. Tedy nepojedete?

Mlynář. Ne.

25

Vrchní. Nebudete vítat?

Mynář. Ne.

Vrchní. Ale tu ta holčina půjde za druţici. Tady se nemůţete ohánět ţádným právem. Je sirotek a patří vrchnosti.

Mlynář. Ale není z tohoto panství.

Braha. To není, ne. Já ji našel, já ji sem přivedl. Všude nás odbývali, jen tady ve mlýně se smilovali a přijali sirotka, ubohé dítě, jako za své,

Vrchní. Ale proto není jejich. (K Haničce.) Vystrojíš se a přijdeš.

Hanička. Ó, to se načekáte!

Mlynář. A kdyby i chtěla jít, nenechal bych ji.

Vrchní. Furiante! Nehrej si na zemana. A jsi přece poddaný a máš povinnost. A abys nezapomněl (velitelsky, přísně) lucernu dolů a ven s ní nade dvéře.

Počíná prosvitat od měsíce.

Mlynář. Rozbiju ji.

Zajíček (se lekne a vyklouzne dveřmi na síň).

Klásek (jenţ to zpozoroval, ohlédne se po ţeně a vyběhne tiše za Zajíčkem).

Klásková (sledujíc spor, hned si toho nevšimne).

Vrchní. Ale ne svou povinnost. To by vrchnost sama musila rozbít lucernu a, haha, to se načekáte. (Zhurta.) Lucernu ven nade dvéře!

Mlynář. Aţ tu bude vrchnost. Dříve ne!

Vrchní. To bude brzo. A brzo také uslyšíte víc. (Odejde.) 26

Klásková. Tohle je krkavec, pane otče. Takový tuhle na mého (obrátí se po muţi) ah — i ten! No počkej! (Rychle odejde.) Výstup 16.

Mlynář, babička, Braha, Hanička.

Braha. Zámecká churota, ze mhy upletená, v příkopě nicoty vyválená —

Babička. Co teď?

Mlynář. Bránit se.

Babička. A ještě ten hastrman.

Braha. Dnes budu ponocovat já a odváţí-li se ta churota zelená! —

(Odejde do mlýnice.)

Výstup 17.

Mlynář, babička, Hanička.

Mlynář (s úsměvem). Nebojíš se, Haničko?

Hanička (důvěrně). Nebojím.

Babička (stále zamyšlená). Vodní panáček pokoje nedá. Divný strach mne obchází jako někde v lese na smutném místě.

(Okamţik přemýšlí, aţ se rozhodne.) Pro všechno přinesu Brahovi Černobýlu.

Mlynář. Není snad potřeba. Mám tu (ukáţe na almarku nad stolem) provaz z lýčí.

27

Babička. Ten bude dobrý tu, ale do mlýnice černobýl. (Odejde do mlýnice.).

Výstup 18.

Hanička, mlynář, pak vodník Míchal.

Hanička. Co se babička tak leká —

Mlynář. A dnes zrovna nebude, myslím, potřeba ani Černobýlu ani lyčáku. (Za řeči uklidil inkoust a péro do koutnice a chce odnést kroniku. Jak ji zavírá, postřehne proutky mateří doušky. Rychle poloţí kroniku zase na stůl a skloní se k ní.) Hanička (vedle něho).

Vodník Míchal (stane nepozorován u otevřeného okna. pak sedí pojednou na okně hledě dychtivě po Haničce).

Mlynář (obraceje listy v kronice). Ah! Mateří douška. Tu proutek, tu proutky, a tu a tu — Haničko —

Hanička. Teď uţ víš, kam jsem uschovala mateří doušku. Dýchne na tě z kroniky, zavoní —

Mlynář. A v té vůni si vzpomenu na tebe, ty má mateří douško. (Jak jsou nachýleni nad knihou, vloţí jí ruku na rameno.) Nedám tě, ani dotknout se tě nesmějí.

Míchal (z hluboká vzdychne).

Hanička (se ohlédne a slabé vykřikne).

Mlynář. Ty! I ty zlejduchu! (Rozpřáhne se, jakoby chtěl vodníka uhodit.)

Míchal (se na něj zlostně zašklebí). Tak pojď!

28

Výstup 19.

Babička, předešlí.

Babička (vyjde ze světničky, nesouc několik prutů černobýlu). Tu je černobýl. Ah!

Hanička (se k ní přitulí).

Míchal (vzdorně). Jen pojď!

Mlynář. Hned! (Skočí ke koutnici pro lyčák.) Míchal (touţebně). Haničko! Sluníčko!

Mlynář (s provazem v ruce). Uţ jdu! (Ţene se po vodníkovi.) Míchal. Však já ještě přijdu! (Zmizí z okna. Ozve se krátké zařehtání, pak ţbluňknutí.)

Okamţik ticho.

Mlynář (zavře okno). Dnes dá pokoj.

Babička On; ale zítra páni!

Hanička. Nedáš se.

Mlynář (s úsměvem). Ne; (pak vřele a rozhodně:) a tebe teprve ne!

29

Zámecká síň. Hlavní vchod v pozadí. Od něho na levo křeslo pod nebesy. Několik stupňů k němu. V pravo, v levo dvéře.

Výstup 1.

Vrchní, pan Franc.

Vrchní (ve svátečním obleku). Tedy všecko je jak se patří na to uvítání.

Franc. Prosím všecko; ale zahradník mně povídal, ţe zahleď v parku cizí lidi, pána s dámou, něco snad vznešeného.

Vrchní. To má zahradník zas uţ mhu; kdo ví, co viděl.

Franc. Viděl, prosím, a také viděl, ţe ten párek přijel k zadní bráně v parku a hned šli do parku, a ještě povídal zahradník, ţe to snad nějaká návštěva, ţe přijela dřív neţli vrchnost.

Vrchní. Tak co se jich neoptal?

Franc. Prosím, povídal, ţe chtěl, ale ţe mu zašli v aleji.

Vrchní. A on nebyl dost na nohy. Návštěva hm — ať čekají. My o nich nic nevíme, nám se neopověděli, neohlásili, proto my o nich nic nevíme, a ostatek, pane Franc, kdoţ pak ví, co to je.

Hlídat by se to mělo.

Franc. Prosím, uţ jsem za nimi poslal starého Ţana.

Vrchní. Tak co mne zdrţují? Tak tedy všecko v pořádku stran uvítání?

Franc. Prosím, všecko jak se patří; všude samá chvoj, samý fábor, samý květ, máje, koně, rejthaři, druţice, všecko samý fábor, samý květ.

Vrchní. Přijeli ze všech vesnic, všichni?

30

Franc. Všichni, prosím, všecko je v nádvoří, všichni aţ —

Vrchní (mračně). Na toho mlynáře. A coţ to jeho děvče ?

Franc. Prosím, to také nepřišlo.

Vrchní. A jak s tím vinšem, to uvítání? Komu to dali?

Franc. Prosím, slavonínský rychtář to nechtěl, ţe by si to nepamatoval.

Vrchní. Osel.

Franc. Tak jsem to dal rychtáři Krouţilkovi.

Vrchní. Co to vyvedli!

Franc. Prosím, ten má moc kuráţe.

Vrchní. Ale je drmola.

Franc. To je, prosím, ale kdyţ si dá záleţet, je mu rozumět —

Vrchní. Ale jestliţe to zkazí! (Hrozivě.) Pane Franc! (Pojednou.) A co varty? Poslali je, aby ohlásily, aţ shlídnou, ţe vrchnost jede?

Franc. Právě odjely.

Vrchní. Coţe, teprve teď?

Franc. Prosím, vrchnost vyjede z Březovic o desáté, vţdyť to přišlo ouředně na kancelář a sem dojede o jedenácté. A pak, prosím, na Hůrce jsou s hmoţdíři, tam také dají znamení.

Vrchní (pohlédne na hodinky). No, pravda; bude dost času, vyjedeme-li naproti tak za půl hodiny, za malé půl hodiny.

Franc. Prosím.

Vrchní. Tak ještě jednou ty hřbety obhlídnou a rychtářům poručejí

— ne, nic, těm poručím sám. Já mám zodpovědnost nahoru, na nich není spolehnutí.

Franc. Prosím.

31

Vrchní. Tak jdou, přivedou rychtáře.

Franc (se ukloní a odejde).

Výstup 2.

Vrchní, pak pan Franc a rychtářové.

Vrchní (se opatrně rozhlédne, vytáhne z náprsní kapsy papír, šňupne si, rozbalí papír, čte. pak začne přecházeti, mluví polonahlas. opakuje si z listu, aţ jej poloţí na stolek u zdi, a vezme odtud svůj klobouk. S kloboukem v levé postaví se před křeslo pod nebesy, hluboce se klaní a začne): Nejjasnější, vzácné vznešenosti naše nejmilostivější paní, paní kněţno. Dlouho, touţebně očekávaný den nastal nám, (zarazí se nemoha dál, chce sáhnouti po papíru na stolku, postaví se však opět před křeslo a začne): Dlouho, touţebně očekávaný den nastal nám —

Franc (vstoupí a hledí s údivem na vrchního).

Rychtářové (za ním diví se i usmívají).

Vrchní (rázem ustane, vezme rychle papír se stolku). Co — co vy —

ah (pánovitě se vztyčí). Povolal jsem vás. Tak abyste věděli, poroučím a přikazuju, abyste jedenkaţdý z vás svým lidem, ať pěším, ať koňákům, poručili, jak budou stát při tom vítání řadama, aby jedenkaţdý, malý nebo velký, jak muţského tak ţenského pohlaví, chasníci nebo druţice, aby, aţ bude vrchnost dojíţdět — vy Votrubo tam vzadu co se šklíbíte —

povídám, poroučím, ať voláte, to jest křičíte při tom vítání

»Vivat!« Všechno ať křičí »Vivat! Vivat!« a kdo nebude, toho mušketýr spraví lískovkou a tady pan kancelářský a ostatní z kanceláře budou hlídat, ti kaţdého, kdoţ bude takový rebellant Votrubo, ţe vás dám zavřít, zas uţ se šklíbíte.

32

Protoţ ať všichni z plných plic, vesele, radostně volají: Vivat!

Votruba (tenkým hlasem). Vivat!

Vrchní (popuzen). Votrubo! (K panu Francovi.) Pamatujou si ho, to je rebellant, zavřou ho do šatlavy, ale aţ po tom vítání. (K

rychtářům.) Rozuměli jste: vesele »Vivat!«

Rychtáři Rozuměli. Poníţeně prosím, rozuměli.

Vrchní (pánovitě). Tak teď jděte a jak jsem povídal.

Rychtáři (se uklánějí a odcházejí).

Vrchní. Pane Franc, počkají.

Výstup 3.

Vrchní, pan Franc.

Vrchní. Tady tento, to vědí, ţe paní kněţnu budu nejprve vítat já. Já první a to není maličkost. Nejprve to skomponírovat a pak se postavit. Pomýšlejí si, kdyby stáli před Její Jasností a měli řečňovat; to by se jim třásla kolena.

Franc. Prosím, to třásla.

Vrchní. Tak tedy. Řeč mám vypulerovanou, ale je trochu dlouhá: tak abych byl jistý, vědí, (náhle) přezkoušejí mne: (dá mu papír) já budu říkat, oni dají pozor, abych nic nevynechal. Tak tedy, uţ — (Postaví se proti němu.) Nejprve a přede vším kompliment, to se ví, (ale neudělá ho) a pak: Nejjasnější, vzácné vznešenosti naše nejmilostivější paní, paní kněţno!

Dlouho očekávaný —

Franc. »Touţebně« prosím.

Vrchní (mrzutě). Co touţebně —

33

Franc. Prosím, za tím dlouho —

Vrchní (se utrhne). Copak to nevím? Vţdyť jsem to uţ řekl. Tak tedy: Touţebně očekávaný den —

Franc. Prosím, ráčejí odpustit.

Vrchní. A nepletou mne.

Ťuká se na dvéře.

Výstup 4.

Zajíček, za ním Klásek, Sejtko, Zima, předešlí.

Zajíček (s klarinetem v ruce. Petice mu čouhá z kapsy. Hluboce se kloní).

Vrchní. Co je to? Jak se opovaţujete! Kdo ho sem pustil a ty tu —

Zajíček. Urozený jemnostpane direktor, Vaší Milosti poníţeně netajím, ţe já jakoţto jeden lohovický a spolu bukovický uţ

na osmý rok školní mládenec, spolu klarinetista primarius —

-

Vrchní. Dal pokoj. Co chce zkrátka!

Zajíček. Já bych poníţeně ţádal, aby na mne si vzpomenouti ráčili co se týče místa kantorského v městečku —

Vrchní. Člověče, teď, v tuto chvíli! Blázní? Teď kdyţ paní kněţna —

Zajíček. Právě proto poníţeně prosím. Proto tuhle Sejtko —

Sejtko (ne starý, červený, plných tváří, má lesní roh, klaní se).

Zajíček. A Zima —

34

Zima (staroch, má také lesní roh; klaní se).

Zajíček. — a tuhle Klásek —

Klásek (klarinet v ruce, klaní se).

Zajíček. My bychom rádi zahráli kasací. Kdyby se ráčili jen slovíčkem přimluvit —

Vrchní. Uţ jsem řelť; teď nic, nic. A nezdrţoval mne.

Zajíček. A tuhle suppliku — (vytáhne ji z kapsy).

Vrchní. Ještě suppliku! Člověče!

Venku rána z hmoţdíře.

Vrchní (se lekne).

Franc (se lekne, okamţik mlčí, pak vyrazí). Jezus, ţe uţ jedou!

(Vyběhne ven hlavním vchodem.)

Vrchní (volá za ním). Bláznějí? To není moţná! A kdyby přec?

Kdyby vyjeli dřív — Herrgott — my tu a nikdo naproti, co řeknou nahoře. (Jde k oknu.) Ale to ta kosinka Franc —

(Otevře okno.) Co je — (Venku šum.) Ţe jede? (Hlasy venku odpovídají.) Opravdu? (Hlasy odpovídají.)

Vrchní (se obrátí od okna). Jede! Vyjeli dřív! Jako naschvál! To je rána. Herr Gott! Co dělat — (Strká papír do kapsy, béře klobouk.)

Rána z hmoţdíře, za ní hned druhá.

Vrchní Uţ je to tak! (Chce ven.)

Franc (se vrátí sotva dechu popadaje). Prosím, jede, paní kněţna jede.

35

Vrchní (se na něj oboří). To si odskáčou. Herr Gott! (Vyrazí ven.) Výstup 5.

Pan Franc, předešlí bez vrchního.

Franc (hledí za vrchním, pak se otočí po Zajíčkovi a šumařích, pak nafoukaně, hrozivě se na ně oboří). To je skrze vás, vy jste nás zdrţeli, vy jste ho dopálili, vy, vy — Ale uvidíte! Herr Gott! (Vyrazí ven).

Výstup 6.

Předešlí bez pana France.

Sejtko. Jářku, na kom my si teď schladíme ţáhu?

Klásek. Boţe, to by naše máma —

Zima (tajemně, schytrale). Co se mýho rozumu dotejče, jak to pozoruju, já bych čeť a četu, ţe z té naší kasací nic nebude.

Zajíček. Pro umučení! A má supplika, má ze všech nejmilejší Dornička!

Rána z hmoţdíře.

Sejkto. Lidičky, pojďte! (Kvapí ven.)

Zajíček. Pojďte, pojďte! (Za Sejtkem.)

Klásek (za Zajíčkem).

Zima (za Zajíčkem).

36

Okamţik jeviště prázdno. Venku šum, směs hlasů.

