Labyrint světa a ráj

srdce

Jan Ámos Komenský

Labyrint světa

a ráj srdce,

TO JEST:

SVĚTLÉ VYMALOVÁNÍ,

kterak v tom světě a věcech jeho všechněch nic není než matení a motání,

kolotání a lopotování,

mámení a šalba, bída a tesknost,

a naposledy omrzení všeho a zoufání;

ale kdoţ doma v srdci svém sedě,

s jediným Pánem Bohem se uzavírá,

ten sám k pravému a plnému mysli upokojení

a radosti ţe přichází.

4

Eccles. 1., 14.

Viděl sem všecky skutky, kteréž se dějí pod sluncem a aj všecko jest marnost a trápení ducha.

I, liber, in lucem, rigidi secure Catonis,

I labyrinthaeis currere docte viis.

Cumqve ibis curresqve viis, dic: Optime lector!

Ex me supremum non nisi disce bonum.

M. Georg. Colsinius

5

ILLUSTRISSIMO AC VERE GENEROSO DOMINO, DOMINO

CAROLO BARONI A ZEROTIN SENIORI, ETC.

PRO-MARCHIONI MORAVIAE, DOMINO SUO GRATIOSISSIMO.

Verecundarer

equidem

hoc

nimium

turbulento

inquietudinumque pleno tempore vel epistolio hoc, nedum scripti alicujus dedicatione molestare Illustritatem Tuam, Illustriss.

Domine, nisi id de eorum esset genere, quae ad recolligendos in Deoque tranquillandos destinantur animos. Dicam, quid rei sit. Cùm in hoc secessu et ingrato otio meo, semoto mihi a vocationis curis, otioso tamen esse nec liceret nec liberet, caepi superioribus mensibus inter alia de Vanitate Mundi (occasione undecunque arrepta) speculari, donec mihi hoc, quod Illustritati Tuae offero, drama sub manibus natum est. Cujus pars prima mundi ludicra et inanitates typis depingit, quam is omni ex parte magno nisu res nihili agat, quamque misere omnia tandem vel in risum abeant vel in planctum. Posterior, partim sub velo, partim aperte, veram et solidam filiorum Dei felicitatem describit: quam nimirum beati sint, qui mundo et mundanis cunctis a tergo relictis soli Deo adhaerent, imo inhaerent. Quidqvid hic praestitum est, inchoatum esse, nondum absolutum, agnosco. Video enim valdè faecundam esse materiam et ad acuendum ingenium poliendámque linguam perquam accomodam, ut novis subinde inventionibus in infinitum isthaec augeri possint. At qualecunqve tandem id nunc jam est, volui tamen e chartis rejectaneis collectum Illustritati Tuae offerre.

Quo consilio, non satis nunc dicere audeo: sed id vel inter legendum pro sagacitate sua animadvertet Illustritas Tua, vel alias explanari poterit. Hoc unum innuam, credidisse me non inconvenienter haec talia offerri ei, qui mundani pelagi fluctus et luctus mille modis expertus, in tranquillissimo conscientiae portu quiescit tamen. Nunc Illustritatem Tuam nihil aliud volo, nisi ut Mmundi Satanaeque secura Christo suo jucunde vivat, vitamque, qvae hanc (ah 6

miseram!) sequetur, pleno jure possidendam exultanter expectet.

Interim nos regat, erigat, soletur, roboret benedictum Spiramen aeterni Miseratoris Dei nostri. Amen.

Dabam sub Klopot, Idibus Decembris 1623.

Illustritati Tuae devotus cliens

J.A. COMENIUS

7

K ČTENÁŘI

Jeden kaţdý tvor, i nerozumný, přirozeně k tomu se nese, aby libé a pohodlné věci sobě liboval a jich ţádostiv byl, ovšem tedy člověk, v němţ rozumná jemu přistvořená moc takovou tu k dobrému pohodlnému chtivost vzbuzuje. A nejen vzbuzuje, ale i na to vede, aby coţ více dobré, libé, pohodlné jest, to sobě více liboval a srdnatěji po tom dychtil. Odkudţ dávno mezi moudrými otázka byla, kde a v čem by vrch dobrého (summum bonum) bylo, na němţ

by se ţádost lidská stavovala, to jest jehoţ by dosáhna člověk myslí svou, tu odpočinouti mohl a musel, čeho víc ţádati nemaje.

2. Chtěli-li bychom pak na to dáti pozor, najdeme, ţe nejen mezi filozofy ta otázka a pečlivé, jak by zpravena býti měla, vyhledávání bylo a jest, ale ţe kaţdého vŧbec člověka mysl tam jde, kde a jak co nejplnějšího potěšení dojíti. A shledáno, ţe všickní takměř lidé ven z sebe vybíhajíce, v světě 6 a věcech jeho, čím by mysl kojili a pokojili, hledají, tento v statku a zboţí, onen v rozkošech a líbostech, jiný v slávě a vzáctnosti, tento opět v moudrosti a umění, jiný v veselém tovaryšství etc., a tak sumou summau všickni po věcech, kteréţ vně jsou, v nich dobrého svého hledajíce, zevlují.

3. Ale ţe ono tam nalezeno nebývá, nejmoudřejší z lidí Šalomoun svědkem jest, kterýţ také odpočinutí mysli své hledaje a všecken svět projda a prohlédna, naposledy pověděl: „Mrzí mne ten ţivot.

Nebo mi se ţádná věc nelíbí pod sluncem, protoţe jen všecko marnost jest a bída.“ (Eccles. 2., 17.) Pravé pak mysli upokojení, doptav se ho potom, vyhlásil, ţe v tom jest, aby člověk světa tím, čím jest, býti nechaje, samého sobě Pána Boha hleděl, jeho se bál a přikázaní jeho ostříhal. Nebo (prý pry) „na tom jediném všecko záleţí.“ (Eccles. 12., 13.) Podobně vyšetřil David, ţe nejšťastnější jest člověk, kterýţ svět z očí a mysli pustě, Boha se jen drţí a jej za věčný podíl svŧj maje, s nim v srdci svém přebývá. (Ţalm 73.) 8

4. Milosrdenství Boţí budiţ pochváleno, kterýţ i mně mé oči odevřel, 7 abych mnohotvárnou nádherného toho světa marnost a mizernou pod zevnitřním bleskem všudy se kryjící šalbu znamenati, pokoje pak a bezpečnosti mysli jinde hledati se naučil. Coţ místněji sobě sám před očí předestříti i jiným poukázati chtěje, zamyslil sem sobě tuto pouť aneb vandr do světa, kdeţ jaké sem potvorné věci buď spatřil neb se s nimi potkal a kde naposledy a jak ţádaného a v světě nadarmo hledaného potěšení se doptal, vše to v přítomném traktátu jsem jako vymaloval. Jak vtipně, nedbám, dejţ Bŧh, jen aby prospěšně, mně i bliţním mým.

5. Není báseň, čtenáři, coţ čísti budeš, ačkoli básně podobu má, neţ jsou věci pravé, jimţ vyrozuměje sám poznáš, zvláště kdo by mého ţivota a příběhŧ něco povědom byl. Protoţe sem tu na větším díle své vlastní příhody, s nimiţ jsem se v nemnohých těch letech ţivota svého jiţ potkal, některé pak při jiných spatřil aneb o nich sobě návěští dané měl, vymaloval. Ač ne všech ještě svých příhod sem dotýkal, na díle pro stud, na díle, ţe sem, k jakému by se to jiným vzdělání oznamovalo, nevěděl.

6. Prŧvodčí moji a kaţdého, kdoţ v světě tápá, v pravdě jsou dva: Drzost mysli, všeho ohledující, a zastaralý při věcech Zvyk, pravdy barvu šalbám světa dávající. Pŧjdeš-li za nimi s rozumem, kdokoli, bídné motaniny pokolení svého spolu se mnou uhlédáš; pakliť se jinák zdáti bude, věz, ţe obecného zmámení brylle, skrze něţ vše naopak vidíš, na nosu tvém strmí.

7. Co se prohlédání radostného zpŧsobu Bohu oddaných srdcí dotýče, toť více in idea vypsáno jest, neţli aby se to tak plně při všechněch vyvolených nalézalo. Nenedostává ze však Pánu Bohu i takových vypulerovaných duší, a kaţdý upřímě poboţný to čta, téhoţ dokonalosti stupně sobě ţádati bude povinen. Mějţ se dobře, křesťane milý, a vŧdce světla, Duch svatý, ukaţiţ tobě lépe, neţ já mohu, i světa marnost i vyvolených s Bohem spojených srdcí slávu, potěšení a radost. Amen.

9

KAPITOLA I.

O PŘÍČINÁCH V SVĚT PUTOVÁNÍ

Kdyţ sem v tom věku byl, v kterémţ se lidskému rozumu rozdíl mezi dobrým a zlým ukazovati začíná, vida já rozdílné mezi lidmi stavy, řády, povolání, práce a předsevzetí, jímiţ se zanášejí, zdála mi se toho nemalá býti potřeba, abych se dobře, k kterému bych se houfu lidí připojiti a v jakých věcech ţivot tráviti měl, rozmyslil.

2. Na kterouţ věc mnoho a často pomýšleje a s rozumem svým pilně se radě, na tom mi se ustanovovala mysl, abych sobě takový ţivota zpŧsob, v kterémţ by co nejméně starostí a kvaltování, co nejvíc pak pohodlí, pokoje a dobré mysli bylo, oblíbil.

3. Neţ tu mi se opět nesnadné zdálo, které a jaké by to takové povolání bylo, poznati, a s kým se o to dostatečně poraditi, nevěděl sem, aniţ mi se hrubě chtělo s někým se raditi mysle, ţe mi kaţdý svou věc chváliti bude. Sám také kvapně k něčemu sáhnouti, abych nepřebral, boje se, nesměl sem.

4. Ač, přiznám se, jednoho, druhého i třetího tajně chytati sem se počal, ale kaţdé hned zase pustil proto, ţe sem při kaţdé věci i nesnadnosti i marnosti (jakţ mi se zdálo) něco znamenal. Mezi tím bál sem se, aby mi má neustavičnost hanby nepřinesla, i nevěděl sem co dělati.

5. Aţ natrápě a navrtě se dosti sám v sobě, na toto sem přišel, abych nejdříve všecky lidské věci, co jich pod sluncem jest, prohlédl, a teprv jedno s druhým rozumně srovnávaje, jistý sobě stav vyvolil a své sobě věci k uţívání pokojného na světě ţivota pěkně nějak spořádal. Načeţ čím sem myslil více, tím mi se ta cesta líbila lépe.

10

KAPITOLA II.

POUTNÍK DOSTAL VŠUDYBUDA ZA VŦDCE

I vyšel sem od sebe sám a ohlédati se počal mysle, odkud a jak začíti. Vtom ihned nevím, kde se tu vezme člověk jakýsi křepkého chodu, obratného vzhledu a řeči hbité, takţe mi se nohy, oči, jazyk, vše na obrtlíku míti zdál. Ten přivina se ke mně, odkud a kam bych měřil, dotazoval se. Já, ţe sem z domu svého vyšel a v světě se provandrovati a nětco zkusiti úmysl vmysl mám.

2. Schváliv mi to: „Kde pak vŧdce jakého máš?“ řekl. Já odpověděl: „Ţádného nemám, Bohu a svým očím se dŧvěřuji, ţe mne nezavedou.“ „Nezpravíš nic,“ řekl on. „Slýchal-lis kdy co o Kretenském labyrintu?“ „Slýchal cosi,“ dím. On zase: „Zázrak světa byl, stavení z tak mnoha pokojŧ, příhrad, prŧchodišť vzdělané, ţe kdo se bez prŧvodčího do něho pustil, vţdycky sem a tam chodě a motaje se, nikdý ven netrefil. Ale to ţert byl proti tomu, jak sám světa tohoto labyrint Labirynt, zvláště nyní, spořádán jest.

Neradímť, věř mně zkušenému, samotně se tam pouštěti.“

3. „A kde pak takového vŧdce vzíti mám?“ řekl sem. Odpověděl:

„Já sem na to, abych takové, kteří něco shlédnouti a zkusiti ţádají, prováděl a jim, kde co jest, ukazoval, protoţ sem tobě také vstříc vyšel.“ Já podivě se: „I kdo jsi ty,“ řekl sem, „mŧj milý mily?“

Odpověděl: „Jméno mé jest Všezvěd, příjmím Všudybud, kterýţ

všecken svět procházím, do všech koutŧ nahlédám, na kaţdého člověka řeči a činy se vyptávám; co zjevného jest, vše spatřuji, co tajného, vše slídím a stíhám, sumou summau beze mne nic se díti nemá, ke všemu dohlédati má jest povinnost. A ty pŧjdeš-li za mnou, uvedu tě do mnohých tajných míst, kamţ by ty sic nikdá netrefil.“

4. Já slyše řeči takové, počnu sám v sobě vesel býti, ţe sem takového vŧdce našel, a prosím ho, aby tedy sobě práce neváţil mne skrze svět provésti. Odpověděl: „Jak jiným v tom rád slouţím, tak i 11

tobě;“ a ujav mne za ruku: „Poďmeţ,“ řekl. I šli sme, a já řekl: „Nu rád se podívám, jaký jest toho světa běh a také-li v něm co jest, čehoţ by se člověk bezpečně drţeti mohl.“ To slyše tovaryš mŧj, zastavil se a řekl: „Příteli, jdeš-li ty tím úmyslem, ne aby věci náše spatře obliboval, neţ aby o nich dle rozumu svého soud vynášel, nevím, jak by s tím královna náše, Její Milost, spokojena byla.“

5. „I kdo je to královna váše?“ dím já. Odpověděl: „Ta, kteráţ

všecken světa běh jeho řídí, od končin aţ do končin, slove Moudrost, ač někteří mudrlanti Marnost ji říkají. Pravímť tedy časně, kdyţ tam choditi a prohlédati budeme, nemudruj nic, sic by sobě tu i jinde ledcos utrţil, a já třebas vedlé tebe.“

12

KAPITOLA III.

MÁMENÍ SE PŘITOVARYŠILO

O to kdyţ on se mnou mluví, hle, teď po straně jakýsi, nevěděl sem, muţ-li či ţena (nebo divně jaks zakuklený byl a okolo něho jako mhla se dělala), k nám se přiloudě dí: „Všudybude, kam s tímto pospícháš?“ „Do světa ho vedu (dí on), prohlédnouti jej ţádostiv jest.“

2. „A proč beze mne? (řekl onen zase). Víš, ţe tvá prováděti, má ukazovati, co kde jest, jest povinnost. Nebo Její G. Milosti M.

královny vŧle není, aby kdo do království jejího vejda, sám sobě, co vidí a slyší, dle líbosti vykládal a něco tu mudroval, neţ aby se jemu, co a k čemu která věc jest, povědělo, a on na tom přestal.“

Odpověděl Všudybud: „Zdaţ kaţdý tak drzím jest, aby s jinými zaroveň na řádech našich přestati neměl? Neţ tento tuším uzdy potřebovati bude. Dobře, podiţ!“ Takţ se k nám připojil a šli sme.

3. Já pak sobě na mysli: „Bodejţ bych já jen tuto zaveden nebyl, titoť se o jakous na mne uzdu smlouvají.“ I dím k novému tomu tovaryši: „Příteli, neměj za zlé, rád bych také tvé jméno věděl!“

Kterýţ řekl: „Já sem tlumočník královny světa Moudrosti, kterýţ

sobě to poručeno mám, abych, jak se čemu v světě rozuměti má, vyučoval. Protoţ já všechněm, co jich v světě uhlédáš, starým i mladým, urozeným i neurozeným, hloupým i učeným, všecko, co k pravé světské moudrosti přináleţí, v mysl vkládám a je k veselosti a dobromyslnosti přivodím; ješto by beze mne i králové, kníţata, páni a všickni nejstkvostnější lidé v divných tesknostech byli a smutně na světě čas trávili.“

4. Na to já: „Šťastně by mi tě Bŧh za prŧvodčího dal, milý příteli, jestliţe to pravé jest. Nebo já se proto do světa pouštím, abych sobě vyhlídl, co by v něm nejbezpečnějšího a nejpotěšenějšího bylo, toho abych se chytil; tebe tedy takového rádce maje, snáze sobě vybrati moci budu.“ „O tom nepochybuj,“ řekl on.“ Neb ač v království 13

našem všecko znamenitě ušlechtile spořádané a veselé uhlédáš, a ţe se všechněm královny naší poslušným dobře vésti mŧţe, porozumíš, však vţdy, pravdať jest, jedno povolání a obchod nad druhý víc pohodlí a zvŧle má; budeš sobě ze všeho, co budeš chtíť, vybrati moci. Jáť všecko, co jak jest, vyloţím.“ I dím: „Jak pak tobě říkají?“ Odpověděl: „Jméno mé jest Mámení.“

14

KAPITOLA IV.

POUTNÍK UZDY A BRYLÍ DOSTAL

To já slyše, zhrozím se; a co sem to k hříchu za tovaryše dostal, sobě myslím. První onen (tak sobě to mysl má rozbírala) o jakés uzdě mluvil, tento se Mámením jmenuje, královnu svou Marností mi (ač neopatrným tuším vybleknutím) jmenoval, co pak to?

2. A kdyţ já tak mlče a sklopě oči jdu a nohami nechtivě jaksi pokračuji, Všezvěd: „Co, vrtochu,“ dí, „tušímť se nazpět chut dělá?“

A neţ já co odpovím, anť mi na krk uzdu jakous vhodí, jejiţ udidla pojednou mi se do úst vst vklouzla, a on: „Nu, jiţ mi povolně pŧjdeš,“ dí, „kams začal.“

3. I pohledím sobě na tu uzdu a aj sšitá byla z řemení Všetečnosti, a udidla její byla z ţeleza Urputnosti v předsevzetích, a porozuměl sem, ţe k prohlédání světa ne jako prvé dobrovolně pŧjdu, ale těkavostí a neukojitedlností mysli své násilně taţen budu.

4. V tom druhý vŧdce z druhého boku: „A já tobě tyto okuláry,“

dí, „daruji, skrze něţ se na svět dívati budeš.“ I vstrčil mi brylle na nos, skrze něţ já hledě, hned všecko před sebou jinak vidím. Měly zajisté tu moc (jakţ sem potom mnohokrát zpruboval), ţe skrze ně hledícímu věc daleká blízká a blízká daleká, malá veliká a veliká malá, mrzutá krásná a krásná mrzutá, černá bílá a bílá černá etc. se zdála. I porozuměl sem, ţeť sobě nezle Mámení říkati dá, kdyţ

takové brylle dělati a lidem vstavovati umí.

5. Byly pak brylle ty, jakţ sem potom vyrozuměl, z skla Domnění vykrouţleny, a rámcové, v nichţ byly ufasované, byli z rohu, jenţ

Zvyk slove.

6. Vstrčil mi je pak, na mé štěstí, křivě jaksi, takţe mi plně na oči nedoléhaly, a já hlavy přizdvihna a zraku podnesa, čistě přirozeně na věc hleděti sem mohl. Čemuţ sem rád byl a sám v sobě myslil: Ač ste mi ústa Vsta sevřeli a oči zastřeli, věřím však svému Bohu, ţe mi rozumu a mysli nesváţete. Pŧjduť a podívám se, co pak ten svět 15

jest, na nějţ paní Marnost chce, aby se hledělo, a však vlastníma očima aby se nehledělo.

16

KAPITOLA V.

POUTNÍK SE Z VYSOKA NA SVĚT DÍVÁ

To kdyţ já přemýšlím, anť my se (nic nevím jak) na jakés náramně vysoké věţi octneme, takţe sem se sobě pod oblaky býti zdál, z níţ já dolŧ pohlédna, vidím na zemi město jakési, na pohledění pěkné a stkvělé a široké velice, však jehoţ sem vţdy terminy a meze ze všech stran znamenati mohl. A bylo okrouhle vystavené, zdmi a valy opatřené, a místo příkopy hlubina jakási tmavá, ani břehŧ, ani dna, jakţ mi se zdálo, nemající. Nebo jen nad městem světlo bylo, za ohradou dále čirá tma.

2. Město pak samo rozdělené sem viděl na nesčislné ulice, ryňky, domy a stavení, větší i menší, a všudy plno lidu jako hmyzu. K

východní straně viděl sem stojící 16 bránu jakous, z níţ ulička šla do jiné brány, vše jiţ k západu hledě. A z té druhé brány teprv se do rozličných ulic města vcházelo; kterýchţ ulic nejpřednějších sem šest počítal, vše od východu k západu vedle sebe běţících; a u prostřed nich byl plac aneb ryňk velmi veliký, okrouhlý, a nejzáze k západu stál na skalnatém příkrém pahrbku vysoký jakýsi stkvělý zámek, na nějţ se nejvíc všickni města obyvatelé ohlédali.

3. I dí mi mŧj vŧdce Všudybud: „Nu, tu máš, poutníče, milý ten svět, na nějţs se podívati ţádostiv byl. Proto sem tě nejprve na tuto vysokost uvedl, aby sobě naň z cela nejprv pohleděl a jeho spořádání vyrozuměl. Tato východní brána jest Brána ţivota, skrze níţ všickni, kdo se na svět dostávají k bydlení, procházejí. Tato pak druhá bliţší brána jest Brána rozchodu, z níţ jedenkaţdý, jak komu los padne, k tomu neb jinému povolání se obrací.“

4. Ulice zajisté, které vidíš, jsou rozdílní stavové, řádové a povolání, v nichţ se lidé usazují. Vidíš hlavních ulic šest: v oné ku poledni bydlí domovní stav, rodičové, dítky a čeládky; v vedlejší řemeslníci a všickni s ţivnostmi se obírající; v třetí této nejbliţší ryňku bydlí stav učených, s pracemi mysli zacházejících. Z druhé 17

pak teď strany jest stav duchovní, k nimţ jiní náboţenství konati vybíhají. Za tím stav vrchností 17 a zprávcŧ světa; nejzáz pak k pŧlnoci stav rytířský, s věcmi válečnými zacházejících. Aj, jak to ušlechtilé! Onino všecky plodí, tito všecky ţiví, tito všecky učí, tito se za všecky modlí, tito všecky soudí a před neřády zachovávají, tito za všecky bojují, a tak všickni sobě slouţí a všecko u svém glejchu stojí.

5. Hrad pak onen k západu jest Arx Fortunae, Hrad Štěstí, na němţ zvláštnější lidé bydlí, bohatství tam, rozkoší a slávy uţívajíce.

Ryňk prostřední pro všecky jest. Nebo se tu ze všech stavŧ lidé scházejí, a co potřebí, spravují; uprostřed něho jako v centrum všeho jest residencí královny světa, Moudrosti.“

6. I líbilo mi se to spořádání pěkné a počal sem Pána Boha chváliti, ţe stavy světa tak ušlechtile rozdělil. Neţ to mi se nelíbilo, ţe sem ty ulice na mnoha místech jako protrţené viděl, takţe leckdes jedna do druhé vbíhala, coţ mi se snadného zmatení a zblouzení znamením zdálo. A k tomu kdyţ sem na tu okrouhlost světa hleděl, patrně sem cítil, ţe se hýbal a v kolo točil aţ sem se závratu bál.

Nebo kdyţ sem po něm sem tam oči obnášel, viděl sem, an se do těch nejdrobnějších věcí všecko hmýzilo; kdyţ sem ucha nastavoval, všecko tlučením, boucháním, šoustáním, šeptem a křikem naplněno bylo.

7. I dí mi tlumočník mŧj, Mámil: „Vídíš, mŧj milý člověče, jak rozkošný jest ten svět, jak všecko v něm ušlechtilé? A to zdaleka jen na něj 18 hledě, co pak díš, potom jej po částkách s rozkošemi jeho prohlédaje? I komuţ by na něm býti milo nebylo?“ Já řekl: „Z

dalekať mi se líbí, nevím, jak potom bude.“ „Všelijak dobře,“ dí, „jen věř, a jiţ poďme.“

8. Všudybud dí: „Počkej, ještě mu odtud ukáţi vkáţj, kamţ

potom nepŧjdem. Ohlédni se teď nazpět k východu; vidíš-li, jak se tu z té tmavé brány cosi čmýrá a sem leze?“ „Vidím,“ řekl sem. A on zase: „To sou lidé vnově se na svět (sami odkud nevědouc) dostávající, aniţ se ještě znají, a aby lidmi byli, vědí, protoţ jest okolo nich tma a nic, jen vřesku a pláče trochu. Ale kdyţ tou ulicí 18

jdou, pomalu se jim šeří a svitá, aţ teď do této pod námi brány přijdou, tu co se děje, poďme, pohledíme.“

19

KAPITOLA VI.