Výstup 7.

Kněţna, dvořan, starý Ţan.

Kněžna (vyjde z leva. K dvořanovi vesele). Zdá se, ţe jsme přišli tuze brzo.

Dvořan (váţně). Jasnosti, v nejvyšší čas. (K Ţanovi.) Můţete jít.

Kněžna. Ale hned nehlaste, ţe jsme tu. Teprve aţ kočár dojede.

Žan. Jasnosti račiţ dovolit, já starý sluha, pamatuju, jak jsme vítali J.

Jasnost neboţtíka pana děda Vaší Milosti. A teď takové vítání —

Kněžna (vlídné). Vy jste mne jiţ uvítal a ostatek jak jsem řekla.

Žan (odejde hlavním vchodem).

Výstup 8.

Kněţna, dvořan.

Kněžna. Vy jste, můj milý hrabě, čím dál tím chmurnější.

Dvořan (s tajenou výčitkou). Ţel, ţe nemohu být čím dál tím veselejší.

Kněžna. Tak jako já. A měla bych být nejváţnější, nejdůstojnější, neboť teď právě přijíţdím (ukáţe k oknu) mezi své poddané a pojedu jejich špalírem. Ach za čtrnácte dní uţ po sedmé!

Dvořan. Musí to být, kdyţ jste sem vyjela.

37

Kněžna. Ale kdoţ se toho nadál, kdo to má vydrţet, tolik hlučných vjezdů, střílení a troubení, tolik slávy, tolik řečí a tolik koktání. (Ukáţe na křeslo.) Vidíte uţ to také vystrojili. Tam opět sedět, po sedmé, vyslýchat — (náhle). Prosím vás, sedněte si tam —

Dvořan. Já? Jak by bylo moţná!

Kněžna. Jenom teď, na chvilku (naléhavě, mile). Jen se usaďte, rychle. (Nutí jej do křesla.)

Dvořan. Ale Jasnosti, já —

Kněžna. Sedněte a seďte!

Dvořan (se usadí).

Kněžna (postaví se před něj, pokloní se a začne). Nejjasnější, vzácné urozenosti —

Dvořan. Jasnosti — (vstává).

Kněžna. Sedět! (pokračuje). Touţebně očekávaný den — (vesele).

Znáte to?

Dvoran (vstane). Oh, dobře, ale —

Kněžna. Vy to ani na chvilečku nemůţete poslouchat ? A já musila tak šestkrát sedět a pokaţdé jak dlouho, jak dlouho! A dnes opět vyslýchat ta říkání všude stejná, nekonečná, nekonečně nudná a všude na ně odpovídat a pořád totéţ a pozor mít, abych se nespletla, abych gratulanty nezmátla. (Strojeně patheticky.) Sestupte s trůnu! Je prý to tak těţké. Ale vám tam nebylo volno; a já bych měla po sedmé tam vystoupit.

Dvoran. Přála jste si sem —

Kněžna. Sem, ano, ven, ven, ano z města pryč z toho únavného, zakletého kruhu nudy, kdeţ den jako den, hostiny a divadla, pastýřské hry, karusel, ohňostroje, klevety a pletichy; a 38

všecko tak hladké, obaleno, leţ i píchnutí, vše opentleno, ověnčeno, přeslazeno, obásněno, neupřímná řeč, strojená tak jako obličej i kadeře. A místo ducha vtip, místo vroucnosti a ohně vypočítavá galantnost —

Dvořan. Společnost má své zákony. Čím kdo výš —

Kněžna. Tím je spoutanější. A já zatouţila po volnosti a hledala jsem ji tady daleko od města.

Dvořan. Je-li moţná pravá, celá volnost.

Kněžna. Kdyby tu alespoň změna byla! Ale nuda za nudu. Neţli tu ujde den! Moře, moře. Co jsem čekala a co shledala! Místo jarosti a síly, místo naivní upřímnosti jen pochýlené šíje a hřbety ohnuté. Těšila jsem se na nelíčené tváře, na přímé, jasné pohledy a já stěţí mohla komu pohlédnouti do oči, jak se ustavičně klaněli a klaní. Klaní, klaní, klaní. A kde jsem pohled chytila, byl v něm tupý úţas nebo svit otrocké, přeslazené devotnosti.

Dvořan. Takový tu lid. Co jste čekala —

Kněžna (škádlivě). Také nějakého Dafnisa.

Dvořan. Jasnosti!

Kněžna. A vy Chloë nějakou.

Dvořan. Jasnosti, vím co můj úřad ţádá, a co důstojnost a snad i —

věk. Nejsem z těch, kdoţ dychtí v Cytheřin háj, věnčit oltář Amorův a snít —

Kněžna. Ó sladké heure du berger. Ach, mně se tu ještě ţádný Dafnis nezjevil.

Dvořan (káravě). Jasnosti! A račte pamatovat — (ukáţe k oknu).

Rána z hmoţdíře, hned za ní druhá.

39

Dvořan. Slyšíte?

Kněžna. Uţ dojíţdím.

Dvořan. Podívám se. (Stane u okna.)

Kněžna. Ó to vám sama odtud povím. (Stojíc uprostřed sálu, líčí s humorem:) Vjíţdím právě ku špalíru, řada v pravo, řada v levo, dvě řady hřbetů ohnutých.

Dvořan (ukáţe na křeslo). Ale tam, Jasnosti, musíte, byt i bylo po sedmé.

Kněžna. Ne.

Dvořan. Jasnosti, to musí být. Musíte tam přijmout slib věrnosti a od rychtářů práva a vrátit jim je, v úřadě je potvrdit.

Kněžna. A zase řeči vyslýchat — oh! —

Intrada venku.

Kněžna (zatleská rukama). Uţ jsem přijela! Uţ jsem tu, uţ vítají, haha — prázdný kočár. Uţ —

Dvořan. A jiţ také o vás vědí. Sem se obracejí. Račte se jim v okně ukázat. (Naléhavě). Prosím, Jasnosti!

Kněžna. V okně ukázat? To ještě nebylo. Ano. (Stane u otevřeného okna.)

Venku: Vivat! Vivat!

Kněžna (se usmívá).

Dvořan. Račte jim pokynout.

Kněžna. Není potřeba. Tam ten krocan červený, to je jistě vrchní, dává jim znamení. Hned uslyšíte »vivat«. Teď!

40

Venku : Vivat! Vivat!

Kněžna (ku dvořanovi). Slyšíte nadšení a lásku? Za to jim musím pokynout.

Venku intrada, pak : Vivat!

Kněžna. A teď potopa!

Dvořan (vyhlédnuv). Uţ se to valí. Jasnosti, račte se usadit. Není vyhnutí.

Kněžna. Uvidíte, ţe je. (Usedne do křesla pod nebesy).

Dvořan (postaví se jí po bok níţe křesla).

Výstup 9.

Vrchní, polesný, důchodní, kontribuční, pojezdný, farář, pan Franc, Krouţilka, rychtáři, druţice s kytkou, druţičky.

Vrchní (zardělý, zpocený, šátek v ruce, vcházeje, poroučí panu Francovi tlumeně, ale vzrušeně). Pane Franc, drţejí to —

špalír — (k úředníkům). Za mnou. (Jde, ukláněje se, ku křeslu).

Úředníci (z hluboka se uklánějíce postaví se v pravo Farář v levo před křeslem).

Pan Franc (postaví také tak rychtáře, z nichţ kaţdý má v ruce bílý šátek do cípu a v něm rychtářské právo, rovněţ druţice postaví také tak v pravo v levo, tak ţe od křesla do popředí je špalír).

Vrchní (začíná mluvit. Na hlase mu znáti, ţe je rozčilen). Nejjasnější, 41

vzácné vznešenosti, nejmilostivější paní, paní kněţno !

Touţebně — eh — dlouho, touţebně očekávaný den —

Dvořan (jenţ lorgnonem prohlíţel shromáţdění, obrátí se po kněţně).

Kněžna (usmívajíc se). Pan vrchní —

Vrchní. K sluţbám, ano, chtěl jsem právě —

Kněžna. Jsem přesvědčena o vaší oddanosti, cítím, co hodláte říci, děkuji vám a všem pánům za projev citů i za slavné uvítání.

Vrchní (popleten). K sluţbám — nenadáli jsme se — račte prominout, já, já — ještě tuhle —

Kněžna (rychle). Chcete uvést rychtáře.

Kroužilka (vyrazí před kněţnu a kloní se).

Vrchní. Počkejte!

Kroužilka (drmolivě). Tteteď jjajá —

Kněžna. Nechte jej.

Vrchní (ke Krouţilkoví tlumeně). Zvolna!

Kroužilka (se po něm obrátí, na hlas). Já vím. (Ku kněţně. Začíná zvolna, přemáhaje se. Záhy však upadne v drmolivější tempo). Nej-jas-nější, vzácné poctivosti — pan-no —

Úředníci (trnou).

Vrchní (zuřivě pohlédne na pana France).

Dvořan (nutí se do váţnosti).

Kněžna (usmívajíc se pozoruje).

Kroužilka. Vvítá-áme jejejich mimilosti, jejejich mimilosti vzácné ppoctivosti —

Dvořan. Slibujete poddanost za všechny. Práva!

42

Vrchní (k rychtářům opakuje). Práva!

Kroužilka (se ohlíţí). Dydyť eeště — já —

Rychtáři (pokleknou před kněţnou, vyndají práva z bílých šátků a poloţí práva na stupeň k nohám kněţniným.

Kroužilka (také tak učiní).

Kněžna. Vracím vám práva, stvrzuji vás. Buďte k jiným spravedliví, na sebe přísní.

Vrchní (podává právo za právem kněţně, kteráţ je vrací rychtářům).

Kroužilka. Proprossím, já jsem eště nedoříkal —

Vrchní (pln vzteku, tlumeně). Mlčíte!

Kněžna. Doříkáte to aţ o traktaci, která vám bude připravena.

Votruba (tenkým hlasem). Vivat!

Vrchní (tlumeně k panu Francovi). Hned ho zavřou.

Kněžna (vstávajíc). Propouštím vás v milosti, pánové, jsouc potěšena vaším uvítáním; (k rychtářům) téţ vás.

Družice (s kytkou, jiţ nepokojná, ţe nemohla říkat, obrátí se k faráři plačky). Jemnostpane —

Farář (ku kněţně). Jasnosti, druţička —

Družice (vyrazivši, začne odřikávati). Mnohá léta v blaţené spokojenosti —

Farář (uleknuv se, připomíná tlumeně) Titul! Titul!

Družice (nedbajíc). pak ať dojdou věčné radosti — věc — věc —

Kněžna. Děkuji ti a ta kytka je jistě má.

Farář (tiše). Podej kytku.

43

Družice (ji podá).

Kněžna. Děkuju, hezké to bylo, propouštím vás.

(Všichni odcházejí uklánčíce se.)

Vrchní. Jasnosti, já bych poníţeně prosil —

Kněžna (netrpělivě). Ale jen zkrátka.

Výstup 10.

Kněţna, vrchní, dvořan.

Vrchní. Jasnosti, jsem nešťasten; Krouţilka, ten rychtář —

Kněžna (netrpělivě). Co je —

Vrchní. Měl jsem řečníka znamenitého, ale ten schválně nepřišel.

Dvořan. Schválně?

Vrchní. Musím ţalovati, ţe nechtěl.

Kněžna (začne pozorněji naslouchat).

Dvořan. A vzkázal jste mu?

Vrchní. Vzkázal, ano sám jsem u něho byl, osobně —

Dvořan. Poddaný a tak zpurný?

Vrchní. Zpurný je, ano — Co se týče poddanství — no — má svobodný mlýn a robotu nemá. Ale lucernu.

Kněžna. Lucernu? Co je to?

Vrchní. Povinnost posvítit vrchnosti lucernou, kdyby šla od jeho mlýna na starý, lesní zámeček.

44

Kněžna (čileji). Ah, to je divné. A na zámeček v lese, u jezírka —

Vzpomínám si; polesný v Březovicích o něm vykládal, jaká to samota. A ten mlynář odepřel mne uvítat. Proč?

Vrchní. Je hrdý a rabulist. S vrchností se soudí o hranice a starou lípu. V té své hrdosti nedovolil schovance své babičky, aby uvítala Vaši Jasnost vinšem.

Kněžna. To děvče —

Vrchní. Je snad jeho vyvolená.

Dvořan. Sirotek?

Vrchní. K sluţbám, sirotek, a proto patří vlastně vrchnosti. A jak zpurně mne odbyl, ten mlynář totiţ; tak mladý a tak se odváţil, tak si troufal!

Kněžna. Ten mlýn je tu ve vsi pod zámkem.

Vrchní. Jasnosti, je kousek za vsí, o samotě.

Kněžna. A ten zámeček? Je prý zajímavý polohou i výstavností. Je zařízen?

Vrchní. K sluţbám, Jasnosti, ale tak opuštěn.

Dvořan (překvapen, ţe kněţna se tak zajímá).

Kněžna (k vrchnímu). Děkuji vám. A lid ať je pohoštěn.

Vrchní (se klaní). K sluţbám Jasnosti, ale prosím ještě, jak s tím mlynářem.

Dvoran. Musí být potrestán.

Kněžna. Jak zaslouţí. Avšak rozhodnutí odkládám. Jsem unavena.

(Odejde v levo.)

Výstup 11.

45

Dvořan, vrchní, pak Zajíček, Sejtko, Klásek, Zima.

Vrchní. Jsem nešťasten, Milosti, všecko tak zkrátka, o překot.

Dvořan. To bylo J. Jasnosti právě vhod. Ale chtěl jsem se optat —

Zajíček se šumaři (vchází zkroušeně). Ráčejí odpustit.

Vrchní (prudce) Co zas chcete?

Zajíček. Prosím, tu kasací, kdyby J. Jasnost ráčila —

Vrchní. Není moţná.

Dvořan. Paní kněţna je velmi unavena.

Zajíček. A prosím, kdy pak bychom —

Vrchní. Nevím. A teď jdete!

Zajíček se šumaři (odejde).

Výstup 12.

Dvořan, vrchní.

Vrchní (sladce). Ráčil jste se přát — ¨

Dvořan. Ah, ano. Je ten mlynář statný?

Vrchní. Statný, hezký chlapík, ale —

Dvořan. Nebezpečný buřič. (Venku hluk). Co to?

Vrchní. Nevím, co by — (Chce k oknu).

Výstup 13.

46

Pan Franc, předešlí.

Vrchní. Co je?

Franc (ulekán). Prosím, poručil jsem zavřít Votrubu ale jak mušketýr na něj sáh', začali rychtáři reptat hrozit a se bouřit.

Vrchní. Co! Teď, tady, v tuto slavnou chvíli rebelie !

Dvořan. Jen nepozbýt kontenance. Násilím to dnes nejde. Něco jim slibte.

Vrchní. Mají povolenou traktaci.

Dvoran. To je najednou mnoho. Měli by snad dost pivo.

Vrchní (ochotně). K sluţbám, ano, jistě. Uţ jdu. (Odejde.) Pan Franc (za ním).

Výstup 14.

Dvořan.

Dvořan. Dafnis — Dafnis — A ten mlynář (přechází zamyšlen k oknu, pojednou stane. S úsměškem). A co revoluce? (Stane u okna.)

Venku se šum a hluk tiší, aţ ztichne. V tom se tam ozve.

Vrchní. Její Milost ráčila vám povolit na vaše občerstvení a posílení dva sudy piva.

V to zabouří: Vivat! Vivat! Intrada.

Dvořan (hledě oknem ven, pokyvuje s úsměškem hlavou). Známe 47

je.

48

Jednání druhé.

Na pravo v popředí průčelí starého mlýna roubeného. Ode dveří v levo lavička. Nejdále v popředí starý, mlýnský kámen zarostlý travou. Za mlýnským stavením stromy, mezi neţ vede náhon tekoucí z leva. Na obou březích náhonu volno, jen na levo, kdeţ

lávka, skupina olší a křoviny. U lávky na pravo hrubý pařez. Za náhonem palouk, za paloukem v pozadí les. Je pozdě odpoledne.

Výstup 1.

Vodník Míchal, vodník Ivan.

Míchal (vynoří se z houštiny u lávky, vyhlíţí k mlýnu, pak věší po křoví různobarevné pentličky, jeţ mu volně splývají kolem krku přes prsa. Nepozoruje, ţe z pozadí za lávkou vystoupil Ivan).

Ivan (stane na lávce, pozoruje Míchala, pak s úsměškem). Jak jsi starý, lak jsi hloupý. Či myslíš, ţe na tu strakatinu ještě někoho uvábíš a nějakou panenku chytíš? Či snad jen sobě pro radost —

Míchal. Ne, jí (vzdychne), jen pro ni. Tady na mlynářčinu schovanku to líčím.

Ivan. Haha, Mikli! Ty pentličky a oni na tebe provaz z lýčí. Ţe ho mlynář na tebe má.

Míchal (zlostně). To má a také lejstra.

Ivan. Aha, potvornými slovy na tě volá. A ty místo abys ho zlobil, věsíš pentličky a vzdycháš, škemráš a — fintíš se. Hm, jak jsi učesaný, ulízaný (prohlíţí si jej) a boty — ukaţ — červené 49

botičky. Na těch jsis dal záleţet.

Míchal (ulichocen, samolibě) Hezké, viď — To aby — víš, víš, já bych se rád ţenil, tuze rád, a děti bych rád měl a hodně mnoho dětí. Já bych se s nimi válel jako s koťaty, hrál si a kočkoval se s nimi, já bych je sem na břeh vodil na sluníčko jako vydra mladé —

Ivan (vpadne). A poslouchal jejich kvikot, vrnění a skřek, rovnal jejich rvačky a ţlučil se ustavičně. Brr — Marné tvoje vzdychání. Nech pentliček, nech botiček. Jsi hlupák tak, jako ţe je v milování slabost. Tys láskou slepý, slabý. Ten mlynář tě ještě chytne, ke kamnům přiváţe, nebo tě kyji uperou a odtud vyţenou v — červených botičkách, v kloboučku —

Míchal (durdivě). Mne? Mne? Ty vrbo vyšeptalá, ty staromládenecká mrzutino kyselá, cos přišel mně kázat, kdo tě zval, proč lezeš ze svého shnilého rybníka?

Ivan. Stěhuju se.

Míchal. Tak! A proč?

Ivan. Pro moudrost ctných a opatrných měšťáků, neb se v radě usnesli vypustit velký rybník za městem.

Míchal. Aha —

Ivan. Já na ně nečekal a hned jsem zařízl svých dvanáct štik stříbrných, co v lodičce mne vozily. Zařízl jsem je, aby se nedostaly na pekáč těm měšťákům, aby se po mých štikách neoblizoval pan purkmistr a konšelové přemoudří. A jsem rád —

Míchal. Rád! Čemu —

Ivan. Ţe jdu. Uţ jsem tam měl všeho do syta. Jaké tam ţivobytí! Mne jiţ omrzelo, pořád přehlíţet tu lidskou havěť, přehlíţet a poslouchat, za kmotra chodit rybákům a na funus, o 50

muzikách ţenské tlouky provádět, opilce chytat, kdyţ se jim nohy zadrhnou a po hrázi jdou šeberem, nezbedné kluky plašit, lapat a večer pak — oh — poslouchat šplechty milenců na hrázi pod duby, jak vzdychají a vrkají, nebo se dívat na potrhlé veršotepce, jak měsíc do svých veršů chytají, jak naslouchají rákosí — (Zlostně.) To a pořád to, pořád jednu písničku. To přeslýchat a přehlíţet a nesměti se bez nesnází ani ve vraníka proměnit a v bujné volnosti se rozběhnouti paloukem, z kopyta si vyhodit, hnát se s hřivou vlající a zařičet tak z plna do bouře a noci, ba ani ne se krotce, volně popást nebo proměnit se v lucernu a plouti rudým světýlkem za noci tiše zvolna po proudu do černá pod stromy —

Míchal. Ani to ne!

Ivan. A jen všude pošklebek, osidlo a číhání, aby našince chytili a provaz zadrhli. Proto pryč z těch lidí falešných. Lásku sobě lhou, kaţdý jenom sebe miluje a číhá na druhého, kterak by jej bodl neb aspoň upíchl a nohu jemu nastavil. Jejich svět jim nestačí, smějí se nám a přec nás nenávidí. Pryč od lidí, to suma moudrosti.

Míchal. Kam chceš?

Ivan. Brachu, do sousedství.

Míchal (kvapně). Sem tě nepustím.

Ivan. Snad nemyslíš, ţe jdu k tobě. Denně bych se musil stydět za tebe, jak se fintíš a pácháš hloupost na hloupost.

Míchal. Kam tedy —

Ivan. Kde budu sám a sám, kde sotva kdy spatřím lidskou tvář.

(Ukáţe k lesu.) Tamhle do jezírka v lesích u starého zámečku, do té osamělé tůně. Tam bude klid, tam budu volně dýchat ať v chládku lesa u vody, ať na sluníčku o 51

poledním tichu. Dýchat, dýchat, vyhřívat se, a za deště pak sedět pod hustým krytem olší omšených a buků; sedět v příjemném schoulení a poslouchat, jak korunami šumí déšť, jak crčí lopuch širokými vějíři, a dívat se, jak poskakují vodou kloboučky, jak letí kola po hladině v šero u břehů, pod houštiny a kmeny schýlené. Té hudbě naslouchat, kdyţ

v přítmí deště, v přítmí stromů řeřavě se rdí z tvé fajfčičky, a vědět při tom, ţe jsi sám a sám, ţe nikdo nepřijde —

Míchal. To tě také omrzí.

Ivan. Uţ ne. No, a pro změnu a pro radost časem hodím náhlou hrůzu děsivou na bábu na houbách, na panenku v jahodách neb večerem na zpozdilého poutníka. Však kdo tam zabloudí! Leda jen srnek sbor. To zakletý je kout, tam bude klid a ticho, ticho —

Výstup 2.

Hanička, předešlí.

Hanička (v dřevákách stane na prahu, vystoupí na lavičku u dveří, a zaclánějíc dlaní zrak, vyhlíţí před se na levo).

Míchal (vzrušen, tlumeně). To jest ona, to ten květ!

Ivan. To je ona! Nó, nó — Tak si pro něj skoč!

Míchal (huhlavě). Na suchou půdu! A Černobýl má za pasem.

Hanička (volá). Libore! Libore!

Míchal (nadšeně). Slyšíš, slyšíš, to je hlásek!

Ivan. Nó, nó, hlásek je, ale raději ho neslyšet. Máš lidskou slabost, proto jsi k smíchu.

52

Hanička (za té řeči sestoupila a zachází v pravo za mlýn).

Ivan. A budeš ještě víc, aţ přijdeš se hřbetem na strakato zmalovaným. Není ti pomoci. (Ustoupí a zmizí mezi stromy.) Míchal (za ním zavrčí, pak so schoulí do křoví).

Výstup 3.

Babička, Hanička.

Hanička (v pravo za mlýnem). Libore! Libore!

Babička (stane ve dveřích, rozhlíţí se).

Hanička (se vrátí).

Babička. Není tu?

Hanička. Ani vidu ani slechu. Snad je v stráni u drvařů. Zavolám tam.

Babička. Jdi, zavolej, děvečko, a přijď říct. (Zajde do mlýna).

Výstup 4.

Zajíček, Sejtko, Zima, Hanička, Míchal.

Hanička (chvátá na levo, pojednou zuje dřeváky a postaví je na pařez. Chce dál, v tom z leva)

Zajíček a šumaři.

Hanička. Hlele, pan spomocník a slavná muzika. Kam tak pospěchem?

53

Zajíček. Chystáme kasací.

Hanička. Zas? Coţ při tom vítání nebyla?

Zajíček. Ba nebyla; ţe prý paní kněţna je zondaná.

Sejtko (vesele). Z kočáru na hedvábných poduškách.

Zajíček. To ten dvořan.

Zima. Já bych čet' a četu (opatrně se ohlíţí), ţe kněţna o tom ani neví, ţe (tajemně) ten dvořan —

Sejtko. No tak co, Zimo.

Zima (ohlíţí se). Člověk je přeplašen, pozor na řeč — ale (schytrale) ten dvořan, co se mýho rozumu dotejče, jak já to pozoruju, je víc neţli dvořan; on poroučí, a chce poroučet, je víc neţli dvořan, ale míň neţli přítel; je malý přítel paní kněţny. A ostatek abyste věděli, kdo je nejlepší přítel —

Zajíček. Musíme jít.

Sejtko. Tohle moudro ještě vyslechneme. Tak, Zimo, kdo je nejlepší přítel?

Zima. Jde s tebou.

Sejtko. Snad vy. To ne.

Zima. To ne, ani tuhle pan spomocník a taky ne Klásek.

Sejtko. I u všech všudy, tak tedy kdo —

Zima. Kolena. Kolena, brachu, jsou nejlepší přítel. Mezi lidmi by jeden druhému sousto od úst utrhl, a kdyby ti upadlo, hned po něm chňapne jiný. Jen kolena je zachytí, aby ti ostalo —

Sejtko (vpadne). To je moudrost! A Klásek o ni přijde.

Hanička (k Zajíčkovi). Čekáte ho? Jen pustí-li ho Klásková.

Zajíček. A kdyby měl došky vyrazit, musí přijít.

54

Hanička. A tu ţádost, víte —

Zajíček. Tu podám teď při té kasací.

Sejtko (jenţ vyhlédl na levo). Klásek! A jede!

Zajíček. Ţe jede?

Výstup 5.

Klásek, předešlí.

Klásek (z leva, veze na trakaři pytel obilí). Tu jsem. Ale honem pomozte mně sloţit, honem. A tuhle, pane učitelský (vytáhne z pod kabátu klarinet), podrţte, prosím vás. Sejtko, pojď, pomoz. (Dojede ku dveřím mlýnským.)

Sejtko (mu pomůţe pytel odnést do mlýna).

Zima (převrátí trakař a sedne na něj). Jak já to pozoruju, já bych čeť a četu, ţe Klásek utíká.

Hanička. Kde bude ta kasací?

Zajíček. Haničko, tobě, ale jen tobě to povím. Kdyţ nás tak na zámku odbyli, poradil mně zahradník, víš, kmotříček. abych se zeptal starého Ţana, a ten mně prve vzkázal, ţe kněţna, ale pro boha tě prosím, Haničko, aby se nám to nezkazilo, mlč —

Hanička. Ale co ti vzkázal?

Zajíček. Ţe kněţna mluvila o zámečku (ukáţe k lesu), tak my pro jistotu —

Zima. Člověka sic kolikrát přeplašili, ale co se tohohle dotejče, (tajemně) já bych čeť a četu (ohlíţí se), ţe chce mít kněţna něco extra, a ţe takoví vyzahálení lidé pořád něco shánějí, 55

(schytrale) víme —

Sejtko (vyjde ze mlýna). Tak uţ je ţito na zanášce.

Klásek (vezme klarinet od Zajíčka).

Hanička (vesele). Co Klásková —

Klásek. Ţena? Kačenka? A boţe, ta je starostlivá, ta hned, kdyţ jsem to ţito snášel s půdy, ale boţe, táto, ty se strhneš, já bych to, táto, hned vzala za tebe. A já zas, ale boţe, mámo, jak bys ty, to ne. A máma zas, tak jen pomalu, táto, ať si neublíţíš.

Zajíček (jenţ netrpělivě naslouchal). No tak —

Sejtko (ku Kláskovi). Ţe ona se přiběhne podívat —

Klásek (trhne sebou). Uţ jdu.

Zajíček (béře Zimu za rukáv). Pojďte, Zimo. S pánem bohem, Haničko, ale prosím tě, víš — (Odejde se Zimou a Kláskem přes lávku v pravo a v pozadí k lesu.)

Sejtko (vesele). Tak si přece zahrajeme. (Za ostatními.) Hanička. Jen co si vyhrajete. (Jde na levo.) Míchal (v houštině z hluboka zavzdychá).

Hanička (bezděky stane).

Míchal (vynoří se z houštiny, zavzdychá pln touţebnosti). Sluníčko!

Hanička (vytrhne od pasu větvičku černobýlu). Nesuţuj, vodní panáčku! (Odběhne na levo.)

Míchal (zalízá skuhraje). Však má chvíle přijde —

Výstup 6.

Vrchní, dvořan.

56

Dvořan (vyjde z leva za lávkou). To je ten mlýn ?

Vrchní. K sluţbám. A v něm je ten zpurný mlynář.

Dvořan. Také to děvče sirotek. Máme na ni právo.

Vrchní. Mlynář alespoň nedokáţe, ţe on má na ni právo.

Dvořan. Dokáţe, nedokáţe, ale my mu okáţeme. Je nebezpečný, protoţe dává zlý příklad. (Stane na lávce.) Ale její Jasnosti uţ

o něm nemluvte. Nerada o něm slyší.

Vrchní (ţasne). Nerada? A já musil po obědech znovu učinit J.

Jasnosti o něm nejponíţenější přednesení.

Dvořan (nemile překvapen). Tak ? A poslouchala ?

Vrchní. O, velmi pozorně.

Dvořan. Tak? (vzpamatovav se). Ach ano, pravda. Ale jednati s ním budu já. Je velmi nebezpečný — (Zamlouvá, ukazuje do zadu k lesu.) Tudy se dojde také k zámečku?

Vrchní. Tudy je tam cesta od mlýna.

Dvořan (došel přes lávku). Ah, co to! (Stane u pařezu, prohlíţí si lorgnonem dřeváky.) Dřeváky, ale jaké! Ty snad nějaká víla nosila. A nejsou bez ozdob. Tu vypálené kolečko, tu květ —

Vrchní. Snad jsou toho děvčete ze mlýna.

Dvořan. Ah, ah, to by byla noţička. Je-li to děvče tak sličné, jako má malé noţky — (zvedne oba dřeváky, kaţdý ve dvou prstech) no — ţičky — no — ţi —

Výstup 7.

Hanička, předešlí, pak kněţna.

57

Hanička (zpívá za scénou). Lohovskej pan vrchní hodnej pán, on trápí poddaný jak chce sám —

Dvořan (naslouchá, pak s úsměvem k vrchnímu). To je na vás?

Vrchní. K sluţbám, to jest —

Hanička (vystoupí popěvujíc si:) Trestá je, vede je k dobrýmu —

(náhle zmlkne). Ah — (shlédnuvši dvořana s dřeváky, zasměje se). To jsou mé dřeváky.

Kněžna (vystoupí z pozadí za lávkou, stane mezi stromy).

Dvořan (galantně zaţertuje). A roztomilé. Jeden z nich si ponechám, a pro druhý si ke mně přijdeš.

Hanička (rázem mu oba vytrhne). Oba mám; ani ten, ani ten vám nenechám. Pozor, pane, to není střevíček z hedvábí, to je dřevák a ten tvrdě přišlápne. (Odkvapí do mlýna, vesele si pozvukujíc.)

Výstup 8.