OSUD ROZDĚLUJE POVOLÁNÍ.

I zejdeme po jakéms tmavém šneku dolŧ, a aj, v té bráně veliká síň plná mladého lidu, a po pravé straně sedící zŧřivý stařec a drţící v ruce veliký měděnný hrnec. I viděl sem, an k němu všickni od Brány ţivota přicházející přistupovali a kaţdý do toho hrnce sáhna a cedulku s nějakým písmem vytáhna, hned do některé ulice města, jeden s radostí a výskáním běţel, jiný s zámutkem a stýskáním, kroutě se a ohlédaje šel.

2. I přistoupím blíţ a nahlédnu některým do těch cedulek a vidím, ţe tento vytáhl: Panuj, jiný, Sluţ; tento, Rozkazuj; jiný, Poslouchej; tento, Piš; jiný, Oř; tento, Uč se; jiný, Kopej; tento, Suď, jiný, Bojuj etc. I divím se, co to jest. Všezvěd mi dí: „Tu se povolání a práce rozdělují, k čemu se kdo v světě potřebovati dáti má. Ten pak zprávce nad losy slove Osud, od něhoţ kaţdý do světa vcházející instrukcí tím zpŧsobem vzíti musí.“

3. Vtom mne Mámil z druhé strany drbne, abych také sáhl, návěští dávaje. Já prosil, abych nucen nebyl jednoho něčeho hned (bez prohlédnutí prvé) chytiti, ovšem tak slepému štěstí, sedni mi co sedni, se poručiti. Ale povědíno mi, ţe to bez vědomí a dovolení pana rejenta, Osuda, býti nemŧţe, takţ já k němu přistoupě, pokorně ţádost svou přednáším, já ţe sem tím oumyslem přišel, abych sám všecko prohlédl, a teprv co by mi se líbilo, sobě vybral.

4. On odpověděl: „Synu, vidíš, ţe toho jiní nečiní, ale co se jim podá neb naskytne, toho se drţí. Však poněvadţs toho tak ţádostiv, dobře;“ a napsav cedulku, „Speculare“(to jest, Dívej se neb Zpytuj) dal mi a pustil mne.

20

KAPITOLA VII.

POUTNÍK PROHLÉDÁ RYŇK SVĚTA.

1. I dí mi mŧj vŧdce: „Poněvadţ všecko prohlédati máš, nejdřív jděme na ryňk;“ i vyvede mne. A aj, nesčislné zástupy vidím jako mhla. Nebo tu ze všeho světa jazykŧ a národŧ, všelijakého věku, zrostu, pohlaví, stavu, řádu a povolání lidé byli. Na něţ nejprv hledě, vidím předivné jich sem tam motání jako při rojení včel a mnohem divněji.

2. Nebo jedni chodili, jiní běhali, jiní jezdili, jiní stáli, jiní seděli, jiní leţeli, jiní vstávali, jiní zas léhali, jiní se rozličně vrtěli; někteří byli samotní, jiní po houfích větších nebo menších. Kroj a křtalt přerozličný byl na nich, někteří čiře nazí, s divnými všickní posuňky. Potkali-li se kteří, rozličného tu bylo kejklování, rukama, ústy vsty, koleny a jinak, k sobě se toulení a choulení, sumou summau rozličné trety. I dí mi mŧj tlumočník: „Tu, hle, máš to ušlechtilé pokolení lidské, ten rozkošný, rozumem a nesmrtedlností obdařený tvor, kterýţ jak neskonalého Boha obraz a k němu podobnost v sobě nosí, z rozličnosti těchto jejich neskonalých činŧ

poznati se mŧţe; tu jako v zrcadle spatříš dŧstojnost pokolení svého.“

3. Hledím tedy sobě na ně ostřeji a spatřím nejprv, ţe kaţdý v houfu mezi jinými chodě, larvu na tváři nosí, odejda pak, kde by sám neb mezi sobě rovnými byl, ji smyká; a do houfu jíti maje, zase připíná. I zeptám se, co to znamená? Odpověděl mi: „To jest, synu milý, lidská opatrnost, aby se ne všechněm kaţdý, co jest, zjevoval.

Sám u sebe mŧţe člověk býti, jakýţ jest, před lidmi pak lidsky se ukazovati a věcem svým tvárnost dávati sluší.“ Takţ mi se chut udělá, abych pilněji, jací pak bez toho ulíčeného přikrytí jsou, pohleděl.

4. A maje na to pozor, vidím, ţe všickni nejen v obličeji obljčegi, ale i sic na těle rozličně jsou zpotvořeni. Napořád byli trudovatí, 21

prašiví či malomocní. A mimo to některý měl svinský pysk, jiný psí zuby, jiný volové rohy, jiný osličí uši, jiný baziliškové oči, jiný liščí ocas, jiný vlčí pazoury; některé sem viděl s pávovým vysoko vytaţeným krkem, jiné s dedkovým najeţeným chocholem, některé s koňskými kopyty etc. Nejvíc pak bylo podobných opicím. I zděsím se a řeknu: „Však pak já toto potvory jakési vidím.“ „Co (prý pry), všetýčko, pravíš, potvory?“ dí tlumočník a hrozí mi pěstí. „Hleď jen skrze okuláry dobře, spatříš, ţe lidé jsou.“ Někteří pak z mimo jdoucích zaslechli, ţe sem je potvorami nazval, a zastavíc se reptali a na mne se také potrhovali. Takţ já srozuměv, ţe tu mudrovati darmo, umlkl sem, pomysle sobě: Kdyţ pak lidmi býti chtějí, nechť jsou, já však, co vidím, vidím. Bál sem se pak, aby mi bryllí lépe nepřitlačil a mne nezmámil, protoţ sem uloţil mlčeti a tiše raději na ty tak bystré věci, jakýchţ sem tu začátek spatřil, se dívati. I hledím znovu a vidím, jak někteří uměle s těmi larvami zacházeli, hbitě je zsmykajíce i vstavujíce, takţe v okamţení sobě, kde viděli potřebu, jinou tvárnost dáti uměli. A tu sem jiţ začínal běhu světa toho vyrozumívati, ale mlčel sem.

5. Pozoruji také a slyším je k sobě rozličnými jazyky mluviti, takţe na větším díle nic sobě nerozuměli, ani neodpovídali aneb o jiném, neţ řeč byla, odpovídali, kaţdý jinak. Někudy jich celá hromada stála, všickni třebas mluvili, kaţdý své, a ţádný ţádného neposlouchal, ačkoli i trhali jedni druhými, vyslechnutí chtíce, však ho nebylo, spíše rvanice a pranice. I řekl sem: „Ale pro Bŧh, coţ pak toto v Babyloně jsme? tutoť kaţdý svou píseň hude; mŧţ-liţ větší směsice býti?“

6. Málo pak tu byl kdo zahálivý, všickni se prací nějakou zanášeli, ale kteréţ práce (a tohoť bych se byl nikdý nenadál) nic nebyly neţ aneb hřičky dětinské aneb leda pachtování. Někteří zajisté sbírali smeti a rozdělovali mezi sebe; někteří se s kládím a kamením sem a tam váleli, aneb je po škřipcích zhŧru leckams táhali a zpouštěli zase; někteří kopali zemi a převáţeli neb přenášeli z místa na místo; ostatek lidu se zvonci, zrcadly, měchýři, hrkavkami a jinými titěrkami zacházeli; někteří i s svým stínem hráli, jej měříce, 22

honíce, lapajíce. A to vše tak úsilně vsylně, aţ mnozí stonali a potili se, někteří se i přetrhovali. A byli všudy téměř teměř úředníci Vřednjcy jacísi, kteříţ takové věci poroučeli a rozměřovali s velikou srdnatostí, jiní jich zase s nemenší srdnatostí poslouchali. I řekl sem s podivením: „Ale ach, k tomu-liţ jest člověk, aby ostrost nebeského vtipu svého na tak marné špatné věci vynakládal?“ „Co marné?“

řekl tlumočník. „Zdaţ se tu jako v zrcadle nespatřuje, jak, hle, všecko vtipem svým lidé přemáhají? Jeden dělá to, jiný jiné.“ „Ale všickni,“ řku já, „věci neuţitečné a na tak slavnou vyvýšenost svou nepřipadající.“ „Nemudruj příliš,“ řekl zase; „vţdyť ještě v nebi nejsou, neţ na zemi s zemskými věcmi zacházeti musejí. Vidíš mezi tím, jak pořádně všecko jde.“

7. Já pak hledě opět, vidím, ţe nic nespořádanějšího vymyšleno býti nemohlo. Nebo kdyţ se někdo s něčím motal a namáhal, jiný přijda pletl se mu v to. Toţť svády, rvačky a pračky; pak se mířili, a po chvíli opět táhali. Někdy se jich jedné věci chytilo několik, z toho nechali ji všickni a běţel kaţdý v svou stranu. Kteří sic pod mocí těch úředníkŧ Vřednjkŧ a dohlédačŧ byli, ti jakţ takţ k tomu, co se jim poroučelo, stáli, protoţe museli, však i tu spletkŧ mnoho sem viděl. Někteří se z řádu vyráţeli a prchali pryč, jiní šafářŧm odbreptávali, tak činiti, jak oni poroučeli, nechtíce, jiní se jim kyjŧ

chytali a je vydírali a sic všecko hakmak bylo. Však sem jiţ, poněvadţ to řádem slouti chtělo, nic říkati nesměl.

8. Uhlédal sem sém také jiný neřád, slepotu a bláznovství. Celý ten ryňk (jako potom i ulice) pln byl jam, dolŧ a výmolŧ jakýchsi, téţ kamení a kládí, příčkem a na kříţ lecjaks leţícího, a jiných zavazadel, ţádný však ničeho neodloţil, nezapravil, nespořádal, ţádný také ničemu nevyhýbal a neobcházel; neţ tak mání chodili, a jednák ten, jednák onen ustrčil se, padl neb se zabil neb stloukl, aţ

mi srdce trnulo na to hledě. Z nich však ţádný ţádného nepamatoval, neţ kdyţ kdo padl, smáli se mu. Já tedy vida stonek neb kládu neb jámu, na níţ někdo slepě lezl, počal sem některých pamatovati, ale nedbal ţádný. Někteří mi se smáli, jiní láli, jiní bíti chtěli. Některý padl, aţ nevstal, jiný vstana šel zase a zase kotrlce 23

metal, třebas jedno za druhým; mozolŧ a modřin kaţdý měl dosti, a ţádný nic nedbal, takţe sem se tuposti té vynadiviti nemohl, ţe vlastních pádŧ a stlučenin stlučenjn tak málo váţili, ješto jiný dotklli se ho (jinde sem to spatřil), hned zhŧru, a do zbraně a k boji.

9. Spatřil sem také k novinám a proměnám velikou při nich chut, v šatstvu, stavení, řeči, chodu a jiných věcech. Některé sem viděl, ţe nic nedělali, neţ převlékali se, jiný a jiný kroj na sebe berouce; jiní vymýšleli nový zpŧsob stavení a po chvíli bořili to zase; v pracech toho i jiného se chytali, a všeho nechávali, vše s jakousi neustalostí.

Nebo jestliţe kdo od svého břemene, s kterýmţ se natáhal, umřel neb je opustil, hned se jiných několik našlo, kteříţ se o ně táhali, 25

vadili, rvali aţ ku podivu. Mezi tím ţádný ze všech nebyl, kterýţ by něco promluvil, učinil, postavil, aby mu toho jiní nevysmáli, nezopálali, nezbořili. Někdo něco s znamenitou prací a nákladem vzdělal, znamenitě sobě se v tom zalibuje, anť mu to přijda jiný skácel, zbořil, zkazil. Takţe sem neviděl, aby kde kdo co v tom světě udělal, čehoţ by zase někdo nezkazil. Někteří ani na jiné nečekali, bořili hned po sobě sami, aţ sem se té bláznivé vrtkavosti a daremnímu kvaltování divil.

10. Viděl sem téţ, jak mnozí na vysokých trepkách chodili, někteří sobě i chŧdy aneb štencle (aby nade všecky vyzdviţeni jsouce, na všecky z vysoka hleděti mohli) zdělali a tak se procházeli.

Ale čím kdo vyšší měl, tím snáze se zvrátil, aneb jemu od jiných (z závisti, za to mám) nohy podraţeny, s čímţ se nejedni potkávali a z sebe obecný smích udělali. Takových příkladŧ mnoho sem viděl.

11. Item uhlédal sem nejedny, ani se s zrcadly nosí a v nich, i s jiným mluvíc, i vadíc se i rvouc se i kládí válejíc i na těch štenclích chodíc, předce se vzhlédají, a to popředu, pozadu i po stranách na se nahlédajíce a nad svou krásou, zrostem, chodem, činy svými swymi ckajíce i jiným, aby se na ně podívali, zrcadel svých podávajíce.

12. Naposledy spatřil sem Smrt mezi nimi všudy se procházející, ana kosou ostrou, lukem a střelami zaopatřena byvši, všechněch hlasem, aby se smrtelnými býti pamatovali, napomínala. Ale jejího volání ţádný neposlouchal, kaţdý svého bláznovství a neřádu 24

předce hleděl. Takţ ona střely dobývajíc, po nich na všecky strany házela, kterýmiţ jak koho v houfu, mladého, starého, chudého, bohatého, učeného, neučeného, bez rozdílu trefila, tak se káceli. Kdo trefen byl, křičel, řičel, řval; jiní okolo chodící kdyţ ránu uhlédali, prchali trochu, a hned zase nedbali nic. Někteří přijdouc podívali se na raněného chroptícího, a kdyţ nohy stáhna dýchati přestal, svolajíc se zpívali sobě okolo něho, jedli, pili, výskali, někteří při tom trošku se přišklebujíce. Potom se ho chytili, vlékli a vyhodili jej přes ohradu do tmavé té jámy, kteráţ okolo světa jest. A vrátivše se odtud, hýřili opět, Smrti ţádný nevyhýbal, pilně toliko, aby na ni nehleděl (ačkoli se o ně otírala), šetře.

13. Viděl sem pak, ţe ne všickni, které postřelila, hned se káceli, některé poranila toliko, pochromila, oslepila, ohlušila neb omráčila.

Někteří se po její ráně oduli jako puchýř, jiní uschli jako tříska, jiní se třásli jako osika etc., takţe větší díl lidí poraněných s hnijicími a kyšícími oudy neţ zdravých chodilo.

14. A spatřil sem nemálo běhajících a prodávajících na ty rány flastry, masti, traňky. I kupovali to od nich všickni, výskajíce a Smrti trucujíce. Ale ona nedbala nic, házela a kácela předce i samy ty prodavače. Coţ mně lítostivé bylo divadlo hleděti, jak k nesmrtedlnosti připravený tvor tak ţalostně, tak nenadále, tak rozličnými smrtmi hyne. Zvláště kdyţ sem vyšetřil, ţe téměř teměř napořád, kdyţ se kdo nejvíc ţiv býti strojí, přátely sobě shledává, ţivnost pořádá, domy staví, peníze shání a jinak se sobí a tuţí, vtom šíp Smrti přiletě, učiní všemu konec, a kdo sobě na světě byt stlal, vlečen bývá z něho, a stroje jeho v nic; na něţ kdyţ nastupuje jiný, přihází se mu totéţ, třetímu, desátému, stému jednostejně. Vida pak já tu, ţe té nejistoty ţivota ţádný souditi a k srdci připustiti nechce, neţ jako by nesmrtedlností jisti byli tak sobě všickni, v hrdle smrti stojíce, počínají (nad čímţ div lítostí srdce ve mně nepuklo), chtěl sem povýšiti hlasu, napomínati a prositi, oči aby odevřeli, na Smrt šípy nakládající aby hleděli a jim nějak vyhýbali, však rozuměl sem, poněvadţ sama Smrt svým neustalým voláním a svým ustavičným na oči jim v dosti hrozné postavě lezením nic zpraviti nemŧţ, ţe 25

ovšem mé špatné mluvení daremní bude. Řekl sem však tiše: „Ach, ţel buď na věky Bohu, ţe my bídní smrtedlní lidé k neštěstí svému tak slepí jsme!“ Odpověděl mi tlumočník: „Mŧj milý, byla-liţ by to moudrost myšlením na smrt trápiti se? Zvlášť poněvadţ kaţdý ví, ţe ji neznikne, lépe jest nehleděti na ní, neţ hleděti svého a dávati sobě dobrou mysl. Kdyţ přijde, přijde, v některé hodině odbude se toho, a někdy třeba v okamţení. Proto-liţ by, ţe někdo umře, jiní veseli býti přestali? Však se jich na místo jednoho kolik zase narodí.“

Na to sem řekl: „Záleţí-liť v tom moudrost, tedyť já tomu zle rozumím,“ a mlčel sem.

15. Nechť tohoto nezatajuji, ţe kdyţ sem tak nesčislné létajících Smrti střel mnoţství spatřil, na mysl mi přišlo: „Kde pak ta Smrt těch šípŧ tak mnoho bere, ţe se z nich nikdý nevystřílí?“ I hledím a spatřím čistě patrně, ţe ona ţádných svých šípŧ neměla, neţ luk toliko, šípy pak od lidí brala, kaţdý od toho, kterého ním trefiti měla. A viděl sem, ţe lidé šípy takové sami strojili a připravovali, někteří je všetečně a opováţlivě i sami ji vstříc nosíce, takţe ona sotva co jich zhotovených viděla, bráti a do srdce jim vstřelovati postačovala. I zkřikl sem: „Jiţ vidím, ţe pravé jest: Et mortis faber est quilibet ipse suae; vidím jiţ, ţe ţádný neumírá, kdo by nestředmostí, nezdrţelivostí, všetečností aneb naposledy nešetrností hliz, pryskýřŧ, ran vnitřních i zevnitřních (nebo to sou šípové Smrti) sám na sebe nepřipravoval.“ Kdyţ pak já tak pilně na tu Smrt a její po lidech se shánění hledím, trhne mnou Mámil a dí: „Co pak, nemoudrý, mrtvých raději hledíš neţ ţivých? Kdo umře, ten tam, ty se ţiv býti stroj.“

26

KAPITOLA VIII.

POUTNÍK PROHLÉDÁ STAV A ŘÁD MANŢELŦ.

I vedou mne a přivedou k ulici, v níţ pravili, ţe manţelé bydlí, a toho rozkošného ţivota zpŧsob ţe mi pěkně ukáţe. A aj, tu stála brána, o níţ mi řekl, ţe slove Snoubení, před níţ byl široký plac a na něm zástupové lidu obojího pohlaví, kteříţ procházejíce se jeden druhému v oči nahlédali; a nejen to, ale ohledával jeden druhému uší, nosu, zubŧ, krkŧ, jazykŧ, rukou, noh a jiných oudŧ, měřil také jeden druhého, jak dlouhý, široký, tlustý neb tenký jest. Tu jeden k druhému jednák přistupoval, jednák odstupoval, jednák popředu, jednák pozadu, jednák po pravém, jednák po levém boku naň sobě pohlédaje a všeho, coţ při něm viděl, ohleduje, zvláště pak (toho sem nejvíc viděl) měšcŧ, vačkŧ a tobol jeden druhému ohledoval, jak dlouhý, jak široký, jak odutý, jak tuhý neb slabý jest, měře a váţe. Někdy sobě jich několik na jednu ukazovalo, z toho zase ţádný; pakli jeden druhého odháněl, vadili se, tloukli, rvali, i vraţdy sem tu spatřil. Některý jiného odstrče, hned zase od jiného odstrčen byl, některý jiné odeţena, sám také pryč běţel. Někdo zase, nic se s examinovánim nemeškaje, pochytil, co nejblíţ mohl, pak se za ruce kams do té brány vedli. Takových já tu tretŧ plno vida, ptal sem se, co ti lidé dělají? Odpověděl mi tlumočník: „To jsou, kteříţ by do ulice Manţelské rádi, ale poněvadţ tam skrze bránu ţádný samotně nebývá puštěn, neţ po páru, musí sobě kaţdý tovaryše vybrati. Pak to vybírání tu se děje, a kaţdý, co by příhodného proň bylo, sobě hledá. Kdo najde, jde, jakţ vidíš, s pobočníkem svým k bráně.“ „A coţ to vybírání nějak snáze nemŧţe býti?“ řekl sem, „jaks to hrubě pracno.“ Odpověděl: „Ne práceť to, rozkoš. Či nevidíš, jak sobě při tom vesele počínají, smějí se, zpívají, výskají? Ţádný ţivota zpŧsob není veselejší, věř mi, jako tento.“ Takţ pohledím a vidím sic některé smáti se, výskati, ale vidím také jiné sklopě hlavu s kornelem choditi, vrtěti se, sem i tam potrhovati, zase coufati, trápiti 27

se, nespáti, nejísti, třeštiti se také. I dím: „Co pak tito?“ Odpověděl:

„I to jest rozkoš.“ „Nechť jest tedy,“ řekl sem, „poďme, co se tamto dále dělá.“

2. Takţ skrze ty houfy se protlačíc, přijdeme k samé bráně, a aj, neţ se do ní vešlo, vidím zavěšené váhy jakési ze dvou košŧ udělané a okolo nich lidi stojící. I vsadili kaţdý ten pár na váhu na proti sobě do košŧ a dívali se, rovná-li váha, kdeţ několikero bylo jich se sstupování a rozstupování, váh potřásání a ustanovování. Takţ 31

dlouho se s nimi naváţíc, teprv do brány dál pouštěli. Ale ne kaţdému se jednostejně svezlo. Nebo někteří propadnouc skrze koš, střápali smích a museli se s hanbou zbírati a odtud kliditi, jimţ ještě k tomu kuklu jakous či pytel na uši cpali a kratochvíl z nich měli. Na to já se dívaje, ptal sem se: „Co se pak to dělá?“ Odpověděl mi:

„Zasnoubení, kdyţ na jisto býti má. Ukáţe-li váha, ţe by rovné za podobné stálo, pouštějí je k tomu stavu, jakţ vidíš, pakli jinak, rozchází se.“ „I co se tu za rovnost šetří?“ řekl sem. „Však já vidím, ţe některé věkem, stavem a jinak sobě všelijak podobné váha ukazuje, a oni předce jednoho skrze koš pouštějí; jiné zase převelmi nerovné, kmetě s mladicí, jinocha s babou, sázejí, jeden stojí zhŧru, druhý dolŧ, a předce praví, ţe mŧţ býti. Jak pak to?“ Odpověděl:

„Ne všecko ty vidíš. Pravdať jest, některý by kmeť neb babka za funt koudele neuváţil, ale kdyţ při sobě buď mastný pytlík má neb klobouček, před kterýmţ se jiní kloboučkové smykají, aneb podobného něco (nebo takové věci všecky také na váhu jdou), tím jest, ţe se to ne podle tvého soudu vyráţí.“

3. Vejdouc my za těmi, kteréţ do brány pouštěli, uzřím mezi branami kováře jakési, ani kaţdý ten pár lidí do hrozných pout spínají a spjaté teprv dál pouštějí. Při kterémţ jich zakovávání mnoho lidu bylo, naschvál (jakţ pravili) k tomu sezvaných, aby svědkové byli; kteříţ jim hráli, zpívali a dobré mysli býti veleli. Já pak hledě pilně, spatřil sem, ţe ta pouta ne jako na jiných vězněch zámkem zamykali, ale hned je skovali, svařili, zaletovali, tak aby, dokud jejich na světě ţivota, ani se rozpíti, ani roztrhnouti nemohli.

Čehoţ sem se ulekl a: „Ó ukrutnějšíhoţ vězení!“ řekl, „do něhoţ kdo 28

se jednou dostane, na věky k vysvobození naděje nemá.“ Odpověděl tlumočník: „Ovšem, ţeť jest toto svazek ze všech lidských svazkŧ

nejtuţší, ale není se ho proč báti. Nebo sladkost toho stavu ráda to jho podniká. Spatříš to sám, jak to milý ţivot jest.“ „Poďmeţ tedy mezi ně, ať spatřím,“ řekl sem.