Dvořan, vrchní, kněţna.

Dvořan (uţasle hledí na ní). Jako malina! Malina, ţe člověk zapomene — A ne vesnicky hloupá. Ale dostal jsem —

Vrchní. K sluţbám — eh to jest —

Dvořan (béře na se opět důstojnost). Proč jste mne neinformoval?

Kněžnu (to baví; usmívá se).

Vrchní. Kdoţ by se nadál takové smělosti.

Dvořan. Měl jste to znát. To děvče odtud odvedete.

Vrchní. Mlynář bude vyvádět.

58

Dvořan. Skrotíme jej, uvidíte.

Kněžna (vstupujíc na lávku, volá čtveračivě). Pane hrabě —

Dvořan (překvapen). Ah, Jasnosti! (Jde jí vstříc).

Kněžna. Vy tu?

Dvořan. Chci vidět toho zpurného mlynáře.

Kněžna. A seznat zdejší modu v obuvi.

Dvořan (se hryzne do rtů). Jdu z ouřední horlivosti —

Kněžna. To děvče je velmi čiperné.

Dvořan. Velmi smělé, Jasnosti.

Kněžna. Chci s ní promluvit i s mlynářem. Podívám se do mlýna.

Dvořan (kvapně). To není moţná, Jasnosti, to není moţná. Tam za tím prahem, kdoţ ví, co by vás čekalo, jaká odváţlivost. Hle, nikdo ani nevyšel vás uvítat.

Kněžna. Snad není mlynář doma.

Vrchní (ochotně). Jasnosti, s dovolením, přesvědčím se.

Kněžna. Zeptejte se.

Vrchní (odejde do mlýna).

Výstup 9.

Kněţna, dvořan.

Dvořan. Jasnosti, ţe jste se bez průvodu odváţila! A právě sem, sem.

Zde hledáte zábavu?

Kněžna. Ne; jiné lidi, nová místa, jichţ nuda nehlídá. Také ten zámeček v lesích mne zajímá.

59

Dvořan. Jaká tam samota a jaké nepohodlí!

Kněžna. Co s pohodlím, kdyţ v něm není klidu? Na zámečku nejnutnější je a ještě víc, co nikde na ţádném z mých zámků.

Poloha u jezírka a stará stavba, jistě ballustrády omšené, stichlá terrasa, k ní volné schody popukané a tráva v jejich skulinách, podivné koutky a v tichých komnatách zelenavé šero lesa — Všecko jinačí, tak opuštěné v tajuplných stínech

— Ta samota snad pobaví, utiší, dá klid —

Dvořan. Snad, ale na jak dlouho.

Kněžna. Klid je všude hostem nestálým. Ale jen den, jen chvíle jej mít a moci nemyslit (ironicky) na věrnou lásku, na obětivé přátelství a oddanost, sníti v sladkém utišení, stát v záři slunečné nebo v dumném soumraku, blaze vnímajíc, zapomenuvši a zapomenutá, tak jako květina, tak jako strom

— A co tíţilo, aby mizelo tak jako oblak v dálku, pryč, a haslo jako červánky, a kolem všecko, les i vodní tůň i stará stavba omšená se stíny zašlých pokolení, vše i nitro, duše, vše aby splývalo v akkord jímavý, jenţ elegicky hne i konejší.

Hle, uţ tady cítím, co mně dá ta samota.

Dvořan. To jen vaše snění Jasnosti. Proto bych radil, a je nutno z ohledu —

Kněžna (vpadne). Dost, uţ zase ohledy. Mějte také ohled na mne, a ţe srdce mám —

Výstup 10.

Vrchní, předešlí.

Vrchní. Mám čest oznámit, ţe mlynář není doma.

Kněžna (ironicky). Ach, má jediná naděje. Myslila jsem, ţe alespoň 60

jemu oči uvidím. A coţ to děvče?

Vrchní. Stará mlynářka je hlídá a nechce ho sem pustit.

Kněžna. Kam odešel mlynář?

Dvořan (znepokojen). Pořád on —

Vrchní. Tady prý pod stráň (ukáţe na levo). Já bych se s dovolením, podíval.

Dvořan. Nač čekat, Jasnosti, na takového; a připozdívá se.

Kněžna (k vrchnímu) Jděte, podívejte se.

Vrchní (odejde v levo).

Výstup 11.

Kněţna, dvořan.

Dvořan. Jasnosti, dovoluji si varovat, ten mlynář —

Kněžna. Proč? Toť přece muţ, jenţ zachoval si hlavu vztyčenou. Toť síla —

Dvořan. Ale hrubá. Neračte s ním sama jednat Kněžna. Proč?

Dvořan. Nejprve aby jednal s námi, se mnou a s vrchním.

Kněžna. Ale já budu při tom. Ah (náhle jí připadne), máte pravdu; ano, aby nevěděl, aby neměl ţádných ohledů. Uvidím, jak bude pak, aţ sama vystoupím —

Výstup 12.

61

Vrchní, předešlí.

Vrchní. Jasnosti, mlynář se uţ vrací.

Kněžna. Uţ jdu.

Dvořan. Jasnosti, opravdu? Skrývati se k vůli tomu chámu —

Kněžna (na lávce). Je to něco zvláštního. (Zajde za stromy.) Vrchní. Co to, prosím, ţe —

Dvořan (mrzutě). Šílené nápady, ţenské rozmary. S tím mlynářem začněte o lípě, ať sezná paní kněţna (s úsměškem) tu »sílu«.

Kněžna (se vrátí na lávku). Mně připadlo, ţe bude lip — (vyhlédne na levo). Ah, uţ jde. Jak je urostlý!

Dvořan. A opálený!

Kněžna. Ale má kolorit. To mně, milý hrabě, ještě připadlo, abyste se také schoval.

Dvořan (tma). Já, jasnosti, já? Má hodnost a k vůli takovému —

Kněžna. Honem, honem, hrabě. Chci, aby nejprve začal vrchní, pak vy, ať uslyším všechny tony mlynářovy drsné melodie. Tedy rychle, rychle! (Ustoupí za stromy.)

Dvořan (popuzen). To je jí zábavou! (Odejde za kněţnou.) (Slunce zapadlo.)

Výstup 13.

Mlynář, předešlí.

62

Mlynář. Ah, pan vrchní. Dobrý večer. (Chce odejít.) Vrchní. Na slovíčko. Jsem tu ve jméno Její Jasnosti.

Mlynář. Co si přeje?

Vrchní. Stran té lípy a stran —

Mlynář. Haničky. Dobrou noc (Odchází.)

Dvořan (vykročí kvapně na lávku). Počkat!

Mlynář (stane.)

Dvořan (dojde). Jsem vladař Její Jasnosti.

Mlynář. Čeho si ráčíte přát?

Dvořan. Nepřeju si, ale poroučím, a to nejprve, abyste se vzdal té staré lípy.

Mlynář. To neučiním, a kdyby sama kněţna poručila.

Výstup 14.

Babička, předešlí.

Babička (stane na prahu).

Mlynář. Nevzdám se té lípy, protoţe je mým dědictvím po dědu a pradědu; je našeho rodu od nepaměti. Rostla staletí, a kdybych vám ji vydal, padla by chvilkou. A jak moh' bych dopustit, aby klesla poraţena, aby padla její koruna, kdeţ

ptactvo nocuje a spí a zpívá. A co pod ní, v jejím stínu, za parna v poledne i podvečer, co tam lidí odpočívalo a odpočine, co hovorů tu, rozprávek, starých pamětí o divných dějích. Pokolení jde za pokolením, a lípa pořád chrání je a stíní.

63

Babička. To je jako svatý strom a je mu rozuměl, kdyţ v noci svatojanské jeho listí zašustí. —

Vrchní (s úsměškem). Pěkné povídačky o pokladu, o zlaté koruně a zpěvu —

Dvořan. Samé výtvory tmy, pověry a nevědomosti.

Mlynář. To si jmenujte, jak chcete. Tomu neporozumíte, protoţe to necítíte. To je staré dědictví i naše outěcha a věříme, ţe dokud ta lípa vznáší svou korunu, ţe (ukáţe na mlýn) tento krov je bezpečný.

Kněžna (zatím vystoupivší stane na lávce). To není hrubé. A oheň má.

Dvořan. K smíchu pověra.

Vrchní. A nebezpečné jsou ty pohádky.

Mlynář. Slýchal jste je od své matky.

Vrchní (ostře). Nic jsem neslyšel. (K dvořanu.) Nebezpečné jsou, protoţe je posilují v odporu a neposlušnosti. Tam pod lípou se ode dávna scházeli nespokojení, a po dnes se tam tajně scházejí a puntují se proti ouřadu a vrchnosti. Tady ve mlýně byl vţdycky úkryt kaţdého, ať kacíře ať buřiče, a kdyţ ho tu uţ nemohli ukrýt, zmizel pokaţdé tam u lípy beze stopy.

Dvořan. Ten strom musí pryč! Padne.

Mlynář. Ne.

Babička. Pamatujte na staré proroctví, ţe uvidí boţí znamení ten, kdoţ by chtěl tu lípu porazit.

Vrchní. Stará Sibyllo, tím nás neuţeneš.

Dvořan. Ta lípa padne tak, jako ţe vydáš to děvče sirotka.

Mlynář (hrozivě). Tu jsem, a přijde-li kdo s tím, jak pravíte, při sám bůh, dřív zabit by mne musil, neţli překročí můj práh.

64

Zneuctít ji nedám, odvést do vašeho otroctví.

Vrchní. Dvořan. Rebell! Poslechneš!

Mlynář. Nemáte mně co poroučet.

Kněžna. Ale já! (Přichází chvatně od lávky.) Já, kněţna, vrchnost, tobě poroučím. Ukaţ tu dívku, chci ji vidět.

Mlynář. V tom neposlechnu, paní kněţno, ani vás.

Kněžna. Ale v jednom poslechneš. Lucernu přineseš!

Mlynář (se zarazí). Jak — A nač —

Kněžna. Lucernu přines, jak tvá povinnost.

Mlynář (okamţik váhá, pak odchází). Babičko, pojďte k Haničce.

(Odejde do mlýna.)

Babička. (za ním.)

Výstup 15.

Kněţna, dvořan, vrchní.

Vrchní (klaní se). Oh, Vaše Jasnost jediná jej skrotila. A jaký je to rabulist!

Kněžna (nevšímajíc si vrchního, k dvořanu vesele). Jste spokojen?

Dvořan. Nevím však, Jasnosti — obávám se —

Kněžna (vesele). To věřím. Zas uţ ohledy? (K vrchnímu.) A vy přiveďte to děvče.

Vrchní. Jasnosti, on — mlynář, ráčila jste vidět a slyšet — A ve mlýně je sekerník, jeho věrný pomocník —

Dvořan. Je skutečně této chvíle na pováţenou.

65

Kněžna. Nic nechci, neţli s tím děvčetem promluvit, nic jiného, rozumíte mně. — Ah, tu je můj světlonoš a (k dvořanu) Dafnis.

Výstup 16.

Mlynář, předešlí.

Mlynář (nesa rozţatou lucernu, stane u prahu).

Kněžna (k dvořanu). Sluší mu to i v té sluţbě.

Dvořan (káravě). Jasnosti!

Kněžna (k mlynáři). Děkuju vám.

Vrchní (trne).

Mlynář (překvapen, pak chce pověsit lucernu na skobu nade dveřmi).

Kněžna (rozmarně). Ale tak ne, to není všecka vaše povinnost.

Posvítíte mně.

Dvořan. Jasnosti!

Mlynář. Kam? (Vezme lucernu ze skoby.)

Kněžna. Tam, kam ţádati mám právo. K zámečku.

Mlynář. Teď, hned?

Kněžna. V ten okamţik.

Dvořan. Není moţná, Jasnosti, račte pováţit! Tak pozdě a cesta vede pustým lesem.

Kněžna. Právě proto potřebuju průvodce a světla. Nebojte se, a není třeba, abyste se průvodem namáhal. Zůstaňte si, půjdu sama.

66

Dvořan. To teprve! Jasnosti, nemohu dopustit —

Vrchní. Je nebezpečný —

Kněžna. Pak — (beře mlynářovi lucernu) rozbiju tu lucernu. Nač je?

Dvořan (zadrţí kněţnu). Ne, proč mu dávat svobodu!

Vrchní. To bychom teprve neobstáli.

Kněžna. Tedy půjdu.

Vrchní (poníţeně). Snad směl bych já.

Kněžna (kvapně, s úsměškem). Ne, děkuju, a nezdrţujte se.

Doprovodíte pana hraběte. Dobrou noc. pane hrabě.

Dvořan. Jasnosti, budu o vás trnout (klaní se).

Kněžna. Jen spěte klidně.

Dvořan (odejde přes lávku v levo)

Vrchní (Odejde za dvořanem).

Kněžna (jeţ usmívajíc se hleděla za nimi, obrátí se k mlynáři). A my půjdeme.

(Měsíc vychází.)

Výstup 17.

Braha, pak Hanička, pak babička; předešlí.

Braha (vyjde kvapně ze mlýna). Pane otče, Hanička nechce zůstat u babičky.

Hlas babiččin (ze mlýna). Haničko! Haničko!

67

Mlynář (k Brahovi). Řekněte Haničce, ţe —

Hanička (vyrazí, ale stane u dveří). Libore, nechoď!

Mlynář. Musím, Haničko.

Hanička. Já půjdu za tebe.

Kněžna. Aj, máš o něj strach?

Mlynář. Haničko, chceš-li mne poníţit!

Hanička. Abys sám se neponíţil!

Babička (vystoupí, zůstane u dveří).

Kněžna (k mlynáři). Chcete zůstat?

Mlynář (rozhodně). Půjdeme, poroučíte-li.

Kněžna (potěšena). Půjdeme.

Mlynář. Haničko, babičko, dobrou noc! (K Brahovi.) Hlídejte dobře!

Hanička (varovně připomínajíc). Libore, pamatuj! (Hledí za odcházejícími.)

Babička. Nešťastná lucerna! Pojď Haničko. (Odejde.) Hanička (odejde za babičkou do mlýna).

Kněžna (na lávce se zastaví). Nechcete se vrátit?

Mlynář (jenţ nese před ní lucernu). Uţ se bojíte, Jasnosti?

Kněžna. Jděme!

Mlynář (zachází za lávkou k lesu).

Kněžna (za ním).

Výstup 18.

68

Braha, Klásková.

Braha (hledě za nimi). To svět neviděl — Panské churoty ze mhy upletené —

Klásková (z leva chvatně). Není tu, ţe tu není —

Braha. Kdo —

Klásková. Můj muţ — Ţe tu není?

Braha. Ale byl tu. Přivez' obilí —

Klásková. To všecko zas jen na štrych, aby se dostal z domu.

Braha. Povídali, ţe odešli s učitelským, on a Zima.

Klásková. A Sejtko — aha —

Braha. Hrát kasací.

Klásková. Ale komu, komu! A ostatek, budou-li hrát, není-li to všecko na štrych. Nevěřím, ţádnému nevěřím, jenom kartám, ty kladou (vytáhne karty, sedne na trakař) dobře —

Tuhle vidíte — Červené eso — do cesty mu ţaludský shorek, a tu zelená — aha — pěkná kasací — To je ţenská (shrábne karty a vyskočí), zase ţenská a ţádná kasací. Kam šli —

Braha. Povídali, ţe šli (ukáţe za lávku k lesu) k lesu, jako na zámeček. Náš mlynář tam taky šel, musil. Vede kněţnu, svítí jí lucernou.