4. Vejdeme tedy do ulice, a aj, mnoţství těch lidí, vše po páru, neţ

mnoho, jakţ mi se zdálo, velmi nerovné spřeţe, hrubých s malými, pěkných s mrzkými, mladých s starými etc. A hledě já pilně, co pak dělají a v čem by taková ta toho stavu sladkost záleţela, vidím, ani na sebe hledí, s sebou mluví, někdy jeden druhého pohladí, někdy i políbí. „To, hle, vidíš,“ dí mi tlumočník, „kdyţ se zdaří manţelství, jak čistá věc jest!“ „Tedy kdyţ se nejlép zdaří,“ dím já, „to suma summa všeho?“ „Ovšem,“ řekl on. A já zase: „Dostiť to málo rozkoše, kteráţ stojí-li za ta pouta, já nevím.“

5. Hledím sobě mezi tím na ně dále a vidím, jak mnoho ubozí práce a kvaltování měli. Měli zajisté na větším díle páteře plodu okolo sebe uzdami k sobě zpřipínaných, kteříţ jim křičeli, vřeštěli, smradili, nešvařili, stonali a mřeli; ať mlčím, s jakými bolestmi, pláčem a nebezpečenstvím vlastního ţivota na svět jich dostávali.

Odrostlo-li které, byla s nim dvoje práce: jedna, uzdou je při sobě zdrţovati; druhá, ostrohou po sobě hnáti, an často ani uzdy, ani ostrohy netrpíc, divného pachtování natropili aţ do unavení a do pláče rodičŧm. Pakli je po vŧli pouštěli, aneb se jim zodtrhovali i hanba i smrt rodičŧm odtud pocházela. Coţ já tu i tam znamenaje, napomínati sem některých počal, jak rodičŧ, tak dítek, onyno od oslovského dítek milování a jim folkováni vystříhaje, těchto k ctnostem nějakým napomínaje. Ale sem málo prospěl, kromě ţe na mne škaredě vzhlédáno, uštípkami házíno, a někteří i zabiti mne hrozili. I blaţil sem neplodné, některé tu vida, ale oni tesknili, a ţe bez potěšení jsou, sobě stýskali. Takţ sem vyrozuměl, ţe i míti i nemíti plodu v manţelství bída jest. K tomu kaţdý ten pár lidí téměř teměř pro poslouţení sobě a svým cizí při sobě a okolo sebe měl, jichţ často víc neţ sebe a svých šetřiti a mezi tím dosti s nimi nepohodlí pocítiti musel. Nadto bylo tu jako i v onom rynku mnoho 29

zavazadel a ustrkadel, dříví, kamení, jam. Zavadil-li jeden, potkl se, padl, ranil, druhý, od něho nemoha, s nim rovně osrkovati, plakati a bolesti nésti pomáhati musel; takţe sem to poznal, ţe kaţdý v stavu tomto místo jedné péče, starosti, nebezpečenství, tolikernásobní péči, starost, nebezpečenství má, s kolika spatý chodí. I znelíbil mi se stav ten.

6. Ovšem pak kdyţ sem na některé v tom houfu pohleděl, tragedií Tragedyj sem spatřil. Byli zajisté nejedni spatí nejednostejné vŧle, jeden chtěl tak a druhý onak; jeden sem, druhý tam: pak se nesnadnili, vadili, hryzli. Tento ţaloval mimo jdoucím to, onen ono; toţ kdyţ nebyl, kdo by rozhodl, vpéřili se do sebe sami, pěsťovali se a knytlovali škaredě; smířil-li je kdo, po chvíli byli v sobě zas.

Někteří se dosti dlouho slovy táhali, hat-li či tihe; a kdyţ se kaţdému, kam upřel, chtělo, toţť se jeden mocí na svou stranu vrhl, druhý také na svou. Pak byla táhanice a divadlo, kdo koho přetáhne.

Někudy vítězil muţ a ţena, ač se země, trávy, a čeho mohla, chytala, však za nim taţena byla předce; někudy pak muţ za ţenou, čemuţ

se jiní smáli, ale mně se to politování věc hodnější neţli smíchu zdála. Zvlášť kdyţ sem viděl, jak někteří v tom trápení slzeli, vzdychali, k nebi ruce zpínali, ţe by se zlatem a stříbrem z té vazby vykoupili se ohlašujíce. I řekl sem k tlumočníku svému: „A coţ pak jim pomoţeno býti nemŧţe? Nemohou-liţ rozvázáni a od sebe propuštěni býti, kteříţ tak srovnávati se nemohou?“ „Nemŧţ to býti,“ řekl on; „dokud ţivi, tak býti musejí.“ „Ach, ukrutnějšíţ této vazby a poroby,“ řekl sem, „však to nad smrt horší!“ A on zase: „A proč se takoví lépe nerozmyslili prvé? Nezhod na ně.“

7. Vtom pohledím, a aj, Smrt šípy svými některé zproráţí a zporáţí, a pouta hned se kaţdému rozsmekla. I přál sem jim toho, mysle, ţe sobě toho i oni přejí a z toho vysvobození srdečně se radovati budou. Ale aj, on kaţdý téměř teměř v pláč a kvílení, jakéhoţ sem jinde v světě sotvá slyšel, se vydávali, rukama lomíc a příhody své touţíc. O těchť, kteréţ sem prvé pokojné spolu spatřil, rozuměl sem, ţe jich opravdu jednoho po druhém teskno; o druhých pak myslil sem, tak se to oni pro lidi stavějí, neţ budouť se uměti 30

káti, slíbil bych, a jiným, jak se pout vystříhati, raditi. A oni pak, neţ

já zvím, protrouc sobě oči, před bránu zas běţeli a v poutech znovu se vraceli. I řekl sem s hněvem: „Ó potvorníci, nejste politování hodní!“ a k svému vŧdci: „Poďme odsud, já v tomto stavu více marnosti neţ čeho vidím.“

8. Mezi tím (ať příhod svých nezatajuji), kdyţ se k Bráně rozchodu vracíme, a já předce po světě spekulovati úmysl vmysl mám, toţť vŧdcové moji, jak Všudybud, tak Mámil, tuze mne namlouvati začnou, abych toho stavu sám také zkusil, ţe lépe, co jest, porozumím. Já, ţe sem mladý, ţe mne příkladové straší, ţe sem všeho ještě neprohlédl etc. Ale nic, přeloudili oni mne, ţe sem se jako z ţertu na váhu a odtud do pout dostal a tudíţ sám čtvrtý spatý chodil; jiných pak (pravili, ţe k sluţbě a pro počestnost) páteř mi přidali, ţe sem je sotva za sebou vláčeti mohl, dychtě a 36 chroptě.

Vtom nenadále jakýs udeří vicher s blýskáním, hřímáním a krupobitím strašlivým i rozprchá mi se všecko to pryč kromě spřipínaných s připjnaných mých, s nimiţ já také v kout běţe, toť šípové Smrti zporáţejí mi všech mých tré, ţe sem ţalostně osaměje a hrŧzou zmámený jsa, co dělati nevěděl. Vŧdcové moji, abych sobě toho na ten čas váţil, ţe mi snáze utíkati bude. A já: „Proč ste mi pak prvé radili?“ Oni, ţe času k vazení se není, abych uhýbal. Takţ sem pospíšil.

9. Ale znikna toho, nic předce nevím, co vlastně o tom stavu povědíti: více-li potěšení v něm, kdyţ se zdaří (jakoţ se domnívám, ţe mně tak bylo sedlo), čili ţalosti více z přerozličných příčin. To pamatuji toliko, ţe i bez něho i v něm teskno bývá, a i kdyţ se nejlép zdaří, sladké s hořkým se mísí.

31

KAPITOLA IX.

POUTNÍK PROHLÉDÁ STAV ŘEMESLNÍKŦ

Takţ jdouce dostaneme se do ulice, kde se ţivnosti provodí, kteráţ zase na mnoho menších uliček a pláckŧ rozdělená byla, a všudy rozličných síní, dílní, výhní, verštatŧ, krámŧ, boud, s přerozličným potvorným nádobím plno, okolo nichţ se divně lidé zatáčeli, vše s třískáním, boucháním, vrzáním, škřípáním, hvízdáním, pískáním, foukáním, houkáním, chřestáním a šoustáním rozmanitým. Viděl sem tu, jak se někteří v zemi hrabali a kutali, buď po vrchu ji párajíce, aneb se skrze vnitřnosti její jako krtice prorývajíce. Jiní se máchali v vodě, na řekách i na moři, jiní pálali párali v ohni, jiní zevlovali do povětří, jiní zápasili s zvěří, jiní s dřívím a kamením, jiní ledcos sem a tam přenášeli a převáţeli. I dí mi tlumočník: „Hle, jak to bystré a veselé práce! medle, coť se tu nejlép líbí?“ Já řekl: „Mŧţ býti, ţe tu veselosti jest něco, já však mnoho při tom natáhání vidím, mnoho stonání slyším.“ „Ne všeckoť jest těţké,“ řekl, „nahlédněme blíţ do těch některých věcí.“ I vodili mne skrze ně pořád a prohlédal sem všecko a chytal se také po místech toho i jiného pro zkušenou, ale všeho vypisovati na tomto místě ani nemohu, ani nechci. Neţ co sem tu veřejně vyšetřil, toho nezatajím.

1. Předně, spatřil sem, ţe všickni ti lidští obchodové jen práce jsou a kvaltování a kaţdý nějaké své nepohodlí a nebezpečenství má. Viděl sem tu zajisté, ţe kteří zacházeli s ohněm, byli jako mouřenínové osmahlí a očadlí, jimţ břinkot kladiv vţdycky v uších vzněl a pŧl sluchu zaměstknával, záře ohně vţdycky se jim v očích blyštěla a kŧţe s připálením tytýmţ se poklávala. Kteří obchod vedli v zemi, s temnostmi a hrŧzami bylo tovaryšství jejich a ne jednou se přihodilo, ţe se zasuli. Kteří u vodách pracovali, mokli co doch, drkotali zimou co osika, vnitřnosti jim surověly a nemalý jich díl hlubinám za podíl se dostával. Kteří se s dřívím, kamením a jinými 32

hmotnostmi zaneprazdňovali, plní byli mozolŧ, stonání a ustání.

Viděl jsem zajisté, jak někteří oslovské práce měli, s nimiţ se aţ do potu a do ustání a do úpadu vpadu a do úrazu vrazu a do přetrţení natáhali a namáhali, ješto tím svým bídným pachtováním chleba sotvá obhájiti mohli. Vidělť sem jiné, takť jest, ţe se lehčeji a zišťněji ţivili, ale zase, čím méně kvaltování, tím víc nepravosti a fortelŧ tu bylo.

2. Druhé, viděl sem, ţe všecka práce člověka jest pro ústa vsta jeho. Nebo co kdo uhnal, vše to sobě a svým do úst vst vecpal, řídké vymíníc, kteříţ ústŧm vstŧm utrhajíce do pytlíkŧ kladli. Ale ti, viděl sem opět, ţe aneb děraví byli, co se nasypalo, pršelo zas, a jiní zbírali, aneb někdo přijda, utrhl mu jej, aneb sám někde zavadě, jej sobě odčesl, neb protrhl neb vţdy jinou nějakou příhodou zmrhal.

Takţe sem to patrně viděl, ţe se těmi lidskými zaměstknáními jen voda přelívá, dobývají se peníze a odbývají zas s tím toliko rozdílem, ţe snáze odcházejí, neţ přicházejí, buď ţe se skrz ústa vsta aneb skrz truhly přehánějí. Protoţ sem také více všudy nuzných neţ

moţných spatřil.

3. Třetí, spatřil sem, ţe kaţdá ta práce celého člověka vyhledává.

Ohlédal-li se kdo a drobet váhavě sobě počínal, hned zustával vzadu, hned mu všecko z rukou lezlo, a neţ zvěděl, na korábu se octl.

4. Čtvrté, všudy sem mnoho nesnadnosti znamenal. Neţ se kdo do obchodu vpravil, dobrý díl ţivota mu minul, a vpravě se, nedal-li velmi bedlivého na sebe pozoru, hned mu zase všecko zpět šlo, nýbrţ i při nejbedlivějších sem shlédl, ţe se tak často se škodou jako s ziskem potkávali.

5. Páté, viděl sem všudy (zvlášť mezi obchodem podobným) plno závisti a nepřízně. Navalovalo-li se komu víc práce, aneb ţe se od něho víc nosilo, sousedé hned škaredě hleděli, zuby škřipěli a mohli-li jak, jemu to zkazili. Odkudţ rŧznice, nevole, hřešení pocházelo a někteří z netrpělivosti nádobí od sebe házejíc, v zahálku a dobrovolné korábnictví jiným navzdoru se dávali.

33

6. Šesté, shlédl sem mnoho všudy falše a šalby. Co kdo dělal, zvlášť jinému, vše na odbyt, ledabylo dělal. Práci svou mezi tím, jak nejvýš mohl, velebě a nadsazuje.

7. Sedmé, nalezl sem tu mnoho zbytečných marností, nýbrţ větší díl těch zaměstknání ţe nejsou neţ sama pouhá marnost a neuţitečné bláznovství, poznal sem jistotně. Poněvadţ zajisté lidské tělo skrovničkým a prostičkým jídlem a pitím se přechovati, skrovničkým a prostičkým rouchem přiodíti, skrovničkým a prostičkým staveníčkem přichrániti dá, patrné jest, ţe maličké a skrovničké o ně péče a práce potřebí, tak jakţ za starodávna bývalo.

Toho pak tuto, shledal sem, ţe svět souditi neb neumí, neb nechce, poněvadţ k vycpávání a nalívání břicha tak mnoho a tak neobyčejných věcí uţívati zvykli, ţe k shledávání jich veliký lidu díl po zemi i po moři kvaltovati se a sílu i ţivot v šanc sázeti musí; na kterýchţ přestrojování opět obzvláštní mistři býti musejí. Podobně se s shledáváním k šatstvu a stavení rozličných materií Materyi a s dáváním jim rozmanitých potvorných křtaltŧ nemalý lidu díl zanepraţdňuje, coţ vše zbytečné a marné, často i hříšné jest. Tak podobně řemeslníky sem spatřil, jejichţ všecko umění a práce jest, dětinské titěrky aneb také jiné hřičky k strojení kratochvílí a maření času dělati. Jiné nadto, jejichţ práce byla, nástroje ukrutnosti, meče, tulichy, čekany, ručnice etc., vše na lidi, strojiti a mnoţiti. Jakýchţ

všech ţivností s jakým lidé svědomím a s jak potěšenou myslí hleděti mohou, já nevím. Neţ to vím, kdyby se z těch jejich prací, co nepotřebného, zbytečného a hříšného v nich jest, vyníti a odmísiti mělo, ţe by větší díl lidských obchodŧ klesnouti musel. Protoţ pro tuto i výš připomenuté příčiny nic sobě tu oblíbiti nechtěla mysl má.

8. Zvláště pak naposledy kdyţ sem viděl, ţe se tu jen tělem a tělu pracuje, ješto by člověk, přednější věc v sobě maje, duši, tu nejpředněji v práce zavoditi, té ziskŧ nejpředněji hledati měl.

9. Jednu věc zejména připomenouti se vidí, jak mi se mezi formany po zemi a mezi plavci na moři vedlo. Kdyţ sem tak, dílny řemeslníkŧ přehlédaje, tesknil, řekl Mámilovi Všudybud: „Vidím já, ţe je toto cosi cosý neposedavého, rtuť vţdycky se mektati chtíci, 34

protoţ mu ţádné jedno místo nevoní, k němuţ by se přivázati dáti chtěl. Ukaţme mu prostrannější, kupecký, kdeţ vţdycky sem tam přes svět se přenášeti a jako ptáku létati volno.“ „Nejsem proti tomu,“ řekl sem, „i toho zkusiti.“ Šli sme tedy.

10. A hned uzřím houf lidi sem tam se vrtících a všelijaké věci, aţ

i třísky, prst, hnŧj shledávajících, zbírajících, zdvíhajících a do břemen fasujících. Ptám se, co to? Oni, ţe „přes svět strojí“. Já: „A proč ne bez těch tíhot? lehčeji by jeli.“ Oni: „Bloud si ty. Jakţ by jeli?

to jejich křídla.“ „Křídla?“ řku já. „Křídla arci. Nebo to jim dává i úmysl vmysl i dobrou při tom mysl i pas a glejt všudy. Či mníš, ţe se darmo po světě toulati volno? Z toho oni musejí vyţivení, přízeň i všecko bráti.“ Hledím tedy, a aj, oni, co kdo nejvíc břemen těch shledati mohl naváţíc, na šráky jakés s poddělanými koly váleli a šroubovali, pak spřipínajíc s připjnagjc k nim hovada, tak se se vším tím přes vrchy, hory, doly, zmoly šrotovali a pachtovali, ţe to znamenitě veselý ţivot sobě libujíce. Jakoţ se i mně zprvopočátku zdálo. Ale jakţ sem je tu i tam v blatě váznouti, káleti se a máchati, natáhati a namáhati, téţ od dešťŧ, snihŧ, slot, metelic, zim, hork rozličná nepohodlí snášeti viděl, jako i na pasích všudy na ně číhati, všecko jim přetřásati, vačky vyprazdňovati (an nic k zniknutí toho hněv, trhání a sápání sapánj nepomáhal), tolikéţ loupeţnou po silnicích sběř outoky na ně činiti a duši jejich vţdycky na šancích státi sem spatřil, zodnechtělo mi se toho.

11. Pravili tedy, ţe jiný jest pohodlnější po světě létání zpŧsob, plavbami; tu ţe se člověk neztřase, nezkálí, neuvázne, ale od jednoho kraje světa k druhému sebou stříleti mŧţ, všudy nového, nevídaného a neslýchaného něco nalézaje. I vedli mne k krajŧm země, kdeţ sme před sebou nic neviděli neţ nebe a vodu.

12. Tu mi do jakés chaloupky vstoupiti kázali z prken zhlobené.

A ta nestála na zemi, aniţ byla podezděná neb podvalami jakými, sloupy a podporami utvrzená, ale stála na vodě a viklala se sem tam, takţe i vstoupiti do ní s rozmyslem bylo. Však kdyţ jiní tam šli, šel sem, abych se nesmělým nezdál, i já, nebo pravili, ţe to náš vŧz.

Mysle pak já, ţe jiţ pojedem aneb, jakţ pravili, poletíme, anť my tu 35

den, druhý, třetí, desátý stojíme. „I co pak to?“ dím já, „však ste pravili, ţe sebou stříleti budeme od jednoho kraje světa k druhému, a my nemŧţeme z místa nikam.“ Oni, ţe aţ nám tahouni přijdou, a vypravují mi, ţe oni tahouny mají, kterýmţ ani hospody, ani maštale, ani obroku, ani ostrohy a biče netřeba, neţ jen zapřáhnouti 43 a jeti, jen abych počkal, ţe uhlédám. A ukazují mi mezi tím opratě, provazy, šle, váhy, brdce, oje, nápravy, rozvory, klanice a sochory rozličné, vše jinak neţ při formanském fasuňku. Byl zajisté toto vŧz leţatý, hřbetem znak, ojem (ze dvou nejdelších jedlí udělaným) zhŧru do povětří strmící, od jehoţ špice provazové se rozbíhali k bitŧm vŧkol s mřeţováním a ţebřováním rozličným.

Náprava toho vozu byla vzadu, u níţ sedě jediný člověk chlubil se, ţe všecku tu bohopustu obrátí, kam chce.

13. Vtom zavane vítr. Nuţ chasa náše zhŧru, běhati, skákati, křičeti, výskati začnou, jeden se chytá toho, jiný jiného. Někteří po těch provazích zhŧru a dolŧ co veverky sebou házejí, bidla spouštějí, rohoţe jakési svinuté rozpouštějí a co víc toho. Já: „Co pak to?“ Oni, ţe zapřáhají. I hledím, a aj, ty rohoţe se nám vydmou jako stodoly (oni pravili, ţe to náše křídla) a všecko to počne nad námi fičeti a pod námi se voda střihati a stříkati; a neţ já zvím, anť se nám břeh i země i všecko z očí ztratí. Já: „Kam sme se pak děli? Co to bude?“ Oni, ţe letíme. „Inu, tedy leťmeţ ve jméno Boţí,“ řekl sem a dívám se, jak to s námi prudce jde, ne bez líbosti sic, však také ne bez strachu. Nebo vyšel-li sem ven dívati se, závrat mne podjímal, vlezl-li sem na dno, strach od šustící násilně okolo stěn vody obstupoval mne. A tu mi 44 na mysl jíti počalo: „Není-li to předce těţká opováţlivost, tak vzteklým ţivlŧm, vodě a větru, ţivot svŧj svěřiti a tak zumyslně smrti v hrdlo lézti, od níţ tu nic dále nejsme neţ na dva prsty, jak totiţ tlusté jest prkno to mezi mnou a strašlivou propastí.“ Však umíniv strachu na sobě nedati znáti, mlčel sem.

14. Vtom mne puch jakýsi surový zaráţeti počne a mozk i všecky vnitřnosti mi projma, povalí mne. Tu já se (jako i jiní zpŧsobu tomu nepřivyklí) válím, řičím, rady sobě nevím, všecko se ve mně 36

rozplývá a ze mne leje, ţe se nejinak zdálo, neţ ţe jak hlemejţď na slunci, tak my tu na té vodě se rozplyneme. Tu naříkati na sebe i vŧdce své počnu, nevěře, aby ţivu zustati moţné bylo, ale od nich všech místo politování smích sem měl. Věděli zajisté zkušením (čehoţ sem já nevěděl), ţe ten spŧsob nebude leč některý den trvati, jakoţ tak bylo a síla má pomalu se vracela zase a poznal sem, ţe vzteklé to moře toliko mne tak přivítalo.

15. Ale coţ? Těţší oněch věci hned přišly. Opustil nás vír, křídla nám ochlípěla, my stanuli, na vlas nikam nemohouce. Já opět se vraštiti, co to bude: „Zanešeni sme tu do těch pustin mořských, ach, vyjdeme-liţ zase? Ach, uhlédáme-liţ ještě zemi ţivých? Ó matko milá, země, země, matko milá, kde jsi? Vodu rybám, tebe nám dal Stvořitel Bŧh. Ryby se bydliště svého, ach, rozšafně drţí, my pak nesmyslní své opouštíme. Nepřispěje-liť nám nebe na pomoc, jiţtě nám v smutné té propasti zahynouti.“ Takovými kormutlivými myšlenkami trápiti se nepřestal duch mŧj, aţ teď plavci křičeti začnou. Já vyběhna: „Co to?“ Oni, ţe vítr jde. I hledím, a nevidím nic; oni předce rozpínají. I přijde, pochytí nás a nese zas. Coţ

všechněm přineslo radost, ale kteráţ nám hned zhořkla.

16. Rozmáhalo se zajisté to vání tak násilně, ţe nejen námi, ale i těmi pod námi hlubinami zmítáno bylo, aţ hrŧza k srdci šla. Nebo moře vlnami takovými odevšad se válelo, ţe sme jako po vysokých horách a hlubokých údolích jednak zhŧru, jednak dolŧ chodili.

Někdy námi zhŧru střelilo, ţe sme sobě měsíce dosáhnouti moci zdáli, z toho zase zstupovali sme jako do propasti. Tu se zdálo, ţe nás proti nám jdoucí neb poboční vlna přikváčí a hned na místě potopí, ona pak podnesla vţdycky, toliko ţe náš ten prkenný koráb sem tam odráţín a od jedné vlny druhé podáván jsa, jednak na ten, jednak na druhý bok dopadal, jednak předkem kolmo zhŧru, jednak dolŧ strměl. Odkudţ nejen vodou vţdycky na nás a přes nás do povětří stříkáno, ale my ani státi ani leţeti nemohouc, z boku na bok sme přemítáni, jednak na nohy, jednak na hlavu staveni. Z čehoţ

závrat a všeho všudy s námi se podvracení pocházelo. Coţ kdyţ

dnem nocí trvalo, kaţdému souditi snadno, jakých se tu hrŧz a 37

strachŧ pocítiti musilo. I myslil sem sobě: „Ach, titoť lidé mimo všecky, co jich svět má, poboţnými býti příčinu mají, po tu hodinu ţivotem svým jisti nejsouce.“ A ohlédaje se po nich, jak náboţní jsou, vidím, ţe jednostejně předce jako v krčmě ţerou, pijí, hrají, chechtají se, oplzle mluví, zlořečí a všelikou prostopašnost provodí.