Klásková. Tak? A to by — (náhle se rozhodne) To se přesvědčíme Já jich dohoním, já je dostanu. (Za řeči dojde na lávku.) To pak bude kasací! (Kvapně zajde v pravo k lesu.)

Výstup 19.

Braha, Míchal, Hanička.

69

Braha. A to je saň! Ta aby se s drakem pojímala. (Zajde do mlýna.) Míchal (povyleze z křoví, šklebě se.) Hehe, Ivan — Ten bude poklidně dýchat — na měsíčku — poklidně — Všecko tam běţí — bude mít pěknou první noc — S muzikou — Ale mně přišla chvíle. Mlynář pryč — hehe —

Babička (ve mlýně). Haničko!

Míchal (se pouschová v křoví).

Hanička (vyhlédne mezi stromy v pravo za mlýnem, náhle vyběhne a běţí chvatně přes lávku).

Míchal (překvapen: pojednou však vyrazí, chce ji chytnout).

Sluníčko!

Hanička (uţ za lávkou, chvátá v pravo do pozadí k lesu.

Braha (za mlýnem volá). Haničko!

Míchal (zmaten). Tak! (Okamţik se rozmýšlí, pak pojednou). A já tu ostat? Ne! (Vskočí na lávku.)

70

Jednání třetí.

Lesní palouk plný kopretin a zvonků. Na levo i v pozadí starý les.

Na právo volno; jen několik bříz tu stojí u mokřiny, ve které leţí několik kamenů pro snazší přejití. Na levo před lesem v palouku stará, košatá lípa kvetoucí. Noc; měsíc svítí, chvílemi se ţenou přes něj mraky.

Výstup I.

Sejtko, Zajíček, Zima, Klásek.

Sejtko (první vystoupí z prava, obrací se zpět). Tak pojďte, strašpytlové, nic tu není. (Přejde přes kameny na palouček.) Zajíček (vystoupí, opatrně se rozhlídne). Nic. (Jde přes kameny.) Pojďte, ţádný tu není.

Zima (vystoupí). No, já se nebojím, ale co se mýho rozumu dotejče (přechází) myslím, ţe v noci opatrnosti nezbývá. Noc má svou moc a svý právo, jak se říká. Den je k práci a noc jako neděle k odpočinutí. Proto má člověk v noci spát.

Sejtko. Proto spíte i o muzice.

Zima. Ty mlč! Bodejť, ty o ní nikdá neusneš!

Sejtko. I usnu a třeba i v kostele, jako tuhle o kázání. To mně šly oči tak dohromady a nohy začaly pode mnou klesat — zkrátka ďál jsem špatnou figuru.

Zajíček. Klásku, kdepak jste?

Klásek. Tuhle. (Vystoupí.) Tak tu ţádny není?

Sejtko. Leda by na tě čekala ţena.

Klásek. Ale japak, ta spí. Boţe, kdyby věděla, ta by schla ouzkostí, ta by zas: Táto, táto, kams dal rozum, v noci, k zámečku u jezírka! Bez toho tam straší.

Sejtko (zúmyslně). V noci straší všude; duchů a nočního mámení je všude plno.

Klásek. Co strašíš?

Sejtko. Tak ne! Coţ nepanují v noci lesní panny a hejkal a —

Klásek. Uţ mlč!

Zima (váţně). Noc je královna duchů, to je jisto.

Zajíček (zatím popošel do paloučku, dívá se po nebi, po lese kolem).

No, mnoho se povídá. Ale to je jisto, ţe to člověka v noci divně obejde, jako svatá hrůza, a přece se musí říct, ţe je to krásné. Krásné!

Zima. Ten strach obejde člověka nejvíc na smutných místech, jak se jim říká. (Ku Kláskovi.) Jdeš a jdeš a najednou jakoby se někdo ze stínu vyhoup' a do očí se ti podíval, a uţ je pryč.

Jen ty oči vidíš, ten strašný pohled —

Klásek. Co mně to vykládáte —

Sejtko (schválně). A já ti povím, ţe na takových místech roste divné bejlí, a kdyţ je člověk překročí, víc se odtud nevyplete.

Klásek (mrzutě). A dej pokoj!

Zajíček. Abysme šli.

Sejtko. Času dost, kněţna tam ještě není. (Sedá pod lípu.) Klásek. Ale kdyby na nás někdo přišel —

Sejtko. Tvá ţena ne; ta uţ spí a jistě se jí zdá o tobě.

Klásek. A to jo, to ona vţdycky ráno: Boţe, táto to jsem ti měla sen!

A já: O čem mámo, a ona: O tobě táto. To se ti mně zdálo —

2

(usedne).

Zima (usedl také).

Zajíček (zatím přecházel zamyšlen; pojednou). Boţe! (Začne se šacovat.)

Zima. Co je?

Zajíček. To jsem se lek'. (Vytahuje z náprsní kapsy ţádost.) Tu je, supplika. Uţ jsem myslil, ţe jsem ji ztratil. (Rozbalí ji, dívá se do ní při měsíčku.) No, já myslím — no, to by bylo, kdyţ

kněţně pěkně zahrajeme a kdyţ si pak přečte tuhle suppliku.

Jako tohle jak povídám. (Čte:) Nemůţu hlady mřít, nechci přec krást, neb s holí ţebráckou zahanbit vlast. Jiţ se mně začalo hrozně stejskat —

Klásek (jenţ neposlouchal, nýbrţ se plaše ohlíţel a naslouchal).

Jezus! Slyšíte?

Zajíček. Co?

Klásek. Tak jakoby někdo volal a tak divně —

Sejtko (schválně). Snad Hejkal —

Klásek. A mlč, chceš ho přivolat, aby nám skočil na záda, nebo aby nás lesem honil?

Sejtko (zpupně). No, rád bych ho jednou uviděl.

Klásek. To by ses křiţoval.

Sejtko. Já bych se nebál!

Zima. No nevím; kdybys viděl, co jsem já viděl —

Klásek (dychtivě). Vy, Zimo?

Zima. Tomu uţ je hrůza let. To jsem šel jednou večír z Vrchovin panským lesem. Drvaři seděli u ohně já sednu k nim, povídáme a v tom před námi Hejkal —

3

Klásek (jenţ dychtivě naslouchal, vydechne). Jejej!

Zima. Jakoby ze země vyrosť, lesní muţ, Hejkal, fousatý, vlasatý, mechem obrostlý, na hlavě kapradí, oči jako v houštině —

Klásek. To jste se lekli —

Sejtko. Já bych se nebál.

Zajíček. A říkal něco?

Zima. No, povídal, takovým hlasem povídal: Uţ pamatuju třikrát pole a třikrát les na tomhle místě, jako co jsme seďali, víte, třikrát les, ale, povídá, takovou chamraď jsem tu ještě neviďal —

Klásek (tiše se pochechtává). To jako vás —

Sejtko (vpadne). A povídal ten fousáč Hejkal: (Napodobí hlas:) Jen ještě ten druhý klarinet z lohovský bandy k vám patří, ten, co se ţeny tak bojí, Klásek —

Klásek (se rozeţene). I ty —

Zajíček (k Zimovi). A uţ dost?

Sejtko. Já bych byl na něj taky zahejkal a chyť ho za fousy.

Zima. Nehřeš! (K Zajíčkovi.) Ještě jen do ohně fouk' a oheň shas', ani jiskra neostala, a najednou taková tma a nad hlavama v stromech ví —

(Vítr se náhle zdvihne, stromy hlasno zašumí. Sešeří se.) Klásek. A jejej! (Ze strachu vyskočí.)

Výstup 2.

Hejkal, předešlí.

4

Hejkal (zjeví se v pozadí).

Klásek. Spaste duši! (Křiţuje se.) Jde na nás! (Uteče na levo do pozadí.)

Sejtko (uteče na levo do popředí).

Zima. Kdo jste dobrý, pomozte! (Chvátá na pravo do zadu.) Zajíček. Lidičky, pro boha — počkejte! (pustí petici a utíká v pravo do popředí.)

(Za stálého šumění lesa zmizí Hejkal. Jakmile zanikne, vyjasní se.

Měsíc svítí, les utichne. Okamţik jeviště prázdno.) Výstup 3.

Mlynář, kněţna.

Mlynář (z prava). Tady pozor, paní kněţno, tady je mokřina (svítí lucernou na půdu, kdyţ byl sám přešel), a tu jsou kameny.

Kněžna (hledí na mokřinu). Ah, jak mokro! A mé střevíce a šaty!

Jinudy není moţná?

Mlynář. Jen tudy.

Kněžna. Ale jak! (Náhle ţertem.) Snad abyste mne přenesl.

Mlynář (překvapen). Vás, paní kněţno? Já?

Kněžna. Bojíte se? Coţ kdyby to chtěla ta dívka ve mlýně —

Mlynář (upřímně). Ta by to nechtěla.

Kněžna (dotčena). Ah — A co by dělala —

Mlynář. Přešla by.

5

Kněžna (náhle se podkasá). Takhle. (Jde sviţně přes kameny, pak doskočí).

Mlynář (překvapen). Ah, Jasnosti!

Kněžna. Přešla by líp?

Mlynář (upřímně). To ne.

Kněžna. Nemáte o ni strach?

Mlynář. Nemám.

Kněžna. Ale ona o vás.

Mlynář. Nemusí; proč by měla?

Kněžna (ironicky). Myslíte? (Náhle.) Tak kudy teď.

Mlynář (ukáţe do lesa). Tudy.

Kněžna (bezděky se zarazí). Ah, tam je černo, tma! (Okamţik váhá, pak náhle.) Máte s sebou zbraň?

Mlynář. Bojíte se mne, paní kněţno?

Kněžna. Odevzdala jsem se do vaší moci.

Mlynář. Jste tu bezpečnější neţli u svých dvořanů.

Kněžna. Věřím vám. (Pokročí.) To je snad ta lípa?

Mlynář. Naše stará lípa, je.

Kněžna. Krásný strom, a jaká vůně! Aţ opojuje. A krásné místečko.

Jak ticho! (Hledí na lípu.) I lípa mlčí.

Mlynář. Kdyby mohla vypravovat —

Kněžna. Ale vám přec vypravuje.

Mlynář. Kaţdému, kdo rozumí. Ale tajně vypravuje.

Kněžna. Proč tajně?

6

Mlynář. Nahlas nesmí. Připomíná veliké křivdy.

Kněžna. Křivdy?

Mlynář. Vám o nich nepověděli, paní kněţno.

Kněžna. Vţdyť lid je spokojen.

Mlynář. Je přestrašen a proto mlčí.

Kněžna. Ale vy se nedáte. Však nač ty starosti? Jsem unavena.

(Sedne pod lípu.) Ah, krásně se tu odpočívá. (K mlynáři.) Jen chvilečku. A pojďte blíţ.

Mlynář (postoupí).

Kněžna. Postavte tu lucernu. Co tady její plamínek —

Mlynář (postaví lucernu před ni).

Kněžna. Jak je všecko prokouzleno světlem měsíce, jak všecko zjasněno i proměněno a srdci blíţ, i sněţný květ i stromů dřímající koruny, jak sladce omamuje vlaţné noci dech, plný vůně. (Hledí kolem, upře oči na mlynáře, pak pojednou mírně.) Dejte tu lucernu dál, stranou —

Mlynář (tak učiní).

Kněžna. Ó teď věřím, ţe za takové noci je rozuměti staré lípy ševelu. (Hledí před se, pak na mlynáře poloţertem, polováţně.) Tady by se krásně poslouchalo. Povídejte, co tu slýchat. Povídejte, a — (váhá okamţik) sedněte.

Mlynář. Já? Smí to být?

Kněžna. Tak se pohádky vypravují a poslouchají.

Mlynář (sedne). Byla by to trudná pohádka.

Kněžna. O čem?

Mlynář. O ztracené koruně.

7

Kněžna. O ztracené? Kdo ji ztratil?

Mlynář. Smutné království.

Přes měsíc letí mračno, pod lipou se sešeří.

Kněžna (tlumeně vykřikne a přisedne blíţ). Tak náhle tma —

Mlynář. Paní kněţno, já — já — posvítím.

Kněžna. Proč?

Mlynář. Já myslil —

Kněžna (vesele). Ţe se bojím. Ne, nechte světla, bodá do očí. A raději je dejte dál —

Mlynář (tak činí).

Kněžna. Ještě dál, za strom, a (zastřeným hlasem) povídejte.

V tom vysvitne jasně měsíc.

Kněžna (sklamaně). Ah —

Mlynář (překvapen). Ale!

Kněžna. Co je?

Mlynář. Našel jsem tu sloţený arch.

Kněžna. Co to je?

Mlynář (dívá se do papíru). Ţádost, pokorná supplika.

Kněžna. Tu je divný lid. Jen se pořád klaní a prosí, všude prosí.

Mlynář (trpce). A zač prosí! Za to, co mu patří.

Kněžna (chladně). Co tato ţádost, jak se sem dostala?

Mlynář. To nevím, ale je to ţádost učitelského mládence Zajíčka z 8

naší vsi. Prosí —

Kněžna. Nemám chuti zde vyslýchat ţádosti.

Mlynář. Mám tu poníţenou prosbu zase zahodit?

Kněžna. Ne, vezměte ji, odevzdáte mně ji —

Mlynář. U zámečku.

Kněžna. A ne na zámečku?

Mlynář. Mám svítit aţ k zámečku.

Kněžna. Dál, do zámečku byste mně uţ neposvítil, tam byste mne uţ nedovedl?

Mlynář. Kdyţ byste neporoučela —

Kněžna. Ah, vaše právo! Ale kdybych si jen přála, kdybych ţádala

—

Mlynář (ochotně). Ano, paní kněţno.

Kněžna. To je rytířské, zvláště kdyţ pospícháte.

Mlynář. Já bych nepospíchal, je krásně — ale doma —

Kněžna. Ah, přece máte strach.

Mlynář (jako popíchnut). Nemám. Zůstanu, jak si přejete.

Kněžna. To ráda slyším. A netřeba pospíchat. Je tak krásně. (Slastně se přichoulí.) Tak povídejte.

V tom v pravo v pozadí ozve se na lesní roh krátký signál.

Kněžna. Co to je?

Hned na to v pravo, v popředí a blíţ opakuje klarinet týţ signál.

9

Mlynář. To se snad šumaři ze vsi svolávají a chystají kasací.

Kněžna. Ó boţe, kasací! I tu! I teď! Pryč, pryč! Pojďte!

Mlynář. Na zámeček nebo zpátky?

Kněžna. Zpátky? A proč? Kam byste chtěl?

Mlynář. Mám vás, paní kněţno, dovést a dovedu —

Kněžna. Kam, řekněte to.

Mlynář. Na zámeček.

Kněžna. Tak! Jiţ pojďme, ať ujdeme té kasací.

Mlynář (vezme lucernu, zajde do lesa).

Kněžna (za ním).

Výstup 4.

Zajíček, Zima.

Zajíček (vyjde z prava z popředí a rozhlíţí se).

Zima (vyjde z pravá z pozadí; tlumeně:) Pane učitelský —

Zajíček. Boţe, zas jsme tu! A ten —

Zima. Psst, ticho, jen nic jmenovat!

Zajíček. Kde jsou —

Zima. Dáme jim echo. (Zatroubí krátkou fanfáru.) Zajíček (zároveň s ním zapíská ji na klarinet).

Jak dozní to znamení, ozve se z lesa na levo v popředí lesní roh.

Zajíček. Sejtko!

10

Zima. Ten luciper!

Výstup 5.

Sejtko, předešlí.

Sejtko (všechen pocuchaný).

Zajíček. Vy jste nám dal!

Sejtko. A já dostal!

Zima. Kde je Klásek?

Sejtko. Já nevím.

Zajíček. Dejme mu ještě znamení. (Zapíská krátkou fanfáru.) Zima. Sejtko (s ním zatroubí).

Okamţik naslouchají.

Sejtko. Nic! Ţe ho popaď!

Zajíček. Vás měl popadnout —

Zima (vpadne). Psst! Toho mocnýho nejmenovat!

Zajíček. Ještě jednou!

Zahrají, naslouchají, v tom se ozve na levo z lesa ţalostné zapískání na klarinet.

Sejtko. Nevzal ho!

Zima. Psst!

Zajíček (potěšen). Tu je!

11

Výstup 6.

Klásek, předešlí.

Klásek. Ach, boţe, jste to vy, Zimo, vy, pane učitelský (osopí se na Sejtka), a ty, melhubo.

Zima. Psst, ticho a radši hned odtud. (Odchází na levo.) Zajíček. Pojďte, pojďte. (Odejde za Zimou.) Sejtko. Klásku, jestli pak jsis vzpomněl na mámu, kdyţ —

Klásek (vpadne). Na čerta, aby tě vzal (odejde kvapně na levo).

Sejtko (jde za ním). Táto, táto!

Výstup 7.

Míchal.

Míchal (z prava; má v jedné ruce hůl, v druhé lucernu bez světla, pentle okolo krku přes prsa. Stane opodál lípy, prohlíţí si boty). Boty, botičky, větrné botičky, v jednom kroku sto; pěkně mne nesete polem, dolem, rovným během, mimo kolej, mimo cestu, bez podkůvky, bez šlápoty. O hony jsem napřed a teď mohu u vody tu (ukáţe na mokřinu) čekat, číhat. Tudy pochvatá mé sluníčko, tady čekat, číhat. (Mrak zalehne měsíc, sešeří se.) Mikli, Mikli, rozţehneš si pěkně —

(dýchne do lucerny, v níţ ihned vzplane světlo). Sviť, plamínku. (Náhle se obrátí na levo do popředí, naslouchá, pak chvatně zakryje světlo v lucerně a usedne do stínu pod lípu.)

12

Výstup 8.

Pan Franc, mušketýr, Míchal.

Franc (v levo v popředí ještě za scénou v lese). Tak to jste mušketýr, to jste starý voják?

Mušketýr (tamtéţ). Tak jdou oni napřed, pane kancalářský. Já se nebojím.

Franc. Jen jděte vy. (Vystoupí, mušketýra skoro strkaje. Rozhlíţí se úzkostně.)

Mušketýr. Co pak se bojím? Já, starý voják? Na tureckých hranicích jsem leţel.

Franc. Tady je ta lípa, tady máme ostat.

Mušketýr. Je to divný mandát.

Franc. Kdyţ vrchní poručil —

Mušketýr. To je pravda, mandát je mandát. A jak on sám, jako pan vrchní pořídí —

Franc. Dobře; mlynář je pryč, holka sama doma se starou —

Mušketýr. Ale Braha —

Franc. Aby ho nezmohli! Bude-li potřeba, sváţou ho a holku odvedou na zámek a pak přijdou sem lípu porazit.

Mušketýr. Já bych radši byl tam. Co tady —

Franc. Plán je plán. Jakpak kdyby se mlynář právě vracel domů ze zámečku. Zadrţet ho, nepustit — aspoň ne hned, to musíme a pomoc přijde, a tu lípu hlídat. Tady mají ti hřbeti nějakou skrýš — Suma sumárum: hlídat. (Rozhlíţí se přemáhaje strach.) Ale je tu (povzdechne) tak divně. (Náhle.) Býval jste přec na vartách ?

13

Mušketýr. A boţe, jak přišel mandát, ve dne v noci, a ještě víc v noci.

Franc. Nebál jste se v noci?

Mušketýr. To jsem byl ještě radši; to jsem všechno prospal.

Franc. Já bych ani oka nezamhouřil.

Mušketýr (ohlíţí se). No, vědí, pane kancalářský, není místo jako místo, obzvlášť v noci, a o tomhle tu se moc povídá.

Franc (vpadne). Mlčte, vím to. Ale vy — vy se nebojíte.

Mušketýr. Já? Já — já se nebojím. Mandát je —

Michal (odhalí lucernu, tak ţe z pod lípy vyšlehne světýlko).

Mušketýr. Man — Co je to? (Ukazuje na lípu).

Franc. Marjá panno! (Staví se za mušketýra.) Co, co — je to?

Náhle vysvítí měsíc, ostře se vyjasní.

Míchal (v plném ozáření sedí nehybně, zašklebí se). Dnes se mně chce někoho utopit.

Franc. Rány boţí! (Uteče na levo do lesa.) Mušketýr. Počkají, pane kancalářský. (Uteče za ním.) Výstup 9.

Míchal, pak Klásková.

Míchal (vykročí zpod lípy). Ti uţ nepřijdou. A teď, měsíčku, sviť, sviť, a ty, mé sluníčko, přijď! (Vyhlíţí na pravo.) Ah, uţ jde!

(Ustoupí pod lípu do stínu.)

14

Klásková (vyjde z prava, zastaví se, rozhlíţí se, spatří Míchala.

Zeptá se bez bázně, z ostrá). Kdo je to pod lípou?

Míchal. Já.

Klásková. Mně se zdá, ţe huhňá. (Z ostrá.) Který pak vy jste?

Míchal (mlčí).

Klásková (ostřeji). No tak, co nemluvíte? Jste-li co kalyho, pojďte na světlo.

Míchal (zhasí lucernu a vystoupí). Já jsem tkalounkář.

Klásková (měří si ho). Vy?

Míchal. Jdu z Kozlova z jarmarku a zabloudil jsem.

Klásková. Co pak tam byl dnes jarmark? A kde máte zboţí?

Míchal (ukáţe na pentle). Tady, to mně ostalo, ostatek jsem prodal.

Klásková (špičatě). To věřím, ţe tyhle pentle nechtěli. (Ironicky.) Tak byl dobrý jarmark. To ševci jistě taky všecko odbyli a hrnčíři —

Míchal. Jak to myslíte, proč —

Klásková (z ostra na něj hledí). Protoţe tam byl ten, co mu voda kape ze šosu. A jak ten přijde o jarmarku mezi ševce, jde jim zboţí jako na pochmátku. (Důrazně.) To přec víte —

Míchal (nejistě). No vím — A co s tím, kdyţ —

Klásková. Počkejte! Mlčte! A od hrnčířů sám mnoho koupí, hrníčky, aby moh' přiklopovat, víte (doráţí) dušičky. To přec taky víte?

Míchal (mrzutě). Dejte pokoj — já — (Chce k mokřině.) Klásková (mu zastoupí cestu). Počkat, aţ domluvím; náš to taky dělá, víte, náš — hastrman —

15

Míchal. Co náš — a co já (chce jít v pravo k mokřině).

Klásková (ho nepustí). Tam nechoďte, tam je mokřina. A ten náš, však ho snad znáte, on lohovský hastrman, co se drţí u lohovskýho mlejna —

Míchal (chce zamluvit, vyhrkne). Tam se teď dějí věci!

Klásková. Co! A jak to víte, kdyţ jdete z Kozlova z jarmarku?

Míchal. Já to tu výslech; dva ze zámku si povídali, ţe vrchní šel do mlýna pro Haničku, eh — jako pro sirotka, odvíst to děvče na zámek — hihi —

Klásková (zlostně). A tomu se smějete?

Míchal. Tomu vrchnímu, ţe hnízdo bude prázdné. To děvče uteklo za mlynářem, ten veď kněţnu sem (ukáţe za sebe) na zámeček, není doma, ale to děvče také ne.

Klásková (překvapená ostře na něj hledí). A vy — vy — kalounkáři, snad tu číháte —

Míchal (vida, ţe je prozrazen, chce zase k mokřině). Pusťte mne!

Klásková. Ani krok! Nic, stůjte hezky na suchu, nic k mokřině, nic k vodě. — Tak Hanička utekla.

Míchal. A šumaři šli —

Klásková (vpadne). Co! Viděl jste je?

Míchal. Šli do vsi.

Klásková (se zarazí, hned se však vzpamatuje). Aha, abych šla odtud za nimi, kalounkáři, viďte; to jste slyšel na jarmarku?

Stůjte! Povídám, ani krok ze sucha! Vy chcete k mokřině.

Míchal (zlostně). A co mne zdrţujete?

Klásková. Sem k vodě vás nepustím.

Míchal. Ţe vás —

16

Klásková. Co? Mne? Kdybyste byl kalounkář, to bych se snad bála.

Snad, povídám, snad, ale vás, kalounkáře, kterýmu kape voda ze šosu —

Míchal (divoce). Pusť mne, nebo tě —

Klásková (podepře si boky). Pojď, no tak pojď, hastrmane. Ve vodě jseš silák, to já vím. Ve vodě! Ale na suchu tě přepere devět much, neřku-li já, ty vodní kocoure. Ty ve dne mlejnská kola zastavovat, celé noci mlýn obcházet, vzdychat, brečet a poctivým děvčatům nedat pokoje — Teď poslouchej a pravdu mluv!

Míchal. Ty jseš saň! Pusť mne!

Klásková. Aţ povíš pravdu pravdivou. Kam šel učitelský a ti muzikanti? Do vsi?

Míchal. Ne. Slyšel jsem, ţe budou hrát kasací té kněţně a šli sem.

(Ukáţe do lesa.)

Klásková. Na zámeček. A Hanička utekla za mlynářem. Ty tu na ni číháš. Ještě tudy nešla?

Míchal. Nech mne!

Klásková. Mluv, sic —

Míchal (vzdorně). Nešla.

Klásková. Aha — A o vrchním je to pravda? Mlynář o tom neví.

Míchal. Jak by věděl. Ved kněţnu na zámeček.

Klásková. A mne tam povedeš ty!

Míchal (se lekne). Já? (Vztekle.) Ne!

Klásková. A hned! Rozsvěť lucernu! (Hledí mu ostře do očí, zvedne pravici a mluví zaklínacím tónem.) Kdes ty, mamono noční, byl, kdyţ sv. Jan Krista pána křtil. Pryč od vody! —

17

Míchal (se za toho zaříkání choulí a ošívá).

Klásková. Ještě ne? Chceš, abych na tě vzala lyčák? (Sahá do kapsy, jakoby tam měla provaz.) Spoutám tě, a přiváţu k horkým kamnům, zavolám mlynáře a Bránu.

Míchal (se lekne a ošívá). Ne, to ne!

Klásková. Tak tedy do lesa. Povedeš mě. A světloI Míchal (dechne do lucerny. Světlo v ní vzplane).

Klásková. Hybaj, kalounkáři s mokrým šosem! (Chytne ho za šos.) Míchal (šklebě se, zajde do lesa).

Klásková (za ním).

Terrasa lesního zámečku. Její střed vybíhá obloukovitě do pozadí; u toho výběţku s balustrádou široké schody v pravo v levo vedoucí dolů k jezírku. S terrasy dvéře v právo, v levo do křídel zámečku.

Pod terrasou stromy. Výhled do pozadí na širé lesy za jezírkem.

Noc; nad lesy měsíc.

18

Výstup 1.

Ivan.

Ivan (vystoupí po schodech na levo, rozhlédne se terrasou). Nic, ticho; a dole se mně přece zdálo, ţe se od zámečku ozval lidský hlas. (Naslouchá.) Nic. (Jde k obojím dveřím.) Zavřeno. (Vrátí se, pousedne na balustrádu.) Ticho; tak jsem to chtěl. Voda, les a ţádný lidský hlas. (Spokojeně si oddechne.) A verše ne a vzdechy ne — Měsíčku, tady máš pokoj. Jistě se rád díváš sem, kdyţ se tu neozývá kaţdý kout protivnou, lidskou veselostí. Nechce se ti z té tišiny, nechce se ti dál přes širé lesy. (Spokojeně.) Ah — (Pojednou sebou škubne, naslouchá.) Hlas! (Naslouchá.) Lidský hlas!

(Zlostně.) Kdo se opovaţuje, kdo mně to naschvál —

(Je slyšeti, jak klíč rachotí v zámku dveří na pravo.) Ivan (ustoupí rychle na levo, sejde se schodů, aby ho nebylo vidět, a číhá).

Výstup 2.

Komorná, pak Ţan, předešlý.

Komorná (vystoupí rychle, stane však všecka překvapena). Ah!

Žan (za ní, nesa dvě ţidle, které postaví poblíţe dveří na pravo). To se divíte, co? Snad uţ nebudete broukat, ţe nás kněţna sem poslala.

Komorná (zašla k balustrádě, hledí dolů). Ah, voda, jezírko — Ale ta tma pod stromy, aţ černo.

19

Žan (tajemně). Říkají, ţe se tam zjevuje —

Komorná (vpadne). Zas uţ začínáte? Zas něco o duchách a lesních muţích, jak jste mně chtěl cestou duši vystrašit.

Žan. Já co jen slyšel, a ostatek, pán Bůh s námi a zlý pryč, tady o téhle terrase jsem nic nepovídal. Jistě nic o mrtvém klášterníku. Ne, viďte —

Komorná (odskočí od balustrády). Mlčte, nepovídejte, vy mne chcete odtud vyhnat. Pojďte, raději přineseme stůl.

(Pojednou.) A opravdu poručila paní kněţna stůl na terrasu, teď v noci?

Žan. Aţ s Terezou dojedete na zámeček, povídala, uchystáte mně stůl na terrase.

Komorná. Ale o tom klášterníku jste jí nepovídal.

Žan. Nedošlo na to; ale kdyby došlo, byl bych jí řekl, ţe tadyhle jednou, dávno před lety, jednou v noci, kdyţ tu panstvo po honech hrálo v karty, zjevil se mrtvý klášterník, neboţtík bratr tehda panujícího kníţete. Ten klášterník měl vlastně být panujícím, ale ošidili ho a dali do kláštera a tam umřel. A najednou —

Komorná (rychle ku dveřím). Pojďte raději pro stůl. (Stane u prahu.) Ale to uţ je dávno, povídáte.

Žan. Co —

Komorná. No, co ten klášterník —

Žan. Co ten mrtvý klášterník se postavil z nenadání za bratra a díval se mu do karet, mrtvý — právě o půlnoci —

Komorná. Ten stůl! Ten stůl! (Vejde rychle do dveří.) Žan (za ní).

20

Výstup 3.

Ivan.

Ivan (opatrně vystoupí). Ţenská tlachavá, dědek povídavý, a ještě kněţna a kdo ví kdo — A snad by tu chtěli ostat — brr —

(Odnese obě ţidle na levou stranu, kdeţ je obrátí vzhůru nohami a zajde zase na schody v levo.)

Výstup 4.

Ţan, komorná.

Žan (nese stůl s komornou). Do předu, dál do předu, tak —

Komorná. Tak pan hrabě opravdu nepřijde?

Žan. Myslím ţe ne — Ale proč utíkáte?

Komorná. Já se bojím toho — Pořád jakoby za mnou stál — hh —

Žan. Ten mrtvý klášterník?

Komorná. Neobchází ?

Žan. Někdy

Komorná (slabě vykřikne, chce pryč).

Žan. Blázníte, Terez ? Ještě ty ţidle. (Ohlédne se v pravo.) Tu nejsou.

Vţdyť jsem je tuhle postavil.

Komorná (ulekaně). A jsou tamhle a vzhůru nohama!

Žan. Co jste je obracela?

Komorná. Já jich ani v rukou neměla.

21

Žan. Není moţná!