Nad čímţ se zkormoutě, napomínati jich počnu i prositi, aby, kde jsme, pamatovali a takových věcí přestanouce, k Bohu volali. Neţ co platno? Jedni mne vysmáli, druzí na mne fukali, třetí opřáhali, čtvrtí vyhoditi strojili. Mámil mŧj, abych mlčel a hostem se v cizím domě býti pamatoval, kdeţ hluchým a slepým býti nejlépe jest. „Ach, nemoţné jest,“ dím já, „aby ta věc na dobré vyšla s těmi obyčeji.“ Tu oni opět v smíchy. Já nezbednost takou vida, mlčeti sem musil, prasku však nějakého při nich se boje.

17. Vtom se bouře ssilí a proti nám vichr strašlivý strhne. Tu se teprv moře vlnami aţ k nebi kouřiti začne, tu nás sobě vlny jako miče podávaji, tu se hlubiny odvírají a nás jednak sehltiti pohroţují, jednak zhŧru zase vymítají; tu nás vítr v kolo bere a jednák sem, jednák tam námi hází, aţ praštělo všecko, jako by se na statisíce kusŧ roztříštiti mělo. Tu já zmrtvěl všecek, nic jiţ před sebou nevida neţ zahynutí. Onino násilí jiţ odolati nemohouc a na skály neb mělčiny vehnání se bojíc, křídla strhovali a háky jakési veliké ţelezné na přetlustých provazích vyhazovali, tak se na místě zdrţeti, aţ by bouře pominula, troufajíc. Ale nadarmo. Někteří zajisté z oněch po provazích lezoucích prudkostí větru jako housenky zházíni a do moře vmetáni; těmto týmţ násilím kotvy se zutrhovaly a v hlubinách ztonuly. A tu teprv lodí náše s námi jiţ beze vší obrany jako na proudě řeky tříšťka zmítati se počala. Obrŧm pak oněm ţelezným svévolným teprv také srdce se tratilo, bledli, trnuli, co sobě počíti nevěděli, na Boha teprv zpomínali, k modlitbám napomínali i sami ruce spínali. Tu lodí s námi jednak na dně moře usedati, jednak o skryté pod vodou skálí se bíti a skrze to padati a pukati začne. Tu se voda rozštípeninami těmi k nám leje, kterouţ ač vylévati čím a jak kdo pro starost pro mladost mohl poroučíno, platno však nic nebylo, tlačila se násilím k nám a nás v sebe. Tu pláč, 38

křik, úpění vpění nesmírné, ţádný nic před očima neviděl neţ

ukrutnou smrt. A však ţe ţivot milý, chytal se čeho kdo mohl, tabulí, desek, holí, zda by se tím od potopení ubrániti a snad někam vţdy vyplouti mohl. Aţ i já, kdyţ se naposledy lodí rozsmekla a všecko potonulo, čehosi se chytě, vyšel sem s nemnohými na břeh jakýsi; jiné sehltila všecky strašlivá ta propast. Kdeţ od zděšení a hrŧzy sotvá se probrav, svým vŧdcŧm domlouvati začnu, ţe mne v to uvedli. Oni, ţe to neškodí mi, kdyţ sme jen vybředli, abych byl mysli dobré. Věru mysli dobré; do své nejdelší smrti na nic podobného navésti se nedám.

18. Hledě pak, vidím, ţe ti se mnou vychváceni zase tam běţí a znovu do korábŧ sedají. „I jděteţ na všecko neštěstí,“ řekl sem,

„opováţlivi lidé, ani se víc dívati na to nechci.“ Tlumočník mŧj: „Ne kaţdý jest tak rozmazaný,“ dí; „pěknáť jest, milý brachu, statek a zboţí! Pro nahnání jeho musí se člověk i ţivota odváţiti.“ Na to já:

„Co jsem hovado, abych pro tělo toliko a tělu naháněje ţivot v šanc sázel? Bá, však toho ani hovado nečiní, člověk ovšem, přednější věc v sobě maje, duši, té by ziskŧ a rozkoši hledati měl.

39

KAPITOLA X.

POUTNÍK STAV UČENÝCH PROHLÉDÁ; NEJPRV VEŘEJNĚ.

I řekl ke mně vŧdce mŧj: „Jiţ já mysli tvé rozumím, kam tě táhne, mezi učené s tebou, mezi učené, to pro tebe vnada, to lehčejší, to pokojnější, to mysli uţitečnější ţivot.“ „Ba, tomuť jest tak,“ dí tlumočník. „Nebo co rozkošnějšího býti mŧţe, jako aby člověk, nechaje a nedbaje hmotného toho těla kvaltování, s samým všelijakých ušlechtilých věcí zpytováním zacházel? Toť v pravdě jest, coţ smrtedlné lidi nesmrtedlnému Bohu podobné a téměř teměř rovné činí, aby jako vševědoucí byli, co na nebi, na zemi, v propastech jest neb bylo neb bude, všecko stíhajíce, všecko znajíce, ač ne všechněm v jednostejné dokonalosti, pravdať jest, toho se dostává.“ „Veďteţ mne tam, proč meškáte?“ řekl sem.

2. I příjdeme k bráně, kterouţ mi Disciplinam jmenovali. A ta byla dlouhá, úzká vzká a tmavá, plná zbrojných stráţných, kterýmţ

se kaţdý, kdo do ulice Učených chtěl, opovědíti a prŧvodu ţádati musel. I viděl sem, ţe houfové lidu, zvláště mladého, přicházeli a byli hned na rozličné trpké exámeny bráni. Nejprvnější exámen při kaţdém byl, jaký měšec, jaký zadek, jakou hlavu, jaký mozek (coţ z vozhera soudili) a jakou kŧţi přináší. Byla-li hlava ocelivá a mozek v ní ze rtuti, zadek olověnný, kŧţe ţelezná a měšec zlatý, chválili a hned ochotně dále vedli; neměl-li kdo toho paterého, aneb mu kázali zpět, aneb špatně tušíc tak nazdařbuh přijímali. I řekl sem divě se:

„Co pak jim tu na tom paterém kovu záleţí, ţe se tak pilně na to vše dobývají?“ „Ba mnoho,“ dí tlumočník. „Nemá-li kdo ocelivé hlavy, rozpukne se mu; nemá-li v ní tekutého mozku, nebude z něho míti zrcadla; nemá-li plechové kŧţe, nevytrpí formací; nemá-li olověnného sedadla, nevysedí nic, roztrousí všecko; a bez zlatého měšce, kde by nabral času, kde mistrŧ ţivých i mrtvých? Či mníš, ţe tak veliké věci darmo přicházeti mohou?“ I porozuměl sem, kam se to směřuje, ţe se k tomu stavu zdraví, vtip, ustavičnost, trpnost a 40

náklad přinášeti musejí, a řekl sem: „Takť se tedy opravdu říci mŧţ: Non cuivis contingit adire Corinthum. Ne kaţdému se dřevu dostane býti fládrem Fladrem.“

3. I vejdeme dále do brány a vidím, an kaţdý ten stráţný, jednoho neb více jich na práci vezma a s nim se veda, do uší mu cos dmýchá, oči protírá, nos a chřípě vyparuje, jazyk vytahuje a obkrajuje, ruce a prsty skládá a rozkládá, a nevím, co víc nedělá.

Někteří se i hlav provrtovati a cos nalévati pokoušeli. Nad čímţ

tlumočník zděšeného mne vida: „Nediv se,“ řekl, „učení ruce, jazyk, oči, uši, mozek a všecky vnitřní i zevnitřní smysly jinakší neţ

hloupý lidu obor míti musejí, protoţ se tu přeformovávají, a to bez práce a odpornosti býti nemŧţ.“ Vtom pohledím a spatřím, jak nebozí mnoho od toho přeformování dávati museli. Ne o měšci, neţ

o kŧţi, jíţ museli nastavovati, pravím. Tytýţ zajisté pěst, rafije, ferule, metla na líci, na lebu, na hřbetě, pod sedadly se octla, aţ

krvavou cedili, a téměř teměř napořád prouhŧ, šrámŧ, modřin, mozolŧ plní byli. Coţ někteří vidouc, dřív neţ se jim dali, jen do brány nahlédnouc, coufali, jiní formovatelŧm těm z rukou se vydrouc, zutíkali tolikéţ. Menší jich počet dotrval, aţ na prostranno puštěni, aţ i já také, do toho stavu chut maje, formací tu sem, ač ne bez nesnadností a trpkostí, vystál.

4. Z brány kdyţ vycházíme, vidím, ţe kaţdému tomu ponabroušenému cejch dávají, po němţ by, ţe mezi učence přináleţí, poznán býti mohl, kalamář za pás, za ucho péro a do ruky prázdnou knihu k shledávání umění; i dostal sem toho také. Tu pak dí mi Všezvěd: „Nu, jiţ tu máme čtvero rozcestí, do filozofie, medicíny Medycýny, juris prudentie a teologie Theologie, kam nejdřív chceme?“ „Jak soudíš,“ řekl sem. On zase: „Dojděme nejprv na plac, kdeţ se všickni scházejí, aby se na ně zespolka podíval, potom auditoria po rŧznu procházeti budeme.“

5. I uvede mne na nějaký rynk, a aj, tu oblakové študentŧ, mistrŧ, doktorŧ, kněţí, mládencŧ i šedivcŧ! Z nichţ někteří po hromadách se drţeli, spolu rozmlouvajíc a disputujíc, jiní se do koutŧ tiskli jiným z očí. Někteří (coţ sem dobře vyšetřil, ale sem jim toho tam 41

mluviti nesměl) měli oči a neměli jazyka; jiní měli jazyk a neměli očí, někteří toliko uši bez očí a jazyka etc. Takţ sem porozuměl, ţe i tu nedostatkové přebývají. Vida pak já, ţe všickni tito odkuds vycházejí, a zase tam vcházejíce, jako včely z oule a do oule se motají, pobídnu, abychom tam také vešli.

6. Takţ vejdeme, a aj, tu síň veliká, jíţ sem ani konce neznamenal, a v ní po všech stranách plno polic, příhrad, škatulí a krabic, ţe by jich na sta tisících vozŧ neodvozil, a kaţdá měla svŧj nápis a titul. I řekl sem: „Do jakéţ sme toto pak apatéky vešli?“ „Do apatéky,“ řekl tlumočník, „kdeţ se lékové proti neduhŧm mysli chovají, a ta vlastním jménem bibliotéka slove. Pohleď, jací tu neskonalí skladové moudrosti!“ Hledě tedy já, vidím učencŧ páteře přicházejících rozličně se okolo toho zatáčeti. Někteří, nejpěknější a nejsubtylnější vybírajíce, po kusu z nich vytahovali a do sebe přijímali, povlovně sobě ţvýkajíce a zaţívajíce. Já, přistoupě k jednomu, táţi se, co to dělá? Odpověděl mi: „Prospívám.“ „A jaká v tom chut?“ dím já. On zase: „Dokud se to v ustech ţvýká, náhořkost neb nákyselost číti, potom se obrací v sladkost.“ „A nač pak to? „

řekl sem. Odpověděl: „Lehčeji mi to přichází vnitř nositi a jsem tím jistší; a co uţitku nevidíš?“ I hledím na něj pilněji a vidím jej tlustého a tučného, barvy krásné, oči se mu jako svíce stkvěly, řeč byla pozorná a všecko při něm čilé. I dí mi tlumočník: „Ovšem pak tito.“

7. I pohledím, a aj, někteří tu velmi lakotně s tím zacházejí, pořád, co jim k rukám přišlo, do sebe cpajíce. Na něţ pilněji hledě, nevidím nic, aby jim barvy neb těla neb tuku co přibývalo, kromě samého břicha odutí a rozecpání. A vidím, ţe co do sebe nacpali, zase to vrchem i spodkem nezaţité z nich lezlo. Někteří z těch takových i v závrat upadali a s smyslem se pomíjeli, někteří od toho bledli, schli i mřeli. Coţ jiní vidouc, na ně sobě ukazovali, a jak nebezpečno s knihami (nebo tak krabicím těm říkali) zacházeti, sobě vypravovali; někteří prchali pryč, jiní, aby jen opatrně s nimi zacházeli, napomínali se. Protoţ toho do vnitř nepřijímali, neţ z předu i zadu pytlíkŧ a mošen sobě navěsíc, do těch ty škatule (nejvíc, na kterých napsáno viděli Vokabulář, Dikcionář, Lexicon, Promtuarium, 42

Florilegium, Loci communes, Postille, Konkordancí, Herbář etc., kaţdý jak k své věci býti soudil) cpali a ty nosíc, kdyţ co promluviti neb napsati bylo, z kapsí vytahovali a odtud do úst Vst a péra brali.

Já znamenaje to, řekl sem: „Tito tuším v kapsích umění nosí?“

Odpověděl tlumočník: „Memoriae to subsidia; čis neslýchal?“ Slyšel sem pak od některých ten zpŧsob chváliti, ţe ti prý pry jen usezené věci vynášejí. A mŧţeť býti, neţ já sem jiné tu nepohodlí znamenal.

Přihodilo se při mé přítomnosti, ţe někteří své škatule roztrousili, a některým, kdyţ jich poodloţili, oheň zejma se popálil. Ach, jakého tu běhání, rukama lomení, naříkání, na retu 54 volání! Nechtěl ţádný po tu chvíli víc disputovati dysputowati, psáti, kázati, neţ

zvěsa hlavu chodil, choulil se, rděl, u koho věděl, prosbou i penězi zase nádobíčko shledávaje, ješto, kteří vnitř zachystáníčko měli, takové příhody ne tak se báli.

8. Já mezi tím opět jiné spatřím, kteříţ ani ne do kapsí sobě ty škatule dávali, neţ nosili do pokojíkŧ kamsi; za nimiţ vejda, vidím, ani pěkná na ně pouzdra strojí, rozličnými barvami líčí, někteří i stříbrem a zlatem obkládají, do polic pořádají a zase vytahujíc na ně hledí, pak zase skládají a rozkládají, přistupujíce a odstupujice, sobě i jiným, jak to pěkně stojí, ukazují, vše povrchu; někteří také časem na titule Tytule, aby jmenovati uměli, nazírali. I dím: „Co pak tito laškují?“ Odpoví tlumočník: „Milý brachu, pěkná věc jest pěknou míti biblioteku.“ „I kdyţ se ji neuţívá?“ dím já. A on: „I ti, kdoţ

biblioteky milují, mezi učené se počítají.“ Já sobě na mysli: „Jako někdo kladiv a klíští hromady maje, a k čemu jich uţívati nevěda, mezi kováře.“ Říci však toho, abych sobě něco neutrţil, nesměl sem.

9. Neţ vyjdouc my zase na síň, uzřím já, ţe těch apatekářských nádob vţdy víc a víc po všech stranách přibývá, a hledím, odkud je pak nosí. I vidím, ţe z jakéhos zastření, za kteréţ já také vejda, spatřím mnoho soustruţníkŧ, ani teď jeden nad druhého pilněji a křtaltovněji z dřeva, kostí, kamení a rozličných materií škatule ty formují, a mastí či dryákem naplníc, k obecnému uţívání dávají. A tlumočník mi dí: „Tito sou ti chvály a všelikého zvelebování 55

hodní lidé, kteříţ nejuţitečnějšími věcmi pokolení svému slouţí, ţe 43

pro rozmnoţení moudrosti a umění ţádné práce, ţádného úsilí vsylj nelitujíce, slavnými dary svými s jinými se zdělují.“ I udělá mi se chut podívati se, z čeho a jak se to (co tak dary a moudrostí nazval) dělá a strojí. A spatřím jednoho tuším či dva, kteříţ vonná koření a byliny shledávajíce, krájeli, třeli, vařili, distillovali dystyllowali, rozkošné dryáky, lektváře, sirŧpy a jiná ţivotu lidskému uţitečná lékařství strojíce. Naproti tomu jiné spatřím, ţe jen z jiných nádob vybírali a do svých překládali, a těch bylo na sta. I řekl sem: „Titoť vodu přelévají.“ Odpověděl mi tlumočník: „I tak se umění mnoţí.

Nebo zdaţ se jedno a téţ jinák a jinák přistrojiti nemŧţ? A k prvnějším věcem vţdy se něco přidati a přiopraviti mŧţ.“ „A zkaziti také,“ řekl sem já s hněvem, vida patrně, ţe se faleš provodí.

Některý zajisté cizí nádobky dopadna, aby svých několik naplnil, rozřídil, jak mohl, leda pomyjí přiléváním, jiný zase přidáváním lecjakés matlaniny, třeba prachu a smetí, zahustil, jen aby se také nové zadělání zdálo. Mezi tím nápisy nádhernější neţ onino přivěšovali a nestydatě jako jiní dryáčníci kaţdý své velebil. Kdeţ

mi i divno i hněvno bylo, ţe (jakţ sem prv navrhl) řídký kdo vnitřní podstatu examinoval, neţ všecko napořád aneb aspoň bez rozdílu brali. A pakli kteří vybírali, jen zevnitřního křtaltu a nápisŧ hleděli.

56 A tu sem porozuměl, čím to jest, ţe jich tak málo k vnitřní čerstvosti mysli přichází, nýbrţ čím kdo těch lékŧ více do sebe hltal, tím ţe se více dávil, bledl, vadl a chřadl. Spatřil sem pak převeliký díl milých těch dryákŧ, jimţ se nikdý k ţádnému lidskému uţívání přijíti nedostalo, neţ jen molŧm a červŧm, pavoukŧm a mouchám, prachu a plesnivosti, naposledy smetným škřinkám a zadním koutŧm za podíl byly. Čehoţ bojíce se někteří, jak brzy dryák svŧj dostrojili (ba někteří dřív, neţ strojiti dobře začali), hned po sousedech prefací Praefacý, veršŧ, anagrammat prosíce běhali; hned patrony, kteříţ by novým strojŧm jména a měšce pŧjčili, shledávali; hned titule Tytule a nápisy jak nejozdobněji líčili; hned rozličných figúr figŧr a kuprštykŧ květováním jak nejkadeřavěji premovali, sami to také lidem vstříc nosili, podávali a jako řka bezděk cpali. Ale viděl sem, ţe naposledy ani to jiţ nepomáhalo, protoţe to přespříliš 44

přemnoţeno bylo. I litoval sem nejedněch, ţe mohouc čistý míti pokoj, beze vší potřeby a uţitku, nýbrţ v šanc sázením jména svého a se škodou bliţních v to dryáčnictví se dávají. O čeţ kdyţ sem návěští dával, nenávist sem získal, jako bych obecnému dobru překáţel. Mlčím jiţ, jak někteří z věcí naprosto jedovatých ty své konfekty Confekty strojili, takţe tak mnoho se trávenin jako lékařství prodávalo, a nelibě sem ten neřád nesl, ale nebyl kdo toho napraviti.

10. Takţ zase na plac Učených vyjdeme; a aj, svády, rŧznice, rvačky, shon mezi nimi. Řídký tu byl, kdoţ by s někým táhanice neměl; nejen mladí (coţ by se nedospělého věka drzosti přičísti mohlo), neţ i ti starci vespolek se drancujíce. Nýbrţ čím kdo za učenějšího aneb sám sebe drţel, aneb od jiných jmín byl, tím více rŧznic začínal a na jiné vŧkol šermoval, sekal, házel a střílel, aţ

hleděti hrozno bylo. Pochvalu a slovoutnost v tom sobě zakládaje. I řekl sem: „Ale coţ to pro milý Bŧh? Však sem já myslil, a takť mi od vás slibováno, ţe toto nejpokojnější stav jest, já pak tak mnoho rŧznic nacházím.“ Odpověděl tlumočník: „Synu, nerozumíš ty tomu, však se to oni brousí.“ „Co brousí?“ řekl sem. „An já rány vidím a krev a hněv a vraţedlnou jedněch k druhým nenávist. Však sem podobného nic v ţádném stavu řemeslníkŧ nespatřil.“

„Bezpochyby,“ řekl on, „oněch umění jsou řemeslná, otrocká, těchto svobodná. Protoţ čeho se oněm nedovoluje, aniţ by se při nich trpělo, toho těmto plná svoboda.“ „Ale jak to řádem slouti má,“ řekl sem, „já nevím.“ Zbroj sic jejich na pohledění strašného se nezdálo nic. Nebo kopí, kordy a tulichy, jimiţ na sebe sekali a bodli, koţenní byli, jichţ nedrţeli v rukou, neţ v ústech Vstech. Střelba pak jejich byla z třtin a písku, kteréţ prachem vodou rozpuštěným nabíjejíce, papírovými štáfy na sebe házeli. Nic, pravím, to, po vrchu hledě, hrozného se nezdálo, já však vida, jak, kdyţ někdo mírně trefen byl, sebou trhal, křičel, vinul, utíkal, snadně mi porozuměti bylo, ţe to ne ţert, neţ opravdový boj jest. Na někoho jich mnoho dotíralo, aţ

všecko od mečŧ okolo uší břiňkalo, a kulí papírových jako krupobití naň padalo, někdo, statečně se bráně, obránil se a všecky odbŧjce 45

své rozehnal, jiný, ranami jsa přemoţen, padl. A viděl sem tu neobyčejnou jinde ukrutnost, ţe ani poraţeným jiţ a mrtvým neodpouštěli, nýbrţ tím víc a nelítostivěji na ně sekali a flekali, kaţdý na tom, který se mu jiţ nebránil, nejraději rekovství dokazuje.

Někteří s sebou mírněji zacházeli, však hádky a nedorozumění prázdni nebyli. Nebo sotvá kdo co promluvil, aby mu hned jiný někdo na odpor nevstoupil, i o snih, bílý-li jest, či černý, i o oheň, horký-li jest, či studený, hadruňky byly.

11. Vtom se někteří v ty nesvornosti vkládali a ku pokoji raditi začali, čemuţ sem já se zradoval. Povstala i pověst, ţe všecky rozepře k porovnání přijíti mají, a byla otázka, kdo to konati bude?

Odpovědíno, ţe povolením královny Moudrosti ze všech stavŧ

nejsoudnější vybráni býti mají, jimţ se moc dá, aby vyslýchajíce odporných stran, při kaţdé věci smysly rozeznání činili a, co pravějšího jest, vyhlašovali. I shluklo se nemálo těch, kteříţ

soudcové býti měli a chtěli, a shluklo se předně těch, kteříţ mezi sebou pro smyslŧ rozdílnost rŧznice měli, 59 mnoţství veliké. Mezi nimiţ sem také viděl Aristotelesa s Platonem, Cicerona s Sallustiem, Scota s Aqvinatem, Bartola s Baldem, Erasma s sorbonisty, Rama a Campanellu s peripatetiky, Koperníka Copernyka s Ptolomeem, Theophrasta s Galenem, Husa Hussa, Lutéra a jiné s papeţem a jezuíty, Brentia s Bézou, Bodina s Wierem, Sleidana s Suriem, Šmidlina s kalvinisty Calvinysty, Gomara s Arminiem Arminyem, Fratres Rosaeos s fizofastry a jiných bez počtu. Jimţ kdyţ

conciliatores ţaloby a stíţnosti, dŧvody a odvody co v nejkratší slova pojaté psané sobě podati poručili, oni takové haldy knih nakladli, ţe by k přehlédnutí jich šest tisíc let nestačovalo, ţádajíce, aby to sumovní summownj smyslu jejich ponavrţení na ten čas přijato bylo; dále pak potom, jak by potřeba ukazovala, šířeji svou vysvětlovati a provozovati aby jednomu kaţdému plná svoboda zustávala. I začali nahlédati do těch knih a kam kdo nahlédl, hned se odtud napiv, toho zastávati počal, a vznikly mezi pány ubrmany a smlouvci velké roztrţitosti, kdyţ ten toho, onen onoho zastával. A 46

tak nezpravíc nic rozprchli se; a učení Včeni k hadruňkŧm svým se navrátili, čehoţ mi do pláče líto bylo.

47

KAPITOLA XI.