Komorná. Jen si vzpomeňte, ani na krok jsem se od váš nehnula.

Žan. A já je postavil tamhle, a teď jsou — To co jsme byli pro stůl —

Komorná. Ale kdo, kdo — kdo by — Snad ten — huh —

Žan. Ten mrtvý klášterník. Ale není ještě půl noci.

Komorná. Pojďte odtud, pojďte, hrůza mne tu obchází.

Ivan (z hluboká vzdychne).

Komorná. Slyšel jste ? (Chytne Ţana za ruku.) Pojďte, prosím vás, pojďte. (Táhne Ţana s sebou ku dveřím.)

Žan. Ale, Terez, to snad bylo mámení — (stane u dveří, ohlédne se).

Ivan (na posledním schodu na levo, stojí strnule, mlčky, s očima hrozivě vyjevenýma).

Žan. Oh! (Bezděky se pokřiţuje.)

Komorná (vykřikne a vskočí do vnitř).

Žan (za ní).

Dvéře bouchnou. Je slyšeti, jak rychle, rozčileně otáčejí klíč v zámku.

Ivan. Snad uţ dají pokoj. (Jde k balustrádě; na ní polosedě vytáhne dýmčičku za pasem, zakřesá, v tom se vychýlí dolů a vyhlíţí.) Světlo! Pod stromy v černu — rovně se nese (vyhlíţí ke schodům v pravo). Dva jdou a rovnou sem. Plemeno závistné. (Rychle přejde na levo a po schodech dolů.) Výstup 4.

Mlynář, kněţna.

22

Kněžna (na schodech v pravo. Ještě ji neviděti). Sem posviťte — tak

— ah všecko, jak jsem si myslila — Balustrády, staré schody rozpukané —

Mlynář (stane na nejhořejším schodu v pravo, drţe hořící lucernu).

Kněžna (vystoupí, stane). A tady — (prohlíţí si stavbu) ah, divná, zajímavá stavba zapomenutá — A duch je v ní, v celku, v ozdobách — O zašlých věků řeči — (Obrátí se do pozadí.) A tam! (Chvátá k balustrádě, zadívá se mlčky, pak.) Tu zase jiné umění. To báseň, hudba tichá. Jezero, jak by usnulo v měsíční záři — Co tajemného kouzla — (náhle se obrátí). Byl jste tu jiţ někdy?

Mlynář. V tuto noční chvíli nikdá.

Kněžna. Líbí se vám tu?

Mlynář (srdečně). Krásná noc.

Kněžna. Jak to řekl! Za takové noci vloudí se v srdce krásný sen. (K

mlynáři.) Ta samota!

Mlynář. Nebudete se tu, paní kněţno, bát?

Kněžna. Bát? (Upře na něj na okamţik zrak zamyšleně, pak se vytrhne). Proč tu lucernu drţíte ?

Mlynář. Abych nezapomněl —

Kněžna. Nač?

Mlynář (váhá okamţik). Na svou povinnost. (Postaví lucernu na balustrádu, u níţ zůstane.)

Kněžna. Vykonal jste víc, neţli svou povinnost. Jsem vám vděčna.

Ale odpočiňte si, neţli se vydáte na zpáteční cestu.

Nepospícháte, to jste řekl, a vaši doma —

Mlynář. O chvilku nebude.

Kněžna. A řekněte mně upřímně, mrzí-li vás, ţe jste musil se mnou 23

jít.

Mlynář (kvapně). Ne, paní kněţno.

Kněžna. Ale šel jste nerad.

Mlynář. Já soudil podle vašich sluţebníků.

Kněžna. Vy jste také jiný, neţli jsem slyšela.

Klíč ve dveřích zarachotí.

Kněžna (nemile tím překvapena).

Výstup 5.

Ţan, předešli.

Žan (otevřev dvéře, vyhlédne opatrně). Chvála bohu! (Vyjde, obrací oči po schodech na levo.)

Kněžna. Ah, starý Ţan. Nechci ještě nic.

Žan. Jasnosti, já — (hledí na levo).

Kněžna. Kde je Terez —

Žan. V nejzadnějším pokoji. Bojí se.

Kněžna. A vy také. Tedy se tam taky schovejte a čekejte, aţ

zavolám.

Žan (váhá, pošilhávaje na levo). Jasnosti, já bych přece —

Kněžna (netrpělivě). Jen jděte.

Žan (odcházeje). Ale přijde-li na ni to mámení (zajde v pravo).

Výstup 6.

24

Kněţna. mlynář.

Kněžna. Mají strach. A není divu. Ta pozdní chvíle, světlo měsíce i černé stíny v samotě tak tajemné — (Tišeji.) To čas i místo tajuplných zjevů i — (vábně k mlynáři) pohádky. Teď byste mohl povídati. (Lákavě.) Vypravujte. (Přistoupí k němu blíţ.) Mlynář (začíná podléhat zmatku). Paní kněţno — co povídat — já

— Snad o tom —

Kněžna. Jak jste řekl.

Mlynář. Budu tedy povídat —

(Krátké duetto lesních rohů zavzní z lesa.)

Kněžna. Ah, ten měkký hlas! Jako pozdrav krásné noci dojemný.

Mlynář. Snad se hledají tam ti —

Kněžna (rychle). Ne, ne, nejmenujte nikoho. Nechci znát ni ruku ani ret, jeţ tu harmonii probudily. Chci jen naslouchat. Slyšíte —

(Zase krátké duetto.) Jak se nese lesů temnou tišinou — Jak v ní v dálce slastně umírá. A ještě ve svém skonu oţivuje tichou ozvěnou — (Stojíc zrovna u něho, kloní se k němu.) Slyšíte —

Mlynář (zmaten). Za takových nocí jsem slýchal od starých —

Kněžna. Ach co minulost! Za takových nocí se srdce probouzí —

Mlynář (temněji). Paní — kněţ —

Kněžna (vpadne). Dost! Ne titulu. Někdy jen slovíčko je mráz, jenţ

spálí citu náhlý puk. Neplašte ptáče, kteréţ zpívat začalo —

Mlynář (brání se). Jak je moţná, ţe jednáte tak se mnou —

Kněžna (vpadne). Mám k vám důvěru.

25

Mlynář. Jsem proti vám —

Kněžna. O ne, uţ ne! A nesmíte být! Se mnou půjdete.

Mlynář. Kam? (Jak překvapen sebou hnul, zavadil loktem o lucernu.) Ah, lucerna, ta —

Kněžna. Co na ní, ta vám uţ nebude překáţet. Pojedete se mnou do města, do paláce —

Mlynář. Do města — já! Do paláce —

Kněžna. Vás je tu škoda, jste k něčemu jinému, chci vás tam mít —

Bude vám líp, tam jiný svět —

Mlynář. A tu všeho nechat, opustit svůj lán, své (lekne se toho pomyšlení; náhle). Paní kněţno, propusťte mne!

Kněžna (tiše, lichotně). Bojíte se?

Mlynář. Bojím, vás se bojím.

Kněžna (mírně). Za to, ţe vás chci vytrhnout z té níţiny, abyste ţil jiný, lepší ţivot? Budete povznesen úřadem —

Mlynář. To budu slouţit ještě víc neţli tu tou lucernou —

Kněžna. Od té osvobodím mlýn, půjdete-li —

Mlynář. A starou lípu nechat na zkázu —

Kněžna. Co starý strom vám přeţitý —

Mlynář. A Hanička! —

Kněžna. Takové děvče prostinké by vás mohlo zadrţet, pro ně byste se mohl zříci povznesení, moci, pro ně byste mohl zmařiti svou skvělou budoucnost?

Mlynář. Netouţím po moci —

Kněžna. Ale budete-li ji mít, prospějete svým —

Mlynář (oslněn). Svým prospěti! Těm ubohým, kteří vzdychají po 26

právu — Ale jak bych mohl, jak by bylo moţná —

Kněžna. Nevěříte mně?

Mlynář. Teď věřím, ale dřív bych musil — doma —

Kněžna. Ne; váhat nesmíte, hned se rozhodněte (lákavě). Půjdete, ţe půjdete —

Mlynář (poddávaje se). Paní kněţno —

V pravo pod schody náhle hlas Kláskové.

Klásková. I ty obludo! Chyťte ho!

Směs hlasů Sejtkova, Zimová, Kláskova, pak ţblunknutí vody a zařehtání.

Ivan (kmitne se po horním schodu, nahlédne přes balustrádu).

Klásková. Mlynáři! Mlynáři! Jste tu?

Mlynář (obraceje se po hlase). Jsem. Co se děje?

Klásková. Nesu vám novinu.

Mlynář (zamává lucernou). Tu, tu jsem — (Pak lucernu náhle postaví na balustrádu, sestoupí na schod.) Co se stalo?

Výstup 7.

Klásková, předešlí, pak Ţan.

Klásková (vystupuje po schodech, ale ještě ne nahoře). Je tu Hanička?

Mlynář. Hanička? Jak by tu byla? Co se stalo?

27

Kněžna (před se). To hrabě něco —

Klásková. Běţela za vámi.

Kněžna. Ah!

Mlynář (zaraţen). A já tady —

Klásková (vystoupí, zůstane u dveří). A kdyţ odběhla přišli pro ni do mlýna.

Mlynář (prudce). Kdo?

Klásková. Vrchní.

Mlynář (obrátí se po kněţně). Slyšíte?

Klásková (s úsměškem). Ale přišli po všem. Hanička pryč — A tak se otočili, a rovnou na lípu.

Kněžna. Není moţná!

Mlynář. Jak to víte?

Klásková. Pověděl mi to ten hastrman hastrmanská. Váš hastrman, od vašeho mlejna. Číhal na Haničku na palouku pod starou lipou a tam jsem ho chytla. Chytla, jsem krkavec ţenská, krkavec, jak jste mne uctil; ale krkavec uţitečný pták. Zobla jsem hastrmana, skrotila a hnala před sebou po suchu, jehličím aţ sem, a byla bych vám ho i přivedla, ale tu jsem vrazila dole na tři krále, smutné dopilkuby, ztratil se jim čtvrtý, primarius, učitelský. Jen jsem se s nimi omrkla, vodní panáček se mně vyškub', a jak ucítil jezero, hned měl větší sílu, vyškub se a ţbluňk do vody —

Mlynář. Kde je Hanička?

Klásková. To nevím.

Mlynář. A co lípa —

Klásková. Jak jsem řekla, na tu uţ šli —

28

Mlynář (ku kněţně). Slyšíte, paní kněţno? Ó hanba, hanba, ţe jste mohla tomu pomáhat, ţe jste mne sem zavedla a mne tu zdrţela. Proto jste mne lákala do města, proto jste slibovala, aby mohli ukrást Haničku, aby mohli dodupat mé právo, lípu porazit, posmívat se jí a nám —

Kněžna. Křivdíte mi, nevěděla jsem o ničem.

Mlynář. Teď zapíráte, ale běda vašim pomahačům! (Odkvapí po schodech v pravo.)

Klásková (jeţ stojíc níţe ve schodech vše překvapeně pozorovala hledí za mlynářem, pak začne kývat dolů šumařům, ale nesestoupí docela. Tlumeně volá:) Klásku! Zimo! —

Kněžna (s povzdechem). To klid tajuplné samoty! Můj sen! Ó srdce lidské, neklid jsi. Mír prchá všude, jak se ozve jen tvůj tep. Ta cesta měla být mu zkouškou, trestem, a já sama jsem trestána. Co si o mně myslí! Do čeho mne ti sluţební horlivci zavedli! Abych byla v nenávisti. To za ten sen — (Odejde dveřmi na levo.)

Žan (vezme lucernu a odejde za ní).

Výstup 8.

Klásková, Ivan, Zima, Klásek, Sejtko.

Klásková (jeţ sestoupila zatím dolů, vrací se kývajíc, ale pořád ještě do schodů obrácená. Pojednou, jak se postaví na nejhořejším schodu a obrátí se do terrasy, zjeví se proti ní na nejhořejším schodu na levo)

Ivan. (Stojí ztrnule, hrůzu pouštěje jako prve na Ţana a na komornou.)

29

Klásková (zkrátka se uplivne). To jsem se lekla! A tak ty tak? Měnit podoby? Nebo jseš Miklův strejc! Šereda jseš na to dost. No pojď! Pojď! (Pojednou.) Lidičky, kde jste kdo, Klásku, Sejtko, jejich Milosti a všichni drabanti, kde jste kdo, na něj, na ohavu! (Ţene se po něm.)

Ivan (zmizí).

Klásek (vyběhne na horu). Boţe, mámo!

Sejtko (za ním). Co se děje?

Zima (za ním). Klásková!

Klásková. Byl tu on, hastrman —

Sejtko (škádlivě). Ten, co jste se s ním po lese toulala ?

Klásková. A co jsem ho vzala okolo krku. A nebo jiný. Ale já si toho mýho, víte, Sejtko, toho mýho zas chytnu, chytnu a přidám mu za vás, Sejtko, to na víc, co bych vám teď namlela, kdybych času měla; kněţna mně odešla a musím za mlynářem. (Odejde v pravo po schodech).

Klásek. Boţe, naše máma, to ona vţdycky tak laskavě —

Zima. Já bych čet a četu — (na odchodu).

Sejtko. Ţe tu nejsme nic platní (odejde).

Klásek (za nimi). Boţe, máma, jak ona mne hledala, a jakou starost o mne měla! (Odejde).

Okamţik jeviště prázdno.

Výstup 9.

Ivan, pak Míchal.

30

Ivan (vystupují z leva po schodech). Ta saň uţ pryč, a ti (ukáţe na dvéře) půjdou jistě také. Ale ten tu! (Nahne se přes zábradlí).

Mikli! Mikli! (Ustoupí a u nejhořejšího schodu v pravo okamţik čeká).

Míchal (stane opatrně, bázlivě u nejhořejšího schodu v levo.

Ustrašeně). Ivane! Je pryč ta dračice?

Ivan. Je. Ah, tak jsme se brzo sešli. Co jsem ti řek'! A ne mlynář tě zmoh', ale ţenská. A slyšels, co ti udělá.

Míchal. Slyšel.

Ivan. Já bych tam nešel.

Míchal. Já tam uţ nepůjdu.

Ivan. Chytila by tě a —

Míchal. A já, já bych se — tam — utrápil.

Ivan. Hlupáku! Ještě jsi zamilován? A kam teď půjdeš?

Míchal (ztrápeně). Do světa, hledat jinou vodu. Ale dnes mne tu nech.

Ivan. Jen na dnešní noc, ale ne déle. A ne vzdychat a ne vrnět! Chci mít pokoj. (Odejde.)

Míchal (postoupiv do terrasy, hledí smutně před se, pak vztáhne ruce na pravo pln touţebnosti). O mé sluníčko!

31

Jednání čtvrté.

Scéna jako počátkem třetího jednání. Měsíc svítí.

Výstup 1.

Hanička, pak Zajíček.

Hanička (vystoupí z prava; rychle přejde kameny a stane poblíţe lípy). Zdalis mu, stará lípo, připomenula —

Zajíček (z leva z lesa; lekne se, pak radostně): Haničko! Já se lek', ţe to je lesní panna.

Hanička. Ó, tady bývají. Ale co tu děláte, kde jsou ostatní.

Zajíček. Šli k zámečku. Já se musil vrátit. Ztratil jsem, ach, tu rejmovanou suppliku a nejspíš, a myslím na jisto, ţe tady, jak nás to tu (ohlíţí se bázlivě) přestrašilo.

Hanička. Co —

Zajíček. Ne, ne, bojím se tady o tom mluvit. Ale co ty, kam jdeš.