POUTNÍK PŘIŠEL MEZI FILOZOFY

I dí mi tlumočník: „Nu, jiţ tě ale mezi samy filozofy, jejichţ práce jest k napravení nedostatkŧ lidských prostředkŧ vyhledávati a v čem 60 pravá moudrost záleţí ukazovati, uvedu.“ A já řekl: „Tuť se snad bohdá jistému něčemu naučím.“ On řekl: „Ovšem, nebo to sou lidé, kteříţ pravdu kaţdé věci znají, mimo jejichţ vědomí ani nebe nic nedělá, ani propast ničeho neskrývá, kteříţ ţivot lidský k ctnostem ušlechtile formují, kteříţ obce a krajiny osvěcují, kteříţ

Boha přítele mají, moudrostí svou k jeho tajnostem dosahující.“ „I poďmeţ,“ řekl sem, „poďme mezi ně, prosím, tím spíše.“ Ale jakţ

mne tam uvedl a já mnoţství starcŧ a divné jejich trety spatřil, strnul sem. Tu zajisté Bion tiše seděl, Anacharsis se procházel, Thales létal, Hesiodus oral, Plato v povětří ideas honil, Homerus zpíval, Aristoteles disputoval dysputowal, Pythagoras mlčel, Epimenides spal, Archimedes zemi odstrkoval, Solon práva a Galenus recepty spisoval, Euclides měřil síň, Cleobulus budoucí věci zpytoval, Periander povinnosti rozměřoval, Pittacus válčil, Bias ţebral, Epictetus slouţil, Seneca mezi tunami zlata sedě chudobu vychvaloval, Socrates o sobě kaţdému, ţe nic neumí, povídal, Xenophon naproti tomu kaţdému všemu naučiti sliboval, Diogenes z sudu vykoukaje všecky mimo jdoucí haněl, Timon všechněm zlořečil, Democritus všemu tomu se smál, Heraclitus naproti tomu plakal, Zeno se postil, Epicurus hodoval, Anaxarchus pravil, ţe to všecko nic není, jen ţe se to tak zdá. Jiných drobnějších filozŧfkŧ

mnoho bylo a kaţdý obzvláštního něco provodil, čehoţ sem ani nespamatoval 61 všeho, aniţ mi se připomínati chce. Dívaje se pak na to, řekl sem: „Ale toto-liţ sou ti mudrcové, světlo světa? Ach, ach, jáť sem se jinakších věcí nadál. Však tu jako sedláci v krčmě, kaţdý vyje a kaţdý jináč.“ Řekl mi tlumočník: „Tys bloud, ty těm tajemstvím nerozumíš.“ Já slyše, ţe tajemství jsou, počnu o nich 48

bedlivě přemyšlovati a tlumočník počne mi je vykládati. Vtom, aj, přistoupí jakýsi také v filozofském habitu (jmenoval se Pavlem Tarsenským), pošeptal mi do ucha: „Zdá-li se sobě kdo moudrým býti v tomto světě, budiţ bláznem, aby moudrým učiněn byl.

Moudrost zajisté světa tohoto bláznovství jest u Boha. Nebo psáno jest: Zná Pán přemyšlování moudrých, ţe jsou marná.“ (I. Cor. 3, 18.

19. 20.) S kterouţ řečí, poněvadţ sem viděl, ţe co mé oči a uši vidí a slyší, se srovnává, ochotně sem na tom přestal a: „Poďme někam jinam“ řekl. Tlumočník pak mŧj bláznŧ mi nadal, ţe maje já se od moudrých něčemu naučiti, od nich utíkám. Ale já šel mlče předce.

2. I vešli sme do auditorium jakéhosi, kdeţ, aj, plno s rafičkami mladých i starých, malujících litery, čárky a puňktíky. A kdyţ jeden jinák neţ druhý napsal aneb vyslovil, jednák se sobě vysmívali, jednák vadili. Zatím rozvěšovali po stěnách slova a hádali se o ně, co které kterému přijde etc., a tu je skládali, rozkládali, přestavovali rozličně. Načeţ já nadívaje se a nic mimo to nevida, řekl sem: „Toť jsou dětinské věci. Poďme jinam.“

3. Vešli sme tedy do jiné síně, kdeţ, aj, mnoho jich stálo s penţlíky, smlouvajících se, jak by slova buď napsaná aneb z úst vst do povětří puštěná na zeleno, červeno, černo, bílo, a jak by kdo chtěl, barvena býti mohla. I ptal sem se: „Nač by to bylo?“

Odpovědíno mi: „Aby se poslouchajícímu tak i jinak mozek zabarviti mohl.“ A já zase: „K líčení-li pak pravdy či lţi těch ličidel se uţívá?“ On: „Co přijde,“ řekl. „Tak mnoho tedy tu falše a marnosti, jak pravdy a uţitkŧ,“ dím já a jdu odtud.

4. Takţ vstoupíme jinam, a aj, tu houf křepkých jakýchsi jonáčkŧ, na váţkách odvaţujících a na pídi odměřujících sylaby a plésajících okolo toho a skáčících. I divím se, co to jest, a tlumočník mi dí: „Ze všech umění, která z liter povstávají, není řemeslnějšího a veselejšího nad toto.“ „A co pak jest?“ dím já. Odpověděl: „Co se prostým slov ulíčením spraviti nemŧţ, to se tímto jich sfaldováním zpraví.“ Vida pak já, ţe ti, kteří se tomu slov faldování učí, do jakýchsi knih nahlédají, nahlédnu i já a vidím tam: de Culice; de Passere; de Lesbia; de Priapo; de Arte amandi; Metamorphoses; 49

Encomia; Satyrae; sumou summau frašky, básně, freje a všelikou bŧjnost. Coţ mi všecku tu věc jaksi zošklivilo. Zvláště vida já, ţe kdo těm sylaboměrcŧm pochleboval, všecko umění na zvelebování jeho vynakládali, kdo se jim vhod neučinil, všelijakými naň odevšad uštípkami házeli, takţe se toho umění jen aneb k pochlebování aneb k štípání uţívalo. Znamenav tedy já, jak to vášniví lidé, pospíšil sem od nich chutně.

5. Jdouce tedy, vkročíme do jiného stavení, kdeţ dělali a prodávali perspicilla. I ptám se: „Co to jest?“ a odpovědí mi, ţe sou notiones secundae, kdo je má, ţe všecko uhlédá nejen po vrchu, ale do vnitř věci, zvláště pak do mozku jeden druhému nahlédati a v rozumu jemu se přebírati ţe mŧţ. I přicházeli mnozí a kupovali ty brylle a mistři je učili, jak nastrkovati, a kde potřebí, nakrucovati mají. Mistři pak, kteříţ je dělali, obzvláštní na to byli, dílny své po koutech majíce, ale nedělali jednostejných. Někdo dělal hrubé, jiný malé, někdo okrouhlé, jiný hranaté a kaţdý své chválil a kupce vábil a hádali se neukojitedlně i házeli na sebe. Některý od kaţdého koupil a všecky sobě k nosu zpřipínal z připjnal, někdo jen jedny vybral a přilepil. Tu pak někteří pravili, ţe předce nemohou viděti tak hluboko; jiní pravili, ţe vidí, a ukazovali sobě aţ za mozk ještě a za všecky rozumy. Ale z těch nejedny sem viděl, ţe kdyţ

postupovati začali, hned přes kamení a špalky a do dolŧ (o nichţ

sem prv pověděl, ţe jich všudy plno bylo) padali. I ptal sem se: „Jak pak to, poněvadţ se skrze ty brylle všecko vidí, ţe těm ústrkŧm vstrkŧm nevyhýbají?“ Odpovědíno mi, ţe ne brylle, neţ ti, kdo jich uţívati neumějí, vinni sou. Mistři pak pravili, ţe není dosti brylle dialektiky Dyalektyky míti, neţ ţe se zrak jasným collyrium z fyziky Fizyky a matematiky Matematyky vyčistiti musí. Protoţ aby do jiných auditorií šli a zrak sobě propravili. Šli tedy jeden sem druhý tam. A já svým vŧdcŧm „Poďmeţ i my“ řekl. Ale toho sem neobdrţel dříve, neţ aţ sem také ponoukáním Všezvěda několikery ty brylle sobě zjednal a zpřipínal; a zdáloť mi se, pravda jest, ţe cosi víc vidím a některá věc několikerým zpŧsobem vidína býti mohla.

50

Ale sem vţdy, abychom dále šli, ţe já toho collyrium, o němţ tu mluvili, zkusiti chci, dotíral.

6. I šli sme a uvedli mne na nějaký plac, uprostřed něhoţ uzřím veliký rozloţitý strom, na němţ všelijaké lístí a všelijaké ovoce (v škořepinách všecko) rostlo, pravili mu Natura. Filozofŧ vŧkol něho zástup byl, vzhlédajících a ukazujících sobě, jak které ratolesti, listu a ovoci říkají. I řekl sem: „Tito, slyším, ţe se jmenovati těch věcí učí, ale aby přirození stíhati měli, ještě nevidím.“ Odpověděl mi tlumočník: „S to ne kaţdý býti mŧţ, neţ hleď na tyto.“ I vidím některé větvoví ulamovati a lístí i ovoce rozvínati roţwjnati, a kde na ořech přišlo, zubami hrýzti, aţ jimi třeskotali; ale oni pravili, ţe to škořepiny praští, a přebírajíce se v nich chlubili se, ţe jádro mají, tajně jedni druhým, ale řídkým ukazujíce. Já pak, nahlédaje také mezi ně pilně, patrně sem viděl, ţe zevnitřní sic šupinu a kŧru zhmoţděnou a rozmačkanou měli, nejtvrdší však škořepina, v níţ

zavinuté jádro leţelo, ještě byla celá. Vida já tu tedy i marnou honosnost i daremné kvaltování (viděl sem zajisté, jak někteří i oči sobě vyhleděli i zuby vylámali), pobídl sem, abychom jinam šli.

7. Takţ vstoupíme do nějaké síně, a aj, tu páni filozofové krávy, osly, vlky, hady a všelijakou zvěř, ptactvo, zeměplazy, téţ dříví, kamení, vodu, oheň, oblaky, hvězdy a planéty, aţ i anjely před sebou majíce, disputovali dysputowali, jak by se kaţdému tomu tvoru to, co od jiných rozdílného má, odjíti mohlo, tak aby všickni sobě podobní učiněni byli. I svlékali z nich nejprv formu, pak materii Materiy, naposledy všecky případnosti, aţ holé Ens zustalo.

{Unum, Verbum, Bonum.} A tu se hádali, jsou-li všecky ty věci jedno a téţ, jsou-li všecky dobré a jsou-li všecky v pravdě tím, čím jsou; a podobných na sebe víc otázek dávali. Kterýchţ pozorujíc někteří, začali se diviti a vypravovati, jak lidský vtip vysoko vyšel, ţe, hle, všecku bytnost přesáhnouti a všech tělesných věcí tělesnost odlouštiti mŧţe a umí, aţ sem se i já v subtylnostech subtýlnostech těch kochati počal. Ale vtom jeden vystoupě, volal, ţe to jen jsou fantazie, aby toho nechali. I potáhl některé po sobě a jiní byli zhŧru, za heretiky Haeretyky je odsuzujíce, ţe od filozofie nejvyšší umění a 51

jako hlavu artium odtíti chtějí. Kterýchţ hadruňkŧ já naposlouchaje se, šel sem odtud.

8. Vtom jdouce, trefíme mezi jakési, kteříţ plnou síň cifer majíce, přebírali se v nich. Někteří berouc z hromady, rozsazovali je, jiní zase přehršlím shrňujíc, na hromádky kladli, jiní opět z těch hromádek díl ubírali a obzvlášť sypali, jiní opět ty díly v jedno snášeli a jiní zase to dělili a roznášeli, aţ sem se tomu jejich dílu podivil. Oni mezi tím vypravovali, jak v celé filozofií jistšího umění nad toto jejich není, tu ţe nic chybiti, nic ujíti, nic nadbýti nemŧţ.

„Nač pak to umění jest?“ řekl sem. Oni mé hlouposti se podivíc, hned jeden přes druhého divy mi vypravovati začnou. Jeden, ţe mi poví, kolik husí v stádě letí, nepočítaje jich, druhý, ţe mi poví, v kolika hodinách čisterna pěti rourkami vyteče. Třetí ţe mi poví, kolik v měšci grošŧ mám, nenahlédaje tam etc., aţ se jeden našel, kterýţ se písek mořský v počet uvésti podvoloval a o tom hned knihu sepsal. (Archimedes). Jiný příkladem jeho (ale větší subtylnosti subtýlnosti dokázati chtěje) dal se v počítání v slunci létajícího prášku. (Euclides). I uţásl sem se a oni mi k srozumění poslouţiti chtíce, ukazovali své regule, trium, societatis, alligationis, falsi; kterýmţ sem jakţ takţ vyrozuměl. Neţ kdyţ mne do nejzadnější, jenţ algebra aneb cossa slove, uvésti chtěli, takových sem tam divokých jakýchsi klik a hákŧ hromady uhlédal, ţe mne o málo závrat nepopadl, a zavra já oči, prosil sem, aby mne odtud vedli.

9. I přijdeme k jinému auditorium, nad nimţ … napsáno bylo a já zastavě se, „budem-liţ tam moci?“ řekl sem, „poněvadţ tam geometry toliko pouštějí?“ „Poď předce, „řekl Všudybud. I vejdem, a aj, tu jich mnoţství, kteříţ čáry, háky, kříţe, kola, kvadráty Quadráty, puňkty psali kaţdý sobě sám tiše. Pak jeden k druhému přicházel a ukazovali sobě; některý pravil, ţe jinak býti má, a tento, ţe dobře, toţ se vadili. Vynalezl-li kdo novou nějakou čáru neb kliku, výskal radostí a svolaje jiné ukazoval, kteříţ ckali, prsty a hlavami točili a v svŧj kout kaţdý běţe, také sobě takovou dělal.

52

Jeden trefil, jiný ne, takţe všecka ta síň po zemi, po stěnách, po stropě plná byla čar, a nedali sobě na ně šlapati, ani se jich dotýkati.

10. Kteří mezi nimi nejučenější byli, sstupovali se do prostřed a pokoušeli se očsi velmi úsilně vsylně, načeţ viděl sem, ţe jiní všickni s otevřenými ústy vsty očekávají. A bylo o tom řečí mnoho, jak by to nade všeho světa subtylnosti subtýlnosti divnější bylo a kdyby se vynalezlo, ţe by jiţ nic nebylo nemoţného. Já tedy, co to jest, věděti ţádostiv jsa, přistoupil sem a spatřil, ţe kolo mezi sebou mají, o něţ

otázka jest, jak by z něho kvadrát Qvadrát udělán býti mohl. A kdyţ

se toho s nevypravitedlnou prácí vyhledávalo, rozstoupili se zase, aby kaţdý o tom přemyšloval, sobě poručíc. {Joh. Scaliger.} Toţť po malé chvíli nenadále jeden vyskočí volaje: „Mám, mám tajemství odkryté, mám.“ I shlukli se k němu všickni, viděti a diviti se chvátajíce. A on vynesa velikou knihu in folio, ukazoval jim. {Joh.

Clavius.} I stali se hlasové a prokřikování, jakéţ po vítězství bývá.

Ale tomu plésání jiný hned brzo přítrţ učinil, co hlasu měl křiče, aby se mámiti nedali, ţe kvadrát Quadrát není, a postaviv ještě větší knihu, všecky onoho domnělé kvadráty Quadráty zase v kola obrátil, mocně to provodě, ţe oč se onen pokusil, toho dovésti člověku moţné není. I sklopili všickni hlavy a navrátili se k čárám a klikám svým.

11. My pak odtud do jiné síně sme přišli, kdeţ prsty, pídi, lokty, sáhy, váhy, míry, sochory, hevery, škřipce a podobné nádobí prodávali, a plno bylo měřících a váţících. Někteří samu tu síň měřili, a kaţdý téměř teměř jinák naměřil, pak se nesnadnili a měřili znovu. Někteří měřili stín na dýl, na šíř, na tloušť, jiní jej na váhu váţili. Sumou Summau pravili, ţe nic není v tom světě, ani krom světa, čeho by se oni doměřiti nemohli. Ale já, trochu se na to jejich řemeslo podívaje, poznal sem, ţe více pochluby neţ potřeby bylo.

Protoţ sem hlavou pokyna, odtud šel.

12. I přijdem do jiného pokoje, kdeţ plno hudeb a zpěvŧ, břinkání a hlučení rozličných nástrojŧ spatřím, a některé okolo nich stojící a z vrchu, z dŧlu, po stranách nazírající a uch nastavující, co to, kde, kudy a kam zní, jak a proč co se čím zní neb nezní, 53

vystihnouti chtíce. Někteří pravili, ţe jiţ vědí, a plésali, pravíce tu Boţského cosi býti a tajemství nad tajemství, protoţ to s 69 velikou chutí a poskakováním rozbírali, skládali, překládali. Ale k tomu se jeden z tisíce nevydařil, jiní jen hleděli. Pakli kdo také ruky přičiniti chtěl, škřípalo to a vrzalo, jako i mně. Takţ já vida některé dosti, jakţ

se zdálo, vzácné lidi za hřičku a maření času to míti, šel sem odtud.

13. Tehdy vede mne Všudybud po schodech na jakés pavlače, kdeţ hromady uzřím lidí ţebříky dělajících a k obloze přistavujících, pak lezoucích zhŧru a lapajících hvězdy a roztahujících přes ně šňŧry, pravidla, závaţí, kruţidla a cesty běhŧ jejich měřících. O

čemţ někteří usadíc se regule psali, kdy, kde a jak se které scházeti neb rozcházeti mají vyměřujíce. I podivil sem se opováţlivosti lidské, ţe aţ do nebe se zpínati a hvězdám regule dávati smějí; a zachutnav sobě to tak slavné umění, ţivě sem se ho i sám také chápati počal. Ale poobírav se s tím, čistě sem spatřil, ţe hvězdy jinák, neţ jim tito houdli, tancovaly. Coţ i oni sami znamenavše, na anomalitatem coeli naříkali, vţdy jinák a jinák v řád je sobě uvésti se pokoušejíce, aţ i místa jim měníce, některé dolŧ na zem strhujíce, Zemi pak zhŧru mezi ně sázejíce. Sumou summau tak i jinák hypotheses vymýšleli, an dokonále nic se trefovati nechtělo.

14. Někteří tedy nelezli tam více, neţ zdŧlu toliko na ně vzhlédajíce, k čemu se která strojila, šetřili a spořádajíc trigóny, quadráty, sextíle, conjunkcí, oposicí a jiné aspekty, vyhlašovali budoucí, buď veřejně světu, aneb soukromně jistým osobám, štěstí a neštěstí, nativitéty a pranostiky Pranostyky píšíc a mezi lidi pouštějíc. Z čehoţ nejednou na lidech bázeň a strach, nejednou veselost se dělala, zvlášť některých, jiní nedbali nic, házeli tím v kout, spílali zhvězdlhářŧ pravíc, ţe oni i bez pranostiky Pranostyky dosti se najísti, napíti, naspáti mohou. Na kterýţ však postranní soud, zdálo mi se, ţe dbáti nesluší, jestliţe jen umění samo v sobě jisté jest. Ale čím sem na ně víc šetřil, tím sem jistoty méně znamenal. Trefilo-li předpovídání jednou, pětkrát zato chybilo.

Rozuměje já tedy, ţe tu i bez hvězd hádati nenesnadno, kdeţ

54

uhodnouti pochvalu, chybiti výmluvu má, za marnost sem poloţil déle se s tím meškati.

15. I vyjdeme opět na jiný plac, kdeţ, aj, novou věc spatřím. Nebo tu nemálo jich stálo s jakýmis křivými, ohnutými trubami, jejichţ

jeden konec k očím sobě cpali a druhý přes rameno za hřbet sobě stavěli. Coţ co by bylo, kdyţ sem se ptal, odpověděl mi tlumočník, ţe jsou perspicille, kterýmiţ se za hřbet hledí. Nebo prý pry kdo člověkem býti chce, musí nejen, co před nohama leţí, viděti, ale i na to, co jiţ přešlo a za hřbetem jest, se ohlédati, aby z minulého přitomnému a budoucímu se učil. Takţ já za novou to věc maje (nevěděl sem zajisté před tím, aby takové oklikovaté perspicille býti mohly), prosil sem jednoho, aby mi trošku na pohlednutí zapŧjčil. I podali mi jich několik, a aj, potvorná věc! Skrze kaţdé jináč a jináč viděti bylo. Skrze jedno věc některá daleko se zdála, skrze druhé tatáţ blíţ, skrze jedno té, skrz jiné jiné barvy, skrz třetí toho třeba ani nebylo, takţe sem to vypruboval, ţe se tu nač ubezpečiti není, ţe by tak, jakţ se ukazuje, bylo, neţ jak které perspicillum přistrojeno, tak ţe věc očím barví. Z nich pak viděl sem, ţe kaţdý své perspektivě věří, protoţ se o lecos dosti trpce hádali. Coţ mi se nelíbilo.

16. Kdyţ mne jinam vésti počnou, ptám se: „Brzy-li pak těm učeným konec bude? Však jiţ aţ teskno mezi nimi se motati.“

„Nejlepší pozustává,“ řekl Všudybud. I vkročíme na nějakou síň, kteráţ plná byla obrazŧ, po jedné straně pěkných a libých velice, po druhé straně mrzutých a přepotvorných, okolo nichţ chodili filozofi, nejen na ně vzhlédajíce, ale i coţ oněm k kráse, těmto k mrzutosti barvami přidati mohli, přidávajíce. I ptal sem se: „Co to jest?“ A tlumočník mi dí: „Co nevidíš nápisŧ na čelích?“ A vodě mne, ukazuje mi ty nápisy Fortitudo, Temperantia, Justitia, Concordia, Regnum etc. a z druhé strany Superbia, Gula, Libido, Discordia, Tyrannins etc. Filozofi pak prosili a napomínali všech přicházejících, ty pěkné aby milovali, škaredé v nenávist brali, onyno, jak nejvíc mohli, schvalujíce, tyto, jak nejvíc mohli, hanějíce a hyzdíce. Coţ mi se dobře líbilo a řekl sem: „Nu, tutoť jiţ aspoň lidi nacházím, kteříţ

hodnou věc pokolení svého činí.“ Mezi tím uhlédám já, ţe ti milí 55

napominatelé nic více sami k pěkným těm kontrfektŧm neţ k druhým nelnuli, ani se těchto co víc neţ oněch ostýchali, nýbrţ

nejedni velmi chutně okolo nich se omětali, a jiní to vidouc, také se tam obraceli a s těmi potvorami laškování a kratochvíle sobě strojili.

I řekl sem s hněvem: „Tutoť já vidím, ţe lidé (jakţ Ezopŧ vlk řekl) jiné mluví a jiné činí; co ústy vsty chválí, od toho jim mysl letí, a co sobě jazykem oškliví, k tomu jim srdce lne.“ „A ty tuším anjelŧ mezi lidmi hledáš?“ řekl ofukna se tlumočník. „Také-li pak se tobě kdy co líbiti bude? Všudy ty úhonu vhonu najdeš.“ Takţ sem umlkl a hlavu sklopil, zvlášť vida, ţe i jiní všickni, kteří, ţe jich pozoruji, rozuměli, nelibě na mne vzhlédali. I šel sem, nechaje jich tu, ven.

56

KAPITOLA XII.

POUTNÍK PROHLÉDÁ ALCHYMIÍ.

A Všudybud dí: „Nyní aspoň poď, uvedu tě tam, kdeţ vrch jest vtipu lidského a tak rozkošná práce, ţe kdo se k ní jednou obrátí, dokud ţiv, pustiti ji pro ušlechtilé kochání, kteréţ mysli přináší, nemŧţe.“ I prosil sem, aby nedlil ukázati mi toho. Takţ mne uvede do jakýchsi sklepŧ, a aj, tu několika řady stálo ohnišť, pícek, kotlŧ a sklenných věcí, aţ se všecko blyštělo. Lidé pak chodíc snášeli a podkládali roţdí, toţ dmýchali, pak hasili zas, nalévajíce cosi a přelévajíce rozličně. I ptal sem se: „Kdo sou to a co dělají?“

Odpověděl mi: „Nejsubtylnější Negsubtýlněgssj filozofi, kteříţ, co slunce nebeské horkostí svou v střevách země za několik let zpraviti nemŧţ, dopravují, kovy všelijaké na nejvyšší stupeň vyvodíce, to jest na zlato“. „A načiţ je to?“ řekl sem, „však se víc ţeleza a jiných kovŧ neţ zlata uţívá.“ „Cos ty bloud,“ řekl on. „Vţdyť jest zlato nejvzácnější věc, kdo je má, chudoby se nebojí.