Hanička. Za Liborem; vede kněţnu na zámeček.

Zajíček. On! Mlynář! Ale jen kdybych našel suppliku, (začne hledat) bez ní není moţná kasací —

Hanička. Půjdeme spolu —

Zajíček. Hned — vţdyť tady přec — (klekne a hledádál) jsem ji čet

— Nic — nikde nic —

Z lesa zavzní tichá hudba.

32

Zajíček (nechav hledání, naslouchá kleče). Boţe, Haničko, slyšíš?

Hanička. Slyším.

(Z lesa se ozve tlumený zpěv lesních panen.)

Po mezi, po stráni,

u ohně pastevců,

na sadu, u krbu,

po hradu ssutinách,

po hrobech plemene,

po šíru, daleku

zavívá sladký dech

mateří doušky. —

Hanička (tiše). Rozumíš?

Zajíček (vzrušen, tlumeně). Ó, rozumím.

Tichá hudba z lesa.

Zajíček (jako u vytrţení). Tak to sladce zní a jako z temna dávných nocí vane, jako z dálky, z dětství tiše zvoní. Jak bych se sestrou zas naslouchal a hleděl v zrak neboţky matky, jenţ

do hloubi srdce hřál a vyzářil tak jako paprslek aţ na dno lesní studánky —

U břiz se zjeví lesní panna, v tom povystoupí dvě z lesa v pozadí, na pravo jiné, jako plaché laně povyhlédnou a zase zmizejí; hned se jiné zjeví, za stromy, v paloučku.

Zajíček. Můj boţe, to je sen, to je sen — Haničko —

33

Tichá hudba náhle přestane, lesní panny zmizejí.

Hanička (vzrušeně). Jdou!

Zajíček. Kdo?

Hanička. Jdou pro mne, chtějí mne odvést —

Zajíček. Uteč, uteč, tady do lesa.

Hanička. Uţ je pozdě. Slyšíte?

Výstup 2.

Mušketýr, pan Franc, předešlí.

Franc (za scénou, z pokraje lesa na levo). Jen se nebojte Mušketýr. Co pak se bojím? (Vystoupí, bázlivě se rozhlíţí.) Uţ je to pryč, myslím.

Franc (vystoupí za ním, drţí se ho bázlivě).

V tom vyrojí se ze všech stran lesní panny, chytnou se za ruce a utvoří kruh kolem lípy. Tichá hudba.

Mušketýr (trna). To je — to je — pane kanca —

Franc (uteče zpět).

Mušketýr. Pane kanca-lářský! (Zmizí za ním do lesa.) Lípa se otevře.

Hanička (do ní vstoupí).

Zajíček. Bojím se o tebe.

Hanička. Chraň mne!

34

V tom se sešeří, hudba ztichne.

Lesní panny (zmizejí).

Kdyţ měsíc jasně zase vysvítí, stojí pod lipou

Zajíček (sám, uţaslý. Pojednou se obrátí k lípě). Haničko! Haničko!

Výstup 3.

Vrchní, několik pacholků nesoucích sekery a pilu, Braha mezi nimi spoután provazem na rukou. Zajíček.

Vrchní (z pravá). Tu je, tu jistě je; a to je ta lípa proklatá. Aj, hle pan učitelský mládenec. Co on tu dělá —

Zajíček. Prosím, chtěli jsme hrát kasací.

Vrchní (posměšně). Tady a kasací! Komu pak, on šelmo, on —

(náhle z prudka) Kde je to děvče ze mlýna!

Zajíček (polekán). Hanička —

Vrchní (ostře uhodí jako na jisto). Byla tu.

Zajíček (ve zmatku). Byla — to jest —

Vrchní. Kde je, kam šla?

Zajíček. Prosím, to nevím.

Vrchní. Schovala se tu.

Zajíček. Prosím, to nevím.

Vrchní. Neví, on neví! Jak by nevěděl, kdyţ má s mlynářem spolky.

On jistě ví, ţe tu mají skrýš. Ven s 0tím.

35

Zajíček. Já o skrejši nevím.

Vrchní. Ani o té holce. Tak! To je učitelský, ten má vést mládeţ k poslušnosti! Rebellant je.

Zajíček (se lekne). Prosím ne, to nejsem, urozený jemnostpane direktor —

Vrchní. Je a jaký poťouchlý a zatvrzelý. Školu v městečku by chtěl kantorem být a regentem chori, to ano, mít hodný sobotales a deputát, kolik sáhů drev a koledy, to ano a k tomu velkou štolu, to ano —

Zajíček (temně). Boţe, boţe!

Vrchní. Ale být při vrchnosti, říct, kde to děvče je, to ne.

Zajíček. Jejich urozenosti, jemnostpane direktor smilujou se —

Vrchní. Smiloval se on! Nad svou Dorničkou se smiloval. Ta čeká, čeká, ráda by se vdala, a teď, kdyby mohla, kdyby on mohl dostat v městečku školu — A dostal by ji — ale musil by říct, kde je ten nalezenec, jenţ patří vlastně vrchnosti. Pamatoval na Dorničku —

Zajíček (temně před se). Dorničku mít, za varhanami sedat —

Braha. Byl byste churota v příkopě nicoty vyválená —

Vrchní (se na něj oboří). Mlčet! (K Zajíčkovi.) Tedy — Poví-li, nastoupí hned zejtra na místo kantora —

Zajíček. Milosti — boţe — A co bude s Haničkou kdybych řek' —

Co se s ní stane —

Vrchní. Jak je právo a moc: půjde do dvora za děvku.

Zajíček (se vztyčí a rozhodně, prudce zvolá). Ne, to ne! Nepovím!

Braha (radostně). Pane učitelský!

Vrchní (vztekle). Takhle, takhle se opovaţuje hladový učitelský?

36

Spomocníček? Ale uţ jím není, od této chvíle jím není: propouštím ho ze sluţby.

Zajíček. Bez místa!

Vrchní. Propouštím ho a na vojnu ho dám odvést nepoví-li —

Zajíček (mlčí).

Vrchní. Tedy nepoví.

Zajíček. Ne. Neţli připustit takové násilí, aby Hanička byla poníţena, zneuctěna —

Braha. Pán Bůh zaplať!

Vrchní. Tedy ne. (K pacholkům.) Tak na lípu. Porazíte ji hned, bez okolků.

Zajíček (se lekne a bezděky se opře o lípu). Porazit ji —

Vrchní. Honem, pospěšte si!

První, druhý pachotek (se sekerami jdou k lípě).

Třetí pacholek (s pilou).

Zajíček (vzpomene si bezděky na Haniččinu píseň a říká si ustrašeně). Kdyţ ponejprv ťali, dřevo zavzdychalo. První pacholek (na Zajíčka). Pryč!

Zajíček (stojí).

Druhý pacholek (jej odstrčí). Pryč, povídám.

Vrchní. Začněte, sekejte!

Zajíček (třesa se říká si). Krev se vyprýštila (pojednou). Počkejte!

Pacholek (spustí napřaţenou sekeru).

Zajíček (sepne ruce, k vrchnímu). Milost — Pro bůh, ať toho nechají!

Vrchní. Tak, jemu jde i o lípu! Nebo— ah (svitne mu). Tam tedy je!

37

(prudce k pacholkům.) Zasekněte, sekejte a pak pilu, rychle

—

Učitelský (dere se k lípě). Ne, nezatnete, nesmíte protoţe —

Výstup 4.

Mlynář, předešlí.

Mlynář (z leva, vyrazí z lesa). Opováţíte-li se — (udeří na pacholky). Pryč! (Jednomu vytrhne sekeru.)

Zajíček. Boţe!

Braha (prodere se k mlynáři, vztyčuje svázané ruce). Pane otče! Já vám pomoţu — Ale vidíte, (ukazuje ruce) ty churoty mne —

Mlynář (přesekne provaz, postaví se před lípu. K vrchnímu).

Pojďte, pojďte, pane vrchní. (K pacholkům.) Kdo z vás se hne.

Braha (postaví se vedle mlynáře). Kdo se opováţí —

Zajíček (k mlynáři). Hanička je zachráněna. (Postaví se vedle něho.) Je tu, v lípě.

Vrchní. Rebellie! (Na pacholky.) Baby, na ně!

Výstup 5.

Dvořan, předešlí, sluha dvořanův.

Dvořan (vyjde z leva, z lesa) Kde je to děvče ze mlýna!

Vrchní. Zmizela nám; byla uţ pryč, kdyţ jsme přišli do mlýna.

38

Dvořan. Tak? Děvče pryč a lípa stojí dosud. Pane vrchní, vy jim nadrţujete.

Vrchní. Já, pane hrabě? (Ukáţe na mlynáře.) Tu je vidět.

Dvořan (teprve teď shlédnuv mlynáře). Vy tu! A kde je paní kněţna.

Mlynář. Co se ptáte. Však vy dobře víte a o všem.

Dvořan. Vy se sekerou v ruce —

Mlynář. Tomu snad rozumíte, a ne-li, srozumíte, hnou-li se, aby ťali do mé lípy.

Dvořan. Blázníte! (S úsměškem.) Vy sám a proti vám, spočtěte si, kdo proti vám. Neustoupíte-li po dobrém, nepoddáte-li se —

Mlynář. Ne. Jsem sám, ale vydrţím, nevydám Haničku, aby byla poníţena; bránit budu své právo proti všem a nevzdám se ho, ne, nikdy, kdybych tu i paď —

Dvořan (zlostně). Tedy na něj!

Braha (k pacholkům). Mohli byste cizí poslouchat a na své jít?

Pacholci (kteří se chystali, váhají).

Dvořan. Na ně!

Výstup 6.

Klásková, Klásek, Zima, Sejtko, předešlí.

Klásková (vyrazivši z lesa). Aha — takhle! Mlynáři nedejte se!

Vrchní. Mlčte!

Klásková. Nebudu a i pomoţu, bude-li potřeba. (K pacholkům.) A vy, snad byste nešli na starou lípu. Nebojíte se?

39

Dvořan (s úsměškem). Čeho! Snad boţích znamení! Jděte do mlýna pro tu Sibyllu, aby uviděla zázraky. (Vytasí kord.) Pojďte!

Vrchní. Za ním! Nic se nebojte, nic není pravda.

Mlynář (sekeru v ruce, pokročí proti nim). Zpátky!

V tom se setmí, koruna však staré lípy náhle zazáří. Světla v ní vzplanou a s výše se ozve váţná hudba, jako hlas dalekých varhan.

Pacholci (se dají na útěk v právo).

Dvořan, Vrchní (jako omráčení, ustoupí zmateně v pravo).

Klásková, Zima, Sejtko (padnou na kolena) Mlynář (stojí, jak pokročil, se sekerou v ruce).

Zajíček (u samé lípy stojí v nadšeném vytrţení).

Braha (padl pod lipou na kolena).

Lípa se otevře a z ní vystoupí

Hanička. Ty jsi se ke mně vrátil! Našels mne!

Mlynář. Zrak se mně zkalil, bloudil jsem. Ale mám tě zas, Haničko, má duše, má sílo!

Zajíček (pohnutě). Mateří douško!

Zatím se jiţ s výše ozval zpěv muţských hlasů:

Duch rodu čistý přepevný štít

v zápase věkův a síly zdroj.

V něm ţije otců dílo i sen,

dědictví svaté i starý boj.

40

Výstup 7.

Kněţna. Ţan nesa mlynářovu lucernu, komorná, předešlí bez pacholků.

Kněžna (vyjde z lesa v levo).

V lípě shasíná, zpěv doznívá.

Dvořan (v nesnázích).

Vrchní (zmaten chce postoupiti ke kněţně, ale netroufá si).

Kněžna (k vrchnímu a dvořanu). Jiţ chápu, rozumím, co vy jste měli znát a neznali, neb znali a přece nešetrně rušili. Ten strom tu je city lidu, jeho úctou a věrností posvěcený. Nikdo se ho ve zlé vůli uţ ani nedotkniţ! Co jste hodlali, byla svévole, a mně jste jen zle poslouţili. (K mlynáři, ukazujíc na lípu.) To vaše právo a právem zůstane. Zůstal jste mu věrný. Mně však jste nevěřil. (Vezme od Ţana lucernu.) Hle, jak tuto lucernu rozbíjím a tím na věčné časy ruším vaši poddanost, tak pravda je, ţe jsem o těch úkladech nic nevěděla. (Uhodí o zemi lucernou, která se rozbije.)

Mlynář. Teď věřím, paní kněţno, a vděčně budu vzpomínat.

Kněžna (S trpkým úsměvem). A máte své štěstí —

Mlynář (chytne Haničku za ruku). Ano, jen s Haničkou budu šťastný.

Zajíček (z hluboka se ukláněje, nesměle se blíţí). Jasnosti —

Kněžna. To snad je —

Mlynář. To je učitelský —

Zajíček (vpadne). Učitelský mládenec, prosím, anýbrţ dokonce na 41

dvou školách spomocník, to jest byl, ale uţ není. Tady pan vrchní mne sloţil —

Kněžna. To abyste mohl být v městečku kantorem. Znám vaši suppliku.

Zajíček. O boţe!

Kněžna. Zítra můţete hned nastoupit.

Zajíček. Ach, Jasnosti! (Najednou si vzpomene.) Ale kasací —

Kněžna. Aţ sem zas někdy přijedu. (K vrchnímu.) Moţná tudy do zámku? (Ukáţe na levo do popředí.)

Vrchní. K sluţbám, ano, tudy, tady —

Kněžna (k němu a dvořanu). Tudy přijdu za vámi.

Vrchní (odejde na levo do popředí).

Dvořan (odcházeje za ním, temně před se:) Ale bez Dafnisa.

Kněžna (k mlynáři a Haničce). S bohem! Teď budete mít klid.

(Odcházejíc). A já se vrátím z krátkého snu do zlaté nudy.

(Odejde za dvořanem.)

Žan, Komorná (odejdou za kněţnou).

Výstup 8.

Mlynář, Hanička, Braha, Klásek, Klásková, Sejtko, Zima, Zajíček.

Zajíček (radostně vybuchne). Nebesa! Dorničko, svatby! Svatby! A jsem regenschori!

Braha. Však jste byl hrdina.

Hanička (ukazujíc na lucernu). Skleněný zámek rozbitý, konec pohádky. (K mlynáři.) Ale uţ nebudeš slouţit a lípa zůstane.

42

Mlynař. A ty se mnou. (K lípě.) Buď poţehnána! Dosud mně zní a pořád bude znít, co zpívala.

Hanička (šetrně). Babička čeká ve straších.

Mlynář. Pojďme! (Odchází vzav Haničku kolem pasu a obrací se po lípě). Buď poţehnána a stůj na věky!

Hanička (odejde s ním).

Klásková (pohrozí v tu stranu za vrchním). Před těmihle muškatýry bude pokoj.

Braha (na odchodu za mlynářem). Ale co s tou churotou, s hastrmanem.

Zima. Já bych čeť a četu —

Klásek. Ţe se uţ nevrátí.

Klásková. A vrátí-li se, očima ho odrazím.

Sejtko. To věřím, ale co karty, ty —

Klásková (rychle). Ty jsem ztratila, kdyţ jsem se prala s hastrmanem.

Klásek. Boţe, to je škoda, to ona vţdycky kartičky ze samýho strachu o mne —

Klásková. I pojď— (Odchází.)

Zajíček. A teď, lidičky, pojďte a zahrajeme kasací ve mlýně. (Odejde v pravo.)

Zima, Sejtko za ním.

Klásek. A pak naší mámě! (Zajde za ostatními v pravo.) Konec

43