2. Nadto věc ta, kteráţ kovy v zlato mění, má jiné také předivné moci, jako i tu, ţe zdraví lidské aţ do smrti v celosti zachovává a smrti (leč po dvouch neb třech stech letech) nepřipustí. Nýbrţ, kdyby kdo uţívati toho uměl, nesmrtedlného by se učiniti mohl.

Není zajisté lapis ten jiného nic neţ símě ţivota, jádro a výtah všeho světa, z něhoţ zvířata, zrostliny, kovové i sami ţivlové bytnost berou.“ I ulekl sem se, tak divné věci slyše, a: „Tedy tito nesmrtedlní jsou?“ řekl jsem. Odpověděl: „Ne všechněm se toho najíti dostává. A i kteří dostávají, ne vţdycky s tím dokonále zacházeti umějí.“ „Já bych se přičinil,“ řekl sem, „kdybych ten kámen měl, tak s nim zacházeti, aby ke mně Smrt nemohla, a zlata bych pro sebe i jiné dosti míti chtěl. A kde pak se ten kámen béře?“ Odpověděl: „Tu se strojí.“ „V těch kotlících?“ řekl sem. „Ano.“

3. Takţ já ţádostivě sobě chodím, na všecko pohlédaje, co a jak se tu dělá, a vidím, ţe se jim ne všechněm jednostejně daří. Některý 57

udělal příliš studený oheň, nedovařilo se mu. Jiný měl přiliš prudký, rozpukly se mu nádoby a cosi vydmýchlo ven, on pravil, ţe mu azoth vyletěl, a plakal. Jiný přelévaje rozlil aneb zle stemperoval.

Jiný sobě vyčadil oči, nemohl k kalcinování a fixací dohlédati, aneb napustě je sobě kouřem, neţ je zase protřel, azoth mu vtom uletěl.

Někteří také, dýmu se nalkajíc, mřeli. A nejvíc jich bylo, kterýmţ

uhlí v měšci nestávalo, musili jinam vypŧjčovati běhati, vtom vystydlo a všecko v nic přišlo. A ta příhoda velmi tu byla častá a téměř teměř ustavičná. Neb ač ţádného mezi sebe, leč s plným měšcem, nepouštěli, kaţdému však velmi rychle jaksi vypráhl, ţe v něm nic nezustalo; a on aneb operací tak nechati, aneb o vypŧjčku jinam běhati musil.

4. I řekl sem, na ně se nadívaje: „Těch já tuto, kteří nadarmo pracují, dosti vidím; kteří by pak kamene dostávali, ţádného nevidím. Zlato, vidím, ţe tito vaříc a ţivot škvaříc, oboje promařují a proškvařují, kde pak jsou ti s hromadami zlata a nesmrtedlností?“

Odpověděl mi: „Ved se ti nezjeví, aniţ bych jim radil, musí se taková drahá věc v tajnosti chovati. Sic kdyby se o kterém z potentátŧ někdo dověděl, chtěl by jej míti, a byl by tak mnoho jako vězněm věčným, protoţ se tajiti musejí.“

5. Vtom vidím, ţe se někteří z těch uškvařených sstupují a já nastavě uší, slyším, ţe nedaření svého příčin mezi sebou vyhledávají. Jeden na filozofy, ţe příliš zavinutě umění to popisují, vinu kladl; druhý na křehkost sklenných nádob naříkal; třetí na nevčasné a nevhodné planét aspekty ukazoval; čtvrtý na zemské kalnaté při merkuriášovi přímisky se hněval; pátý na nedostatek nákladu ţaloval. Sumou Summau příčin těch tak bylo mnoho, ţe nevěděli umění svému jak spomoci, viděl sem to. A tak, kdyţ jeden za druhým ven vycházeli, šel sem i já.

58

KAPITOLA XIII.

POUTNÍK SE NA ROSE-CRUCIOS DÍVÁ

A hned tu na placu uslyším trouby zvuk, po němţ ohlédna se, vidím jezdícího na koni a svolávajícího filozofy. Kteříţ kdyţ se stádně odevšad valili, začal jim pěti jazyky o nedokonalosti svobodných umění a celé filozofie vypravovati a kterak někteří slavní, od Boha na to vzbuzeni muţí takové všecky nedostatky jiţ

vyšetřili a doplnili a moudrost lidskou na ten stupeň, na kterémţ v ráji před pádem byla, přivedli. Zlato dělati ţe mezi sta kusy nejmenší u nich jest, proto, ţe celá natura jim nahá jiţ a odkrytá jest, kterému tvoru formu odníti aneb dáti chtějí, ţe mohou dle líbosti.

Jazyky všech národŧ ţe umějí, co se po všem okršlku zemském i na Novém světě děje, všecko vědí a s sebou, i vzdáleni jsouce, by na tisíc míl bylo, rozmlouvati umějí. Lapidem ţe mají a ním všelijaké nemoci dokonále hojí i dlouhověkost dávají. Neb Hugo Alverda, jejich praepositus, ţe jiţ 562 let stáří jest a kolegové jeho ne mnoho níţ. A ač po tolik set let se tajili, sami toliko (sedm jich) v napravování filozofie pracujíce, nyní však, poněvadţ jiţ k dokonalosti vše přivedeno, a nadto vědí, ţe všemu světu reformací nastává, déle jiţ tajiti ţe se nechtějí, nýbrţ zjevně se ohlašujíce, s jedním kaţdým drahými tajemstvími svými se zděliti hotovi jsou, kohoţ by jen hodného seznali. Ohlásí-li se jim kdo v jakémkoli jazyku a národu, ţe jich všecko dojde a ţádný bez laskavé odpovědi zanechán nebude. Pakli kdo nehodný bude, kterýţ by z lakomství toliko neb z všetečnosti dojíti jich ţádostiv byl, ten ţe se nedoptá nic.

2. To vypověda poštýř ten, zmizel; já pak po učencích těch hledě, všecky je téměř teměř novinou tou zděšené vidím. Počínají mezi tím pomalu hlavy snášeti a jedni pošepmo, jiní hlasem soud o tom vynášeti. Takţ já, tu i tam přistoupě, poslouchám, a aj, jedni náramně plésali, radostí kam se díti, nevědouce. Litovali předkŧ

svých, jimţ se za jejich věku podobného nic nedostalo; sebe pak 59

blahoslavili, jimţ dokonalá filozofia jiţ se plně podává. Takţe bez omylu všecko věděti, bez nedostatku všeho dosti míti, bez nemoci a šedin kolik set let ţiv býti moci bude, kdo jen chtíti bude. A vţdycky opětovali: Šťastný přešťastný náš věk.“ Jakýchţ řečí já doslýchaje, počal sem i sám vesel býti, a ţe se i mně bohdá toho, nač se jiní brousí, dostane, naději sobě činiti. Ale spatřil sem jiné v hlubokých myšleních, kteříţ, co o tom smýšleti, hrubě na rozpacích byli. A by pravé bylo to, coţ hlásati slyšeli, byli by rádi, ale se věci zatemnělé a rozum převyšující býti zdály. Jiní zjevně odpírali, šalbou a podvodem to býti pravíce. Byli-li prý pry od tolika set let, proč se prv nezjevili? Jsou-li věcmi svými jisti, proč směle na světlo nevystoupí, neţ z kouta jen odkuds ze tmy co netopýřové hvízdají?

Filozofia ţe jest dobře ustanovená a reformací nepotřebuje; dají-li sobě tu z rukou vyraziti, ţe nebudou míti ţádné. Jiní nadto hrozně na ně láli a klnuli, za věštce, čarodějníky a vtělené ďábly je vyhlašujíce.

3. Sumou Summau, hluk byl na celém placu a kaţdý téměř teměř ţádostí dojíti jich hořel. Protoţ nemálo jich suplikací Supplikacý spisovalo (jedni tajně, jiní zjevně) a odsílali jim, plésajíce radostí, ţe jiţ také do spolku přijati budou. Ale viděl sem, ţe kaţdému suplikací Supplikacý jeho, všecky zběhavše kouty, bez odpovědí se vrátila a veselá naděje obracela se v tesknost, nýbrţ od nedověrcŧ

oněch smích měli. Někteří psali znovu, po druhé, třetí i víc skrze všecky Musas, jak nejhlouběji kdo mohl a uměl, prose, ba zaklínaje, aby duše umění ţádostivé nezdrţovali. Někteří odkladu netrpěliví sami osobně od jednoho kraje světa k druhému běhali, na své neštěstí naříkajíce, ţe šťastných těch lidí najíti nemohou. Čehoţ vinu jeden nehodnosti své, jiný nevhodnosti oněch připisoval. A odtud jeden sobě zoufal, druhý se ohlédaje a k vyslídění jich nových cest ohleduje, znovu se trápil, aţ mne samého konce se dočkati nemohoucího teskno bylo.

4. Vtom, aj, opět začne se troubení; za kterýmţ zvukem kdyţ jich mnoho běţí, i já také, spatřím jakéhos, an krám rozkládaje, lidí k spatřování a kupování předivných tajemství nabízí, kteráţ prý pry z 60

pokladŧ nové filozofie vzatá jsou a všechněm tajné moudrosti ţádostivým zadosti učiní. I byla radost, ţe tu jiţ svaté Rŧţové bratrstvo zjevně se a štědře poklady svými zděluje; přistupovali a kupovali mnozí. Všecko pak to, coţ se prodávalo, zavinuté bylo v škatulích, kteréţ malované byly a s všelijakými pěknými nápisy: Portae sapientiae; Fortalitium Scientiae; Gymnasium Universitatis; Bonum Macro-micro-cosmicon; Harmonia utriusqve Cosmi; Christiano-cabalisticum; Antrum Naturae; Arx Primaterialis; Divinomagicum; Tertrinum Catholicum; Pyramis Triumphalis; Hallelujah, etc.

Kaţdému pak, kdo kupoval, zapovědělo se odvírati. Nebo tajné té moudrosti ţe taková jest moc, ţe pronikáním operuje, ale kdyby se odevřela, ţe by vypáchla. Nicméně všetečnější někteří nezdrţeli se, aby odevříti neměli, a nalezše škatule své naprosto prázdné, ukazovali jiným; kteříţ kdyţ také své zodvírali, nenašel ţádný nic. I křičeli: „Podvod, podvod!“ a zŧřivě člověku tomu mluvili, ale on je pokojil, to nejtajnější tajností býti pravě, ţe věci ty, kromě Filiis scientiae, nespatřitedlné jsou, čehoţ jednomu z tisíce ţe se nedostává, on ţe tím vinen není.

5. I dali se tím na větším díle všickni upokojiti; zatím se on sklidil a diváci s nejednostejnými humory, jeden sem, druhý tam, se rozcházeli. Z nichţ doptal-li se kdo tajností těch nových či nedoptal, nic posavád věděti nemohu. To vím toliko, ţe se všecko potom jaksi tišilo, i kteréţ sem zprvu nejvíc běhati a těkati viděl, ty sem potom leckdes v koutě jako s zamčenými ústy vsty seděti viděl, buď ţe k tajnostem jsouce připuštěni (jakţ se o nich někteří domýšleli), přísahu mlčelivosti byli vykonati museli, aneb ţe (jakţ se mně mimo brylle hledícímu zdálo) za naději a vynaloţenou svou práci se hanbili. Takţ se tedy všecko to rozcházelo a tišilo, jako kdyţ se po bouři bez deště mračna rozcházejí. A já k prŧvodčím svým řekl: „A coţ z toho všeho nic býti má? Ach, mé naděje! Jáť sem se, tu takové trošty vida, těšil, ţe příhodnou mysli své pastvu najdu!“ Odpověděl tlumočník: „Kdo ví, ještěť se toho dostati mŧţ, snad oni hodiny své vědí, kdy se komu zjeviti mají?“ „Já-li na to čekati mám?“ řekl sem, 61

„nevěda, aby se z tolika tisíc učenějších, neţ sem já, komu zdařilo jedinkého příkladu. Nechci po tom déle zevlovati. Poďme odtud.“

62

KAPITOLA XIV.

POUTNÍK MEDICINU PROHLÉDÁ.

Takţ mne mezi fyzickým Fizyckým a chymickým auditorium uličkami jakýmis provedouc, postaví na jiném placu, kdeţ sem hrozné divadlo spatřil. Rozpali sobě člověka a řeţíc jeden oud za druhým, párali se mu ve všech vnitřnostech, s chutí sobě, co kde našli, ukazujíce. I řekl sem: „Ale coţ toto za ukrutnost, s člověkem jako s hovadem zacházeti?“ „Musí to býti,“ dí tlumočník, „to jejich škola.“

2. Oni mezi tím nechajíc toho, rozběhli se po zahradách, lukách, polích a horách a co tam kde rostoucích věcí našli, šklubali to a nanesli takové hromady, ţe by k přebírání a přehlédání toliko toho mnoho let nestačilo. A kaţdý jiţ z hromady, co se mu vidělo aneb trefilo, uchytě, běţel k rozpáranému onomu tělu a nad oudy jeho roztahujíc, jedno s druhým na dýl, na šíř, na tloušť měřil. Ten pravil, ţe se toto k tomu trefuje, onen ţe netrefuje; pak se o to s velikým křikem hádali, ba i o sama jména travin těch veliké byly nesnáze.

Kdo jich nejvíc znal, měřiti a váţiti uměl, tomu z nich věnec upletouc, korunovali ho a kázali doktorem toho umění jmenovati.

3. Vtom spatřím, an teď k nim všelijaké vnitř i zevnitř poraněné, hnijící a kyšící nosí a vodí. K nimţ oni přistupujíc, do shnilin jim nahlédali, puchu od nich jdoucího čenichali čenjchali, v nečistotách vrchem i spodkem odcházejících se párali aţ ošklivo. A tomu pravili prŧba. Pak vařili teprv, pařili, praţili, škvařili, prudili, studili, pálili, sekali, řezali, bodli, šili zas, vázali, mazali, tvrdili, měkčili, zakrývali, zalévali a nevím, co víc nedělali. Mezi tím pacienti mezi rukama předce jim hynuli, nemalý díl s naříkáním na ně, ţe od jejich buď neumělost, buď nedbánlivosti scházejí. Sumou Summau, viděl sem, ţe ač milým těm hojičŧm umění jejich zisku něco přinášelo, přinášelo však také (ač chtěli-li povolání za dosti činiti) mnoho a 63

velmi mnoho úsilné vsylné a na díle i ošklivé práce, naposledy nelibosti tak mnoho jako přízně. I nelíbilo mi se to.

64

KAPITOLA XV.

POUTNÍK SPATŘUJE JURIS PRUDENTIAM

Naposledy tedy vedli mne do jednoho ještě širokého auditorium Audytoryum, v němţ sem víc neţ kde znamenitých lidi uhlédal. Ti vŧkol po stěnách malované měli zdi, sruby, ploty, parkany, šraňky, příhrady a přívory; a zase skrze ně ty i jiné mezery a díry, dvéře i vrata, závory a zámky a rozličné k nim klíče, klíčky a háky. Na to vše oni ukazujíc sobě, kde se a jak přejíti mŧţ neb nemŧţ, rozměřovali. I ptám se: „Co pak ti lidé dělají?“ Odpovědíno mi, ţe vyhlédají, jak by jedenkaţdý v světě při svém ostáti, aneb také z jiného na sebe nětco pokojně převésti mohl pro zachování řádu a svornosti. Řekl sem: „To je pěkná věc!“ ale podívaje se trošku, zošklivil sem ji sobě.

2. A to předně proto, ţe do těch šraňkŧ, jakţ sem znamenal, ani duše, ani mysl, ani tělo člověka se nezavírá, neţ statek toliko, příbytná při člověku věc, na níţ tak mnoho přenesnadné práce váţiti, jakouţ sem tu viděl, nezdálo mi se, aby za to stálo.

3. K tomu viděl sem, ţe všecko to umění jen na chuti některých zaloţeno bylo, ţe se tomu neb onomu to neb ono za právo ustanoviti vidělo, tak toho jiní šetří, aneb (znamenal sem to tu) jak se kterému mozku zavrtí, tak hradby neb mezeru dělá a boří. {Perplexitas Juris.}

Protoţ tu mnoho bylo jednoho druhému právě na odpor, čehoţ k zpravení a srovnání jiní divného subtylného hlav lámání uţívati musili, aţ sem se divil, ţe nad ledadrobnými věcmi, z nichţ se některá v tisíci sotva letech přihází a za velmi málo stojí, tak se hříli a potili, a to s nemalou hrdostí. Nebo čím kdo více hradbu probořovati, leckdes mezeru protrhnouti a zase zatarasovati uměl, tím více sobě se líbil a jiní naň ckali. Někteří však (i oni vtip protírajíce) vstupovali oněm na odpor, ţe tak a ne onak se hraditi aneb mezeřiti má, volajíce. Toţ byly roztrţitosti a hádky, a rozstoupíce se maloval ten tak, onen onak, kaţdý k sobě diváky 65

vábě. A já laškování tomu se nadívaje a hlavou zatřasa, „pospěšme odtud, jiţ mne tu teskno,“ řekl sem. A tlumočník mi s hněvem:

„Také-li se pak tobě v tom světě co líbiti bude? I nejušlechtilejším ty věcem, vrtkého mozku člověče, hanu najdeš.“ Všudybud mu odpoví: „Zdá mi se, ţe mu mysl náboţností zapáchá. Poveďme ho, snad sobě ale tam vnadu najde.“

66

KAPITOLA XVI.

POUTNÍK SE NA PROMOCÍ MISTRŦ A DOKTORŦ DÍVÁ

Ale aj, vtom trouby zvuk zavzní jako svolávajících se k slavnosti a Všezvěd srozuměje, co bude, dí: „Navraťme se ještě medle, tu se bude nač podívati.“ „I coţ to bude?“ dím já. On: „Academia bude korunovati ty, kteříţ nad jiné byvše pilnější, vrchu umění dosáhli.

Ti, pravím, jiným na příklad korunováni budou.“ Já tedy věc tak zvláštní viděti ţádostiv jsa a houfy sbíhajících se vida, vejdu za jinými také, a aj, tu pod filozofickým nebem jakýsi stál s papírovým sceptrum, k němuţ z prostřed houfu někteří přistupovali, svědectví vysokého umění ţádajíce. On ţádost jejich, ţe slušná jest, schváliv, poručil, aby, co umějí a nač stvrzení ţádají, na cedulce poznamenané dali. I odvozovali jeden filozofie sumu summu, jiný medicíny, jiný Jurisprudentiae, měšcem přitom, aby to hladčeji šlo, podmazujíce.

2. On tedy jednoho za druhým bera, kaţdému na čelo titul tytul: Toto jest svobodných umění mistr; toto medicíny Medycýny doktor; toto práv obojích licenciát etc. přilepil a pečetí přitvrdil, pod nemilostí bohyně Pallady všechněm přítomným i nepřítomným poroučeje, aby jich na potkání ţádný jinák nejmenoval. A s tím je i zástupy rozpustil. I řekl sem: „Bude-liţ co více?“ „A coţ tobě ještě dosti není?“ dí tlumočník. „Či nevidíš, jak jim všickni ustupují?“

Jakoţ pak ustupovali.

3. Nicméně já, chtěje vţdy, co pak dále z nich bude, viděti, hledím po jednom tom umění mistru, anť mu teď počítati cos poroučejí, on neuměl; poroučejí měřiti, neuměl; poroučejí hvězdy jmenovati, neuměl; poroučejí silogismy Syllogismy dělati, neuměl; poroučejí cizími jazyky mluviti, neuměl; poroučejí svým jazykem řečňovati, neuměl; poroučejí naposledy čísti a psáti, neuměl. „Ký pak hřích,“ řekl sem já, „mistrem sedmerého umění se psáti, a ţádného neuměti?“ Tlumočník odpověděl: „Neumí-li ten, umí druhý, třetí, čtvrtý; nemŧţ všudy plně býti.“ „Tedy já rozumím,“

67

řekl sem, „ţe po strávení v školách věku, po vynaloţení na to statku, po přivěšení titulŧ Tytulŧ a pečetí naposledy zeptati se potřebí, učil-li se čemu? Bopomozi té zprávy.“ „Ty muderlantství nepřestaneš,“

dí on, „leč sobě něco utrţíš, ţvi jen předce, přisahámť, ţe se s něčím potkáš.“ „I nu tedy,“ řekl sem, „nechť sou třeba sedmdesatera sedmera umění mistří a doktoří a nech třeba všecka umějí, aneb ţádného, říkati nic víc nechci, jen poďme odtud.“

68

KAPITOLA XVII.

POUTNÍK PROHLÉDÁ STAV NÁBOŢNÍKŦ

I provedou mne prŧchody jakýmis a přijdeme na ryňk, kdeţ

mnoţství na rozličnou formu stavených chrámŧ a kaplic stálo a vycházejících a vcházejících zástupové. I vkročíme do nejbliţšího, a aj, tu po všech stranách rytiny a slitiny muţŧ a ţen, téţ všelijakých zvířat, ptactva, zeměplazŧ, stromoví a zrostlin, tolikéţ slunce, měsíce a hvězd aţ i ďáblŧ mrzutých plno. Z přicházejících pak kaţdý sobě, co se mu vidělo, vybera, před tím klekl, líbal, kadil, pálil. Kdeţ ač mi divná byla všech tu svornost, ţe kaţdý takměř svou věc jinák konaje, trpěli sobě to a pokojně kaţdý kaţdého při jeho smyslu nechával (čehoţ sem jinde potom nespatřil), a však mne i puch jakýsi smrdutý tu zaráţel i hrŧza podjímala, takţe sem ven pospíšil.

2. Vejdem tedy do jiného chrámu, bílého a čistotného, v němţ

ţádných kromě ţivých obrazŧ nebylo, ale ti jednák hlavami klátíc tiše cos breptali, jednák se vstyčíc a uši zacpajíc huby dokořen zodvírali, hlas vlčímu vytí nenepodobný vydávajíce. {Talmudi figmenta.} Vtom sstupujíce se do hromady, nahlédali do jakýchsi knih. K nimţ přistoupě i já, vidím divná malování. Ku příkladu peřenou a křídlatou zvěř, nepeřené a bez křídel ptactvo, hovada s lidskými a lidi s hovadími oudy, jedno tělo s mnoha hlavami a zase jednu hlavu s mnoha těly. Některá potvora měla místo ocasu hlavu a místo hlavy ocas, některá oči pod břichem a nohy na hřbetě.

Některá očí, uší, úst vst, noh bez počtu, jiná nic toho a vše to divně zpřestavované, ztočené, zpřehýbané, zkřivené a v veliké nerovnosti; jeden oud pídi, druhý sáhy zdýlí; jeden prstu, druhý sudu ztlouští.

Sumou summau, potvorně všecko, víc neţ se věřiti mŧţ. Oni však pravili, ţe to historie Hystorye sou a chválíce, jak to vše ušlechtilé jest, ukazovali starší mladším za tajemství. A já řekl: „Ale kdoţ by se nadál, aby lidé byli, kteříţ sobě takové nechutné věci chutnati 69

mohou. Nechme jich, jděme jinam.“ A vyjda, spatřím je mezi jinými také se procházeti, tak však, ţe všechněm omrzalí byli, a jen smích a hřičku z nich sobě strojili. Coţ mne, abych jimi pohrdl, připonuklo.

3. Takţ vkročíme do jiného chrámu, kterýţ okrouhlý byl a neméně onoho vnitř švárný, bez ozdob kromě některých po stěnách liter a po podlaze kobercŧ. Lidé pak v něm byli tiše a náboţně sobě počínající, bíle přistřeni a čistoty velice milovní, nebo se vţdycky umývali a almuţny dávali, takţe mi se tvárností tou milost k nim dělati počala. A řekl sem: „Jaký pak oni těch věcí základ mají?“

Odpověděl mi Všezvěd: „Onino jej pod sukní schovaný nosí.“ I přistoupím a viděti ţádám. Oni, ţe toho jiným kromě vykladačŧ

viděti nesluší. Já předce viděti chci, dovolení od pana Osuda předstíraje.

4. I dobyta jest a ukázána mi tabule, na níţ stál strom kořenem zhŧru do povětří se pnoucí, ratolestmi pak v zemi strmící, okolo kterýchţ mnoţství krtic rylo a jeden veliký weliky 88 krt vŧkol chodě jiné svolával a v práci tu zavodil. I povídali mi, ţe na ratolestech toho stromu pod zemí všelijaké libé ovoce roste, kteréhoţ prý pry ti tiší a pracovití ţivotčíškové dobývají. „A to jest,“

dí Všezvěd, „suma summa náboţenství toho.“ I porozuměl sem, ţe základ jeho na větru domnění jest; cíl a ovoce jeho, pýskati se v zemi a troštovati se neviditedlnými, kdeţ nerostou, rozkošemi a slepě hledati, nevěda čeho.

5. A odejda odtud dím vŧdci svému: „Čím pak oni, ţe to jistý jest a pravý náboţenství základ, dovodí?“ Odpověděl mi: „Poď a viz.“ I vejdeme za kostel na plac, a aj, tu bílí ti a umytí lidé, ohrňujíce lokty, jiskříce očima, hryzouce pysky a řvouce strašlivě běhají, koho potkají, šavlují a ve krvi lidské se máchají. Čehoţ já zlekaje se a zpátkem běţe, řekl sem: „I coţ pak to oni dělají?“ Odpovědíno mi:

„Disputují Dysputugj o náboţenství a dovodí, ţe Alkorán pravá jest kniha.“

5. I vejdeme do kostela zase, a aj, tu mezi těmi, kteříţ onu tabuli nosili, také hádka o toho, jakţ sem srozuměl, nejpřednějšího krta.

Jedni zajisté pravili, ţe sám on drobnější ty krtice zpravuje, jiní, ţe 70

má dva pomocníky. O kterouţ věc tak se neukojitedlně táhali, ţe naposledy tak rovně tu s sebou jako vně s jinými ţelezem a ohněm disputovali dysputowali, aţ hrozno.

71

KAPITOLA XVIII.

PROHLÉDÁ NÁBOŢENSTVÍ KŘESŤANSKÉ

I vida mne vŧdce mŧj děsiti se, dí mi: „Nu, poďme, ukáţiť křesťanské náboţenství, kteréţ na jistých Boţích zjeveních zaloţeno jsouc a nejsprostnějším i nejvtipnějším dosti činíc, jakoţ pravdu nebeskou jasně na světlo staví, tak zase odporné bludy poráţí, a jehoţ ozdoba jest svornost a láska a kteréţ v nesčislných protivenstvích nepřemoţené posavád zustalo a stojí. Z čehoţ

rozuměti snadně mŧţeš, ţe pŧvod jeho z Boha býti musí a potěšení pravého tu ţe se doptati budeš moci.“ I zradoval sem se těm řečem a šli sme.

2. A kdyţ přicházíme, vidím, ţe bránu mají, skrze níţ se k nim musí. Ta brána stála u vodě, kterouţ musil kaţdý přebřísti a umyti se a vzíti heslo jejich, bílou a červenou barvu, s přísahou, ţe k právŧm a řádŧm jejich státi chce, tak jako oni věřiti, tak jako oni se modliti, týchţ jako oni nařízení ostříhati. I líbilo mi se to jakoţto ušlechtilého nějakého řádu začátek.

3. Projdouc skrze bránu, spatřím zástupy lidu veliké, mezi nimiţ

někteří habitem od jiných rozdílní, zde onde na výstupcích stojíce, ukazovali jim obraz jakýsi tak uměle vymalovaný, ţe čím víc kdo naň hleděl, tím víc nač se dívati měl; neţ ţe nebyl zlatem aneb blýskavými nějakými barvami hrubě okrášlený, nebyl zdaleka příliš patrný. Protoţ sem viděl, ţe kteří zdaleka stáli, méně krásou jeho jímáni byli, kteří blíţe, nasytiti se hleděním nemohli.

4. Ti pak, kteříţ ten kontrfekt nosili, velebili jej náramně, nazývajíc jej Synem Boţím a pravíce, ţe v něm všelijaké ušlechtilosti vyobraţeny jsou a ţe z nebe na zem poslán jest, aby lidé, jak při sobě ctnosti pořádati mají, z něho mustr brali. I byla radost a plésání, a padajíce na kolena, zpínali k nebi ruce a Boha chválili. A já to vida, připojil sem hlas svŧj také a Pána Boha, ţe mi na ta místa přijíti dal, pochválil.

72

5. Mezi tím slyším mnohá a rozličná napomínání, kaţdý aby se k obrazu tomu formoval; a spatřím, ţe se po místech sstupují, a ti, kterýmţ obraz svěřen byl, maličké kontrfekty z něho dělajíce, v zavinutí jakémsi všechněm rozdávají a oni je s náboţností do úst vst berou. Ptám se tedy, co se to tu dělá? Odpovědíno mi, ţe není dosti na často jmenovaný obraz zevnitřně toliko hleděti, neţ ţe se do vnitřku přijíti musí, aby se člověk v krásu jeho proměniti mohl.

Nebo tak prý pry nebeskému tomu lékařství hříchové ustupovati musejí. Na kteréţ zprávě já přestav, křesťany sem za blahoslavené lidi, kteří k zahánění zlého takové prostředky a pomoci mají, sám u sebe velebil.

6. Mezi tím však hledě já po některých, kteříţ málo před tím Boha k sobě (jakţ pravili) přijali, vidím, ani jeden za druhým do pitek, rŧznic, nečistot, krádeţí a loupeţí se dávají. Ale nevěře já očím svým, hledím pilněji a vidím v pravdivé pravdě, ţe pijí a blijí, vadí se a bijí, lstí i mocí jední druhým berou a derou, bŧjností řehcí a skáčí, výskají a pískají, smilní a cizoloţí, hŧř neţ sem které jiné viděl; summou, ţe všecko na opak proti tomu, jakţ napomínáni byli a slibovali, činí. Protoţ zkormoutiv se, lítostivě sem řekl: „Ale pro Pána Boha, coţ se toto děje? Jáť sem tu jiného hledal.“ „Nediv se tak hrubě,“ odpověděl tlumočník. „Co se lidem k následování předstírá, jest stupeň dokonalosti, na kterýţ vystoupiti nekaţdému dá mdloba lidská. Kteří jiné vedou, dokonalejší jsou, ale za nimi obecný člověk, který v příčinách jest, ne tak stačiti mŧţ.“ „Poďmeţ tedy mezi ty vŧdce,“ řekl sem, „ať se na ně podívám.“

7. I přivede mne k těm na výstupcích stojícím, kteříţ napomínali sic lidu k milování krásy obrazu toho, ale to slabě jaksi, jakţ mi se zdálo, dělali. Nebo poslechl-li kdo a následoval, dobře, pakli nic, také. Někteří chřestali jakýmis klíči, pravíc se moc míti, kdo neposlechne, fortnu jemu, kudy se k Bohu chodí, zavříti, a mezi tím nezavírali ţádnému. Pakli to činili, jako z ţertu činili. A sic viděl sem, ţe ne hrubě směli směle toho dělati. Nebo kdyţ některý trošku ostřiti chtěl, láli naň, ţe na osoby káţe. Protoţ někteří, ústně vstně nesmějíc, psaně na hříchy ţehrali; ale i na ty křičeli, ţe paškvile 73

roztrušují, protoţ se a neb od nich odvraceli, aby neposlouchali, a neb je z stupňŧ zhazovali, mírnější sobě vystavujíce. Coţ vida, řekl sem: „Toť jest bláznovství, ţe tito z vŧdcŧ a rádcŧ svých následovníky a pochlebníky míti chtějí.“ „Tak jest světa běh,“ řekl tlumočník, „a neškodí to. Kdyby volavcŧm těm všecko volno bylo, kdo ví, čeho by sobě oni neosvobodili? Musí se i jim vyměřiti, pokud čára.“

8. „Poďme tedy,“ řekl sem, „ať já se na ně samy, jak doma krom katedry věci své spořádané mají, podívám; vím, ţe jim tam aspoň ţádný nevyměřuje a nepřekáţí.“ I vstoupíme tam, kdeţ sami kněţí Kněţi bydleli, a já mysle, ţe je modlící se a zpytující tajemství najdu, nalezl sem pohříchu, ani teď po peřinách rozváleni chrápí, tamto za tabulemi rozsázeni hodují, aţ do němoty do sebe cpajíce a lejíce, jiní provodí rejry a skoky, někteří měšce, truhly, komory vycpávají, jiní se s freji a bŧjnostmi obírají, někteří s připínáním ostroh, tulichŧ, kordŧ, ručnic Ručnjc zacházejí, někteří s psy a zajíci se honí, takţe nejmenší čas s biblí trávili, někteří sotva ji kdy do rukou brali, učitelé však Písem se jmenujíce. Coţ spatřiv já, řekl sem: „Ach nastojte, mého hoře, toto-liţ ti vŧdcové do nebe a příkladové k ctnostem býti mají? Ale najdu-liţ pak co v světě, v čemţ by šalby a podvodu nebylo?“ To uslyšavše někteří z nich, a ţe na jejich iregulární ţivot naříkám, porozuměvše, šilhavě na mne hleděti a reptati začali, hledám-li pokrytcŧ a povrchních nějakých svatáčkŧ, abych jich jinde hledal, oni ţe vědí, jak i v kostele povinnost svou konati, i doma a mezi lidmi lidsky se chovati. Takţ sem mlčeti musil, patrně sic vida, ţe to potvorství jest, na komţi pancíř, na birýtě lebku, v jedné ruce Zákon, v druhé meč, po předu Petrovy klíče, po zadu Jidášŧ měšec nositi, mysl v Písmě vybroušenou, srdce v praktikách praktykách vycvičené a jazyk plný náboţnosti, oči plné bŧjnosti míti.

9. Vida pak některé obzvláště, kteříţ na kázaních velice uměle a náboţně řečňujíce, sobě i jiným nejinák neţ jako z nebe spadlí anjelé se líbili, ţivota pak rovně jako jiní rozpásaného byli, nemohl sem se předce zdrţeti, abych neřekl: „Hle, trouby, skrze něţ věci dobré plynou, samých se nechytají!“ Tlumočník dí: „I to jest dar Boţí, o 74

věcech Boţích pěkně mluviti uměti.“ „Jest dar Boţí,“ dím já, „ale na slovích-liţ se stavovati má?“

10. Mezi tím vida já, ţe všickni tito nad sebou starší své (biskupi, arcibiskupi, opatové, proboštové, děkanové, superintendenti, inspectores etc. nazvané) mají, muţe váţné a vzácné, jimţ všickní poctivost činili, myslil sem: „Proč pak oni těchto niţších v řádu nedrţí?“ A chtěje příčině vyrozuměti, vejdu za jedním do pokojíka jeho, potom za druhým, třetím, čtvrtým etc. a vidím je zaměstknané hrubě, ţe neměli kdy k oněm dohlédati. Zaměstknání pak jejich (mimo nejedny věci s oněmi společné) bylo s rejstry dŧchodŧ a pokladŧ (jakţ pravili) církevních. I řekl sem: „Omylem jim tuším duchovní otcové říkají; dŧchodní Duchodnj otcové slouti by měli.“

Odpověděl tlumočník: „Musíť o to péče býti, aby církev v tom, co ji Pán Bŧh přeje a od poboţných předkŧ nadáno, nehynula.“ Vtom vystoupě z nich jeden, na pasu dva visuté klíče mající (jmenovali ho Petrem), řekl (Skut. 6.): „Muţi bratří, není slušné, abychom my, opouštějíc slovo Boţí, přisluhovali stolŧm a truhlám. Vyberme muţe dobropověstné a poručme jim tu práci, sami pak pilní buďme modliteb a sluţby slova.“ Coţ já slyše, zradoval sem se, protoţe to podlé zdání mého dobrá rada byla. Ale z nich ţádný tomu rozuměti nechtěl, počítali, přijímali, vydávali předce sami, modlitby a sluţbu slova jiným poroučejíce, aneb běţně odbývajíce.

11. Umřel-li z nich který a péče prvotnosti na jiného přijíti měla, spatřil sem nemálo nemalo obcházení, nahlédání, přímluv shledávání, kaţdý se k té pořádce, dřív neţ by místo vychládlo, tlačil. Ten pak, který prázdné místo osaditi měl, bral od nich a o nich hlasy, kteříţ velmi rozdílní byli. Jeden se hlásal býti krevným přítelem, druhý po ţeně příbuzným, třetí, ţe dávno jiţ starším slouţil, odměny se nadál, čtvrtý, ţe slib měl, tím se troštoval, pátý pro své z poctivých rodičŧ zplození na poctivé místo posazení čekal, šestý schválení sebe odjinud vyţádané předstíral, sedmý dárky podstrkoval, osmý, hlubokých, vysokých a širokých smyslŧ jsa, místa sobě, kde by se rozprostříti mohl, ţádal, a nevím co toho víc.

Coţ já spatře, řekl sem: „Toť snad není řád, tříti se na taková místa, 75

však by se tu na zavolání čekati mělo.“ Tlumočník odpoví: „A coţ

by bezděčných volali? Musíť se, kdo k tomu úmysl vmysl má, ohlásiti.“ „Já sem opravdu myslil,“ dím já, „ţe se tu na Boţí zavolání čekati musí.“ On zase: „A co mníš, ţe Bŧh někoho z nebe zavolá?

Boţí zavolání jest přízeň starších, kteréţ sobě kaţdému, kdo se k zavolání hotoví, dobývati volno jest.“ „Vidím tedy,“ řekl sem, „ţe tuto k sluţbě církve ţádného hledati a doháněti netřeba, odháněti spíše. Mezi tím, má-li se vţdy přízně hledati, tak by se hledati ji mělo, aby kaţdý pokorou, tichostí, pracovitostí církvi milým činiti se hleděl, a ne, jakţ já tu vidím a slyším. Nechť je, co chce, neřádové jsou toto.“

12. Na tom kdyţ mne státi viděl tlumočník mŧj, řekl mi: „Pravdať jest, ţe v ţivotě křesťanském i samých teologŧ Theologŧ něco více nerovnosti jest neţ jinde, ale zase toto jest pravé, ţe křesťané, i zle ţivi jsouce, dobře umírají. Protoţe spasení lidské ne na skutcích, neţ

na víře záleţí, kteráţ kdyţ pravá jest, nemŧţe spasení chybiti.

Nehorš se tedy, ţe ţivot při křesťanech nejistý jest, kdyţ jen víra jest jistá, dostiť jest.“

13. „Srovnávají-liţ se tedy aspoň u víře všickni?“ řekl sem.

Odpověděl: „Jestiť i tu trošičku rozdílnosti, ale co na tom? Základ mají všickni jeden.“ I uvedou mne za jakés mříţe uprostřed kostela toho velikého, kdeţ já okrouhlý, veliký, na řetěze visící kamen spatřím; pravili mu prubířský Prubýřský kamen. {Písmo svaté S.

prubířský Prubýřský kamen.} K tomu přistupovali lidé přední, kaţdý v ruce něco nesa, ku příkladu kus zlata, stříbra, ţeleza, olova, písku, plev etc., pak otíral kaţdý o ten kámen to, co přinesl, a chválil, ţe prŧbu drţí, jiní dívající se pravili, ţe nedrţí. Toţ na sebe křikali, ţádný sobě svého haněti nedal, ţádný také druhému jeho věci potvrzovati nechtěl. Pak na sebe láli, klnuli, za kápě, za uši a kde mohli se chytajíc a táhajíc. Jiní hádali se o sám ten kámen, jaké jest barvy; někteří pravili, ţe modrý, jiní, ţe zelený, jiní, ţe bílý, někteří, ţe černý, aţ se našli, kteříţ pravili, ţe jest proměnných barev, jaká se věc přistrčí, takový ţe se i on zdá. Někteří radili, aby ho rozbili a na prach zetrouc, jaký bude, pohleděli, jiní nedali.

76

Někteří nadto výš pravili, ţe ten kámen jen rŧznice tropí, aby ho sňali a preč dali, ţe se snáze porovnají; k čemuţ jich veliký díl, a nejpřednějších, přistupovalo, jiní toho zase bránili, pravíce, ţe ţivoty raději sloţí, neţ tomu dopustí; jakoţ pak nejedni, kdyţ se rŧznice a šarvátka ssarwatka rozmohla, i zbiti jsou, kámen pak zustal předce.

Nebo byl okrouhlý a velmi hladký, kdo na něj sahal, ujíti ho nemohl, vyklouzl se mu hned a uprostřed šraňkŧ těch předce se točil.

14. Z těch šraňkŧ já vyjda, spatřím, aj, kostel ten mnoho má vŧkol kaplic, do nichţ se ti, kteříţ se při prubířském Prubýřském tom kamenu srovnati nemohli, rozcházejí a za kaţdým jistý lidu díl se táhne, kterýmţ oni, jak a čím se od jiných děliti mají, regule dávali.

Tito, aby se vodou i ohněm znamenali, jiní, aby znamení kříţe v hrsti a v kapsi vţdycky pohotově měli, jiní, aby vedlé hlavního onoho kontrfektu, v němţ se všickni vzhlédati mají, pro větší dokonalost jiných drobnějších co nejvíc při sobě nosili, jiní, aby modléc se neklekali, ţe to farizejská Faryzegská věc, jiní, aby muziky, jakoţto věci bujné, mezi sebou netrpěli, jiní, aby se ţádnému, na vnitřním Ducha zjevování dosti majíce, učiti nedali.

Sumou Summau, všudy obzvláštní nějaké nařízení, kaply ty prohlédaje, viděl sem.

15. Jedna z nich největší byla a nejozdobnější, třpytící se zlatem a kamením drahým, a v níţ hluk veselých nástrojŧ slyšán. Do té sem obzvlášť uveden a pobízín, abych hleděl, ţe tu pěknější neţ kde náboţenství. A aj, po stěnách tu plno bylo figúr Figŧr jakýchsi, jak se do nebe dostávati ukazujících. Tu někteří namalovaní stáli, dělající sobě ţebříky, přistavující k nebi a lezoucí po nich. Jiní snášeli na hromadu vrchy a kopce, aby po nich zhŧru mohli, jiní sobě křídla strojili a připínali, jiní křídlatých tvorŧ nalapajíce a několik spolu sepnouce, k nim se přivazovali, vedle nich zhŧru vyletěti sobě troufajíce etc. Kněţí pak rozličných křtaltŧ mnoho bylo, kteříţ ty figúry Figŧry lidem ukazovali a schvalovali, rozmanitým je přitom ceremoniím Ceremonyjm, jak se od jiných děliti mají, vyučujíce.

Jeden pak zlatem a šarlatem přioděný seděl na vysoké stolici, poslušným a řádŧm těm dověrně obcujícím znamenité dary 77

rozděluje. I zdál mi se tu pěkný řád a veseleji neţ kde. Ale kdyţ sem jiné sekty přebíhati, na ně hrozně dotírati a jejich ty všecky věci haněti a stíhati viděl, vzal sem to v podezření. Zvláště vida při těchto nesmělé odpovídání a sebe zastávání, leč kamením, vodou, ohněm a mečem z strany jedné, z strany pak druhé zlatem podvodné lidí k sobě vábení. Nýbrţ spatřil sem mezi nimi samými mnohé roztrţitosti, svády, závisti, z míst sebe strkání a jiné neřády.

Protoţ sem odtud šel na jiné, kteříţ se obnovenými jmenovali, podívati se.

16. Kdeţ vidím, ţe některé ty kaply (dvě, tři, bliţší sebe jsouc), aby za jedno byly, se smlouvaly. Mezi tím však ţádnou měrou, jak by se mezi sebou porovnaly, trefiti nemohly, kaţdý, co v hlavu zavzal, na tom stál, jiné na to téţ naraziti usiluje. Někteří hloupější, co se jim namátlo, toho se drţeli, jiní chytřejší, jak kde fortel viděli, tak přistupovali a odstupovali, aţ sem nad tím mizerným mjzerným milých křesťanŧ matením a motáním velice horlil.

17. Mezi tím byli tu někteří, kteříţ se nic do těch roztrţitostí nemíti pravili, chodili mlčíc, tiše, jako v přemyšlování, a vzhlédajíc tytýţ k nebi a přívětivě se majíc ke všechněm; a byli nepatrní, ošklubaní, postem a ţízní vyschlí. Z nichţ jiní jen smích měli, povolávali a pohvizdovali za nimi, drbali a trhali, vidliček podávali, nohy podráţeli a zlořečili jim. Oni pak všecko trpíc, jako slepí, hluší, němí mezi jinými chodili. Kteréţ kdyţ sem z jakéhos v kŧru zastření vycházeti a vcházeti viděl, chtěl sem vjíti a pohleděti, co tam mají.

Ale mnou tlumočník trhl. „Co“ prý pry „tam dělati chceš? Či chceš také z sebe smích udělati? Máš tam proč dychtiti.“ Takţ sem nechal.

{Jichţ poutník nepoznal.} Ale, ach, tu sem přehlédl, od nešťastného svého Mámila zmámen byv; tu sem centrum nebe i země a cesty k sytosti potěšení vedoucí chybil a do motanin labyrintu Labiryntu světa zase uveden, dokudţ mne Bŧh mŧj neretoval a na pochybenou na tomto místě cestu zase neuvedl. Coţ kdy a jak se stalo, níţe povím. Ale sem já toho tehdáţ nesoudil, nýbrţ zevnitřního jen pokoje a pohodlí hledaje, jinam zevlovati pospíchal.

78

18. Nepominu mlčením, co mne ještě víc v té ulici potkalo.

Namlouval mne mŧj Všudybud, abych se mezi duchovníky dal, jistě mi to, ţe já osudem do toho stavu náleţím. Jakoţ, přiznám se, ţe mi to k mysli bylo, jakkoli sem obyčejŧ jejich ne všech liboval. I dám se navésti, vezmu kápi a kuklu, vstoupím tu i tam vedle jiných na výstupek, aţ mi i vlastní ukázán. Ale hledě já po nich, vidím, ţe mi jedni hřbet obracejí, druzí hlavami kroutí, třetí na mne okem mhourají, čtvrtí prstem hrozí, pátí vidličky ukazují. Naposledy někteří se oboříc, seţenou mne a vstaví jiného, hrozíc, ţe na tom dosti nebude. Já lekna se běţím pryč, k svým vŧdcŧm řka: „Ale bídnějšíhoţ toho světa! Však se pak s jedním všecko trhá!“

„Bezpochyby,“ řekl tlumočník, „proč se nemáš na pozoru, aby sobě lidí nedráţdil? Kdo s lidmi býti chce, k lidem se formovati musí, ne tak jako ty všudy z hloupa tesati.“ „Jiţť já nevím,“ řekl sem, „tedyť ale všeho tak nechati.“ „Ne tak, ne tak,“ dí Všudybud, „nemusíme zoufati. Nebude-li z tebe to, bude něco jiného. Poď jen, hleďme dál;“

a ujma mne za ruku, vede.

79

KAPITOLA XIX.

POUTNÍK STAV VRCHNOSTÍ SPATŘUJE

Přišli sme tedy do jiné ulice, kdeţ po všech stranách plno vidím vyšších i niţších stolic, na nichţ sedícím „pane rychtáři, pane purgmistře, pane úředníče Vředniče, pane rejente, pane purkrabí, pane kanclíři, pane místodrţící, páni soudcové, milostivý králi, kníţe, pane“ etc. říkali. I dí mi tlumočník: „Nu, tu máš ty lidi, kteříţ

soudy a výpovědi v rozepřech konajíce, zlé trescíce, dobrých přichraňujíce, řád v světě zdrţují.“ „Toť jest ovšem pěkná a mám za to nevyhnutedlná v lidském pokolení pokoleni věc,“ řekl sem.

„Odkud se pak takoví lidé berou?“ Odpověděl mi: „Někteří se k tomu rodí, jiní od nich, a neb od obce vybráni bývají, tí, kteříţ by za nejmoudřejší ze všech a nejzkušenější a spravedlnosti a práv nejpovědomější uznáni byli.“ „I to pěkně,“ dím já.

2. Vtom mi se pohleděti udá a spatřím, an se někteří do stolic vkupují, jiní vprošují, jiní vpochlebují, jiní sami sázejí; a vida to,

„Hle, hle, neřád!“ zkřikl sem. „I mlč, všetýčko,“ dí tlumočník, „zlým toho zaţiveš, uslyší-li.“ „A proč nečekají,“ dím já, „aţ by zvoleni byli?“ Odpověděl: „Hereţ, oni sebe bezpochyby povědomi jsouc, s tu práci se býti znají, kdyţ je za ty jiní přijímají, co tobě do toho?“

3. Já tedy umlknu a přiopravě sobě bryllí, hledím pilně po nich a uzřím věc nenadálou, ţe jmenovitě řídko který z nich všecky oudy měl, kaţdému téměř teměř něčeho potřebného se nedostávalo.

Někteří neměli uší, jimiţ by stíţnosti poddaných vyslýchati, jiní očí, jimiţ by neřády před sebou znamenati, jiní nosu, kterýmţ by šibalŧ

proti právu úklady vklady čenichati, jiní jazyku, kterýmţ by za němé utištěné promlouvati, jiní rukou, kterýmiţ by úsudky vsudky spravedlnosti vykonávati mohli, mnozí ani srdce neměli, aby, co spravedlnost káţe, konati směli.

4. Kteří pak všecko to měli, viděl sem je utrápené lidi býti, nebo na ně ustavičně nabíháno, ani pojísti, ani pospáti pokojně nemohli.

80

Ješto ti druzí víc neţ odpolu zahálivý ţivot vedli. I řekl sem: „Ale proč pak takovým těmto soudy a práva svěřují, kteří potřebných k tomu oudŧ nemají?“ Odpověděl tlumočník, ţe toho není, neţ ţe se mně tak zdá. Nebo prý pry: „Qvi nescit simulare, nescit regnare.

Kdo jiné zpravuje, musí často neviděti, neslyšeti, nerozuměti, byť i viděl, slyšel a rozuměl. Čemuţ ty, jakoţto v věcech politických neprošlý, nerozumíš.“ „A vţdyť já vidím na mou věru,“ řekl sem,

„ţe při nich toho, coţ by býti mělo, není.“ „A já tobě radím,“ dí on,

„mlč; slibujiť sic, nepřestaneš-li mudrování, octneš se, kde by nerád.

Co nevíš, ţe soudce poříkati k hrdlu sahá?“ Takţ sem umlkl a tiše se na všecko díval. Neţ nevidí mi se, co sem na které stolici obzvlášť spatřil, všecko vyčítati, dvojího toliko dotknu.

5. Zastavil sem se nejpilněji při soudu senátorském, kdeţ sem jména panŧ soudcŧ tato spatřil: Atheus, Svárurád, Sluchosud, Stranobij, Osobolib, Zlatomíl, Darober, Nezkus, Malověd, Nedbal, Kvapil, Ledabyl, všech pak president a nejvyšší sudí aneb prímas Prýmas byl pan Takchcimíť. Z kterýchţ jmén hned sem se, jací tu soudové bývají, dovtipovati začal: a však příklad se v mé přítomnosti trefil. Sprostnost obţalována byla od Soka, ţe by některé dobré lidi zhaněla, lichevníkŧm lakomcŧ, pijanŧm oţralcŧ

spílajecí a nevím co víc přemluvivši. Svědkové vedeni byli Kleveta, Leţ, Podhled; prokurátorem ku právu byl Pochleba z jedné strany, z druhé Darmotlach, kteréhoţ však Sprostnost pravila se nepotřebovati; a tázána byvši, zná-li se k tomu, co na ní proţalováno, řekla: „Znám, milí páni soudcové,“ a přidala: „Teď stojím, jinák mluviti nemohu, Pán Bŧh mi pomáhej!“ Tu soudcové shlukše se, sbírali hlasy. Atheus řekl: „Takť jest sic, jak to ţensko praví; ale co ona to třápati má? Necháme-li ji tak, pokusí se i o nás třeba hubou tlouci, přimlouvám se, ať jest ztrestána.“ Svárurád řekl:

„Ovšem. Nebo kdyby to jednomu prošlo, jiní by také chtěli, aby se jim promíjelo.“ Sluchosud řekl: „Já sic nevím vlastně, jak to bylo, neţ

poněvadţ sobě Sok tu věc tak vysoce vede, rozumím, ţeť ho opravdu bolí, nechť jest ztrestána.“ Stranobij řekl: „Já sem jiţ prvé věděl, ţe ta drchta všecko, co ví, vypleští, potřebí ji hubu zacpati.“

81

Osobolib dí: „Uraţený jest mŧj dobrý přítel, mělať ho pro mne aspoň ušetřiti, a ne tak špincovati, hodná jest potrestání.“ Zlatomíl dí: „Však víte, jak se onen štědře ukázal, hoden jest zastání.“

Darober: „Tak jest, nevděční bychom byli, kdyby pře jeho zespod měla zustati.“ Nezkus dí: „Já podobného příkladu nevím, co zaslouţila, nechť trpí.“ Malověd: „Já tomu nerozumím, jak usoudíte, dávám své povolení.“ Ledabyl: „Jakkoli, já ke všemu přistupuji.“

Nedbal: „Pakli té pře odloţiti chceme? Snad se to dále potom samo ukáţe?“ Kvapil: „Nic, za chuti ať jest ortel!“ Pan sudí: „Ovšem, na koho se nám třeba ohlédati? Co právo chce míť, to musí jíť.“ A vyvstav, učinil výpověd: „Poněvadţ ta štěbetná ţena v tak neslušné věci se dává, ţe všelijak o lidi dobré se otírá, k skrocení neváţného jejího jazyka a na příklad jiným, ať se ji 40 poličkŧ bez jednoho dá, ta se ji výpověď činí.“ Tu Sok s prokurátorem a svědky poklonivše se, z spravedlivého nálezu poděkování učinili; a Sprostnosti to téţ

poručeno. Ale ona v pláč a spínání rukou se vydala. Protoţ, ţe práva neuctila, přiostřiti ji rozkázali a pochytíc k kázni vedli. Kterouţ ji stalou křivdu já vida a zdrţeti se nemoha, zkřikl sem hlasem: „Ach, jestliţeť takoví všecko v světě soudové bývají, pomoziţ mi, Boţe všemohoucí, ať já ani soudcem nejsem, ani se s ţádným nesoudím!“

„I mlč, ztřeštěnče!“ řekl, vloţe mi na ústa vsta pěst, tlumočník,

„přisahámť, ţe se téhoţ, ne horšího-li něčeho domluvíš.“ A aj, Sok s Pochlebou svědky proti mně obváděti začnou a já to znamenaje a lekna se, nevím, jak sem odtud, sotva ducha popadaje, vyletěl.

6. Kdyţ pak sobě tu před tou soudnicí vydychuji a oči protírám, vidím mnohé s rozepří k soudu přicházeti, an kaţdému ihned prokurátoři (Darmotlach, Pochleba, Křivoved, Právotah a jiní) vstříc běţíc, ku poslouţení se ofěrovali, ne jakou kdo má při nejprv, neţ

jaký vaček nahlédajíce. Kaţdý pak svŧj zákon (čehoţ sem mezi teology Theology nebyl spatřil) při sobě pilně nosil a do něho tytýţ

nahlédal. Na nichţ na některých exemplářích nápis sem viděl: Ţravá hryzení zemská; na některých zase: Dravá šizení zemská. Ale se jiţ

více na to hleděti nechtělo, šel sem vzdychaje odtud.

82

7. Všezvěd mi dí: „Ještě nejlepší zustává. Poď, podíváš se na zprávu králŧ, kníţat a jiných dědičně nad poddanými panujících, snadť se to zalíbí.“ I vejdeme opět kamsi, a aj, tu na tak vysokých a širokých stolicích seděli, ţe řídký k nim přistoupiti a dosáhnouti mohl, kromě po nástrojích. Měl zajisté kaţdý dlouhé jakési místo uší z obou strán trouby, do nichţ kdyţ kdo co mluviti chtěl, šeptati musil. Ale byly oklikovaté a děravé, mnoho slov, neţ se hlavy doneslo, mimo ven vybíhalo, a která došla, na větším díle změněná docházela. Coţ sem odtud znamenal, ţe se ne vţdycky mluvícím odpověd dávala, někdo, i dosti tuze volaje, dovolati se do mozku nemohl, někdy se dávala odpověd, ale nic k věci. Podobně místo očí a jazyku trouby byly, skrze něţ se často jinák, neţ věc byla, vidělo, a jinák, neţ sám třeba pán mínil, odpovídalo. Čemuţ srozuměv, řekl sem: „Ale proč pak těch trub neodloţí a jako jiní lidé prostě vlastníma očima, ušima, jazykem nehledí, neposlouchají, neodpovídají?“ „Pro vzácnost osoby a dŧstojnost místa,“ dí mi tlumočník, „takové okolování býti musí. Či se tobě to sedláci zdají, aby se jim kaţdý o oči, uši, jazyk otírati měl?“

8. Vtom vidím některé vŧkol trŧnu obcházeti, z nichţ jedni pánu do uší vedlé těch trub cos dmýchají, jiní na oči jednák té, jednák oné barvy brylle sázejí, jiní pod nos cosi kouří, jiní ruce skládají a překládají, jiní nohy spínají a zase popouštějí, někteří pod nim stolici opravují a hlobí a tak dále. To vida já, ptám se: „Kdo sou to a co dělají?“ Odpoví mi tlumočník: „Jsou tajné rady Raddy, krále a veliké pány informující.“ „Jáť bych jim toho nevytrpěl,“ řekl sem,

„kdybych na tom místě byl, nýbrţ bych sobě svými oudy a činy volen býti chtěl.“ „Nemusí jediný člověk,“ dí on, „na sobě zakládati ani se toho jemu dopouštěti má.“ „Tedyť sou,“ dím já zase, „velicí tito páni nad sedláky bídnější, tak svázaní jsouce, aby se ani hnouti, leč po vŧli jiných, nemohli.“ „Ale sou sebou tak,“ dí on, „jistší.

Pohleď na tyto!“

9. I obhlédnu se, a aj, někteří na těch stolicích nedali se mustrovati, rozhánějíce ty informovatele od sebe pryč, coţ k mému vinši bylo. Neţ hned sem tu jiné nepohodlí uhlédal. Místo zajisté 83

těch kolikasi odehnaných mnoho jiných přicházelo, kteříţ jemu do uší, do nosu, do úst vst dmýchati, oči rozličně zakrývati a odkrývati, ruce pak a nohy sem a tam roztahovati se pokoušeli; kaţdý jmenovitě, kdo přišel, nač sobě upřel, na to ho navésti a natáhnouti chtěl, aţ některý ten nebohý pán nevěděl, co činiti, komu povoliti, neb komu se brániti a jak všechněm odolávati má. I řekl sem: „Jiţ

vidím, ţe lépe jest některým vybraným se svěřiti, neţ tak všechněm na rvačku býti. A co se to pak vţdy nějak jinák 108 zaopatřiti nemŧţ?“ řekl sem. „Jakţ by se opatřilo?“ dí on. „Povolání to s sebou to nese, ode všech stíţnosti, ţaloby, prosby, volání, dŧvody a odvody přijímati a všechněm za spravedlivé činiti. Leč by tak, jako tito jsou.“

10. I ukáţe mi jich koliks, kteříţ ţádnému k sobě nablíţ nedali, kromě kteří pohodlí obmýšleli a strojili. U těch sem viděl lidi vŧkol obskakující, pohlazující, polštáře podkládající, zrcadla před oči stavějící, fochrováním větříček dělající, peří a smeti sbírající, sukni a třevíce líbající, vše po předu, někteří i vyhozenou od pána slinu a ozher lízali, ţe sladké chválíce. Ale to mi se opět nic nelíbilo, zvláště ţe sem viděl, jak se kaţdému téměř teměř takovému stolice jaksi zviklala a s nim, neţ se nadál, se zvrátila, kdyţ oněch věrnějších podpŧrcŧ nebylo.

11. Stalo se v mé přítomnosti, zviklala zwjklala se také jednomu i rozsmekla i vypadl na zemi. A aj, udělal se hluk lidu, za nimţ já se ohlédaje spatřím, an sobě jiného vedou a sázejí, výskajíce, ţe tu jinák bude, neţ bývalo, a obskakujíce, hlobí pod ním a tvrdí, kdo mŧţ. I maje já za to, ţe obecnému dobrému napomáhati sluší (nebo tak pravili), také přistoupě klín či dva přistrčím, coţ mi někteří chválili, jiní škaredě hleděli. Vtom onen s svými sebera se a s kyjem mezi nás vpadna, pere do houfu, aţ se všecko to rozprchá, a některým krky spadají. Já strachem zděšený byv, ani se upamatovati nemohu, aţ

Všezvěd mŧj, slyše, ţe se „Kdo víc sázeti a tvrditi pomáhal?“ ptají, mnou trhne, abych prchal také. Mámil, ţe netřeba. Načeţ já rozmýšleje se, kterého poslechnouti, toť zavadím o šermující 109

okolo mne kyj kýg, zlupě se teprv běţím v kout. A tak sem 84

porozuměl, ţe i na těch stolicích seděti i okolo nich bývati i jich se dotýkati tím i jiným zpŧsobem nebezpečno. Protoţ sem tím raději odtud šel, s pomyšlenou toho maje, abych se tam kdy víc vraceti měl. Jakoţ sem i řekl vŧdcŧm svým: „Nech se, kdo chce, těch hor dotýká, ne já.“

12. Zvláště, poněvadţ sem i to vyšetřil, ţe ač světa správcové jmenováni býti chtěli všickni ti, nezprávy však všudy plno bylo.

Nebo buď ţe poddané sám pán neb po trubách k sobě pouštěl, sám neb s nadmychováním jiných výpovědi činil, tak mnoho sem křivd jako práva viděl, tak mnoho vzdychání a úpění vpění jako veselosti slyšel, a ţe se spravedlnost s bezprávím a moc s soudem mísí; rathauzové, soudnice, kanceláře tak nepravosti, jak spravedlnosti verštatové ţe jsou, a kteří se obhájcové v světě řádŧ titulují tytulugj, ţe tak mnoho neřádu, jak řádu (a často víc) bývají, patrně sem vyrozuměl. A podivě se, jak ten stav mnoho marnosti a blyštící blýsstjcý se bídy v sobě kryje, poţehnal sem jich tu a šel odtud.

85

KAPITOLA XX.

STAV SOLDÁTSKÝ

Takţ vejdeme do poslední ulice, kdeţ hned v prvním placu ne málo lidí stojí červeně přioděných. K nimţ přistoupě slyším, ţe se smlouvají, jak by se Smrti křídla dáti mohla, aby tak z daleka jako z blízka v okamţení mohla pronikati. Item, jak by se, co po mnohá léta staveno, za hodinu rozmetati mohlo. I uleknu se řečí těch, nebo aţ

posavád, co sem kde z lidských činŧ viděl, o vzdělávání a rozšiřování lidí a pohodlí lidského ţivota toliko bývaly řeči a práce, tito pak o zhoubu ţivotŧ a pohodlí lidských se radili. Odpověděl tlumočník: „I těchto usilování totéţ jest, ale jinakší drobet cestou, skrze odklizení jmenovitě toho, coţ ku překáţce jest. Potom tomu vyrozumíš.“

2. Vtom přistoupíme k bráně, kdeţ místo vrátných jakési s bubny státi spatřím, kaţdého vjíti chtícího se táţící, má-li tobolu. Kdyţ

ukázal a odevřel, nasypali mu peněz a řekli: „Kŧţe ta zaplacená buď“ a pustíc jej do jakéhos sklepu, vyváděli zase odtud ţelezem a ohněm obloţeného a kázali dále do placu jíti.

3. Ale já, co v tom sklepě jest, spatřiti jsa ţádostiv, také tam nejprv vstoupím, a aj, tu po všech stranách, aţ konce viděti nebylo, tolikéţ po zemi, hromady jako největší hranice, ţe by na mnoţství tisíce vozích neodvozil, všelijakých ukrutných k bodení, sekání, řezání, píchání pichánj, roubání, štípání, tínání, trhání, pálení, sumou summau k odjímání ţivota nástrojŧ od ţeleza, olova, dříví a kamení, aţ mne hrŧza podjímala, a řekl sem: „Na kterýţ toto divoký tvor takové přípravy?“ „Na lidi lidj,“ odpověděl mi tlumočník. „Na lidi?“ dím já, „ach, jáť sem myslil, ţe na nějakou vzteklou zvěř a divoké lité šelmy. Ale pro Boha, jakáţ to ukrutnost, jestliţe lidé na lidi takové tyto hrozné věci vymýšlejí!“ „Cos tak choulostivý?“ dí on a směje se.

86

4. Vyjdouce odtud, jdeme hlouběji tam a aţ na ryňk, kdeţ aj, lidí těch ţelezem přioděných, rohy a pazoury majících a houfně jedněch k druhým zpřipínaných stáda vidím, leţících u jakýchs koryt a dţberŧ, do nichţ se jim jísti a píti sypalo a lílo, a oni jeden přes druhého chlemtali a slopali. I řekl sem: „Co se pak tu vepřové na jatku krmí? Vidím sic lidskou tvárnost, neţ sviňské činy.“ „To jest pohodlí toho stavu,“ dí tlumočník. Oni vtom od koryt vstanouc, dají se v rejry a skoky, křepčení a výskání. A tlumočník: „Hle, vidíš-li rozkoše ţivota tohoto? Oč se ti starají? Není-liţ tu býti veselo?“

„Počkám, co dál bude,“ řekl sem. Oni mezi tím dají se v honění a šacování jiného stavu lidí, koho napadnou. Za tím rozválejíc se páchají sodomství a hanebnost beze všeho studu a bázně Boţí, aţ

sem se pýřil, a řekl: „Ej, tohoť by se jim trpěti nemělo.“ „Trpěti se musí,“ dí tlumočník. „Nebo ten stav všeliké svobodě chce.“ Oni pak usadíc se chlemtali zase. A naperouc a nalejíc se do němoty, pak se pokáceli a chrápali. Potom je vyvedli na plac, kdeţ na ně déšť, snih, kroupy, mráz, slota, ţízeň, hlad a všeliké neřesti pršely, ţe se nejeden třásl, drkotal, chřadl, scepenal, všem, psŧm, krkavcŧm na pokrm, jiní však nedbali nic, hýřili předce.

5. Vtom se cos na buben udeří a zavzní trouba a udělá se hřmot a křik! A aj, vztyčíc se kaţdý a zchápajíc řezáky, tesáky, bodáky a co kdo měl, strkají to beze vší lítosti do sebe vespolek, aţ krev stříká, sekají a flekají na sebe hŧř neţ nejlítější šelmy. Tu se hřmot na všecky strany rozmáhá, tu slyšeti dusot koní, chřest pancířŧ, břiňkot mečŧ, rochání střelby, fičení okolo uší létajících střel a kulí, zvuk trub, třeskot bubnŧ, křik ponoukajících k boji, křik vítězících, křik zraněných a umírajících. Tu viděti olověnné hrozné krupobití, tu ohnivé strašlivé blýskání a hřímání slyšeti, tu jednák tomu, jednák onomu ruka, hlava, noha preč létá, tu jeden přes druhého se kácí a všecko ve krvi splývá. „Ach, všemohoucí Boţe, coţ se toto děje?“

řekl sem, „zahynouti-liţ má ten svět?“ A sotva se upamatovav, z toho placu, nic nevím jak a kam, sem vypadl a trošičku sobě vydchna, a však se všecken třesa, prŧvodčím svým řekl: „Kamţ ste mne ale uvedli?“ Odpověděl tlumočník: „Rozmazanějšíhoţ tebe! To 87

jest býti člověkem, smíti dotříti.“ „I coţ sobě pak udělali?“ řekl sem.

Odpověděl: „Páni se pohodli, pak se ta věc porovnati musila.“ „A coţ se to oni rovnají?“ dím já. Odpověděl: „Ovšem. Nebo kdo by veliké pány, krále a království, kteříţ nad sebou soudce nemají, rovnal? Sami to mezi sebou mečem rozhodnouti musejí. Kdo lépe druhému ţelezem zašermuje a ohněm zakouří, ten svou postaví na vrchu.“ „Ó barbarství! ó hovadství!“ dím já, „nebylo-liţ by jiných k míření se cest? Divokým šelmám, ne lidem tak se mířiti sluší.“

6. Vtom uzřím, an teď z bojoviště nejedny s odštípenýma rukama, nohama, hlavou, nosem, s zvrtaným tělem, střapenou kŧţí, vše krví zohavené vedou a nesou. Na něţ kdyţ lítostí sotvá hleděti mohu, tlumočník mi dí: „Všecko se to zhojí, soldát musí otrlý býti.“

„A co pak,“ dím já, „kteří tam krkŧ nechali? „Odpověděl: „Jiţ ta kŧţe zaplacená byla.“ „Jak to?“ dím já. „A cos neviděl, jakého se jim prvé pohodlí přálo?“ „A jakého také nepohodlí,“ řekl sem, „pojměti museli? Mezi tím byť pak pouhé rozkoše předešly, bídnáť jest to věc člověku proto se krmiti dáti, aby hned na jatku musil. Ošklivýť jest ten stav, co ho koli, nechci, nechci ho, poďme odtud.“

88

KAPITOLA XXI.

STAV RYTÍŘSKÝ

Podívej se aspoň,“ dí tlumočník, „jaká počestnost, kdo se tu hrdinsky chová a skrze meče, oštípy, šípy a koule probije.“ Takţ

mne vedou na jakýs palác, kdeţ uzřím sedícího pod majestátem a některých, ješto sobě zmuţileji počínali, před sebe povolávajícího. I přicházeli mnozí, nesouce s sebou leby, hnáty, ţebra, pěsti, měšce a vačky nepřátelŧm zodtínané a zodjímané, coţ jim chváleno bylo. A ten pod majestátem dával jim za to cosi malovaného a zvláštní jakési před jinými svobody, coţ oni na ţerď nastrčíce, tak na odivu všechněm nosili.

2. To vidouce jiní, nejen z bojovníkŧ, jako před časy, ale nejedni i z řemesel a od knih, také přistupovali. A nemajíc jako onino šrámŧ

aneb nepřátelŧm zodjímaných nábytkŧ, kteréţ by ukazovali, vytahovali a předstírali své vlastní měšce aneb štrychy, kterých nadělali v knihách. I dávala se jim také taková jako oněm, a obyčejně nádhernější znamení, a pouštíni byli na vyšší síň.

3. Za nimiţ já vejda, spatřím jich hromady se procházeti s podpéřenými hlavami, zaostřenými patami a přiocelenými boky. I nesměl sem blízko přistoupiti, a udělal sem dobře. Nebo sem hned uhlédal, jak se jiným mezi ně se pletoucím ne všechněm švárně vedlo. Někteří zajisté příliš se jim blízko k boku plichtíce, někteří dosti v stranu nevyhýbajíce, někteří dosti nízce kolen neohybujíce, někteří titulŧ tytulŧ dosti pořádně vyřikovati neumějíce, s pěstmi se potkávali. Čehoţ i já se boje, prosil sem, abychom odtud šli. Ale Všezvěd řekl: „Podívej se ještě lép, jen opatrně.“

4. Hledím tedy sobě zdaleka, jací by činové jejich byli, a spatřím, ţe práce jejich (podlé svobod stavu toho, jakţ pravili) jest šlapati dláţku, převěšovati dvě nohy přes koně, honiti chrty, zajíce a vlky, zavoditi sedláky do robot, sázeti je do věţí a pouštěti zase, uţívati dlouhých, 115 rozličnými misami vysazovaných tabulí a pod nimi 89

co nejdél nohy drţívati, uměti šoustati nohama a líbati prsty, přebírati řemeslně vrhcáby a kostky; tlampati bez studu o věcech slzkých a plzkých a těm podobné. Měli pak to svobodami stvrzené, jakţ pravili, aby cokoli činí, šlechtictvím sloulo, a ţádný k nim, kromě poctivý člověk, aby se nemísil. Někteří sobě vespolek štíty měřili, jedni s druhými rovnajíc, a čím který vetšejší a zašlejší byl, tím byl víc váţen, kdo nový nosil, za tím jiní hlavami mrdali. Více sem tu i jiného ledcos uhlédal, coţ se mi divné a nemotorné zdálo, ale všeho praviti nesmím. Toto jen povím, ţe nadívaje se já dosti na ty marnosti jejich, znovu sem prŧvodčí svých, abychom šli, prosil a obdrţel.

5. Kdyţ jdeme, dí mi tlumočník: „Nu, jiţs prohlédl práce a kvaltování lidská, a nezlíbiloť se nic; protoţe se snad domníváš, ţe mimo práci lidé ti nic nemají. Ale věz, ţe všecky ty práce k odpočinutí jsou cesta, k němuţ naposledy všickni, kdo sebe v prácech nelitovali, přicházejí; ţe totiţ, kdyţ statku a zboţí aneb slávy a poctivosti aneb pohodlí a rozkoší dosáhnou, mysl jejich dosti se v čem kochati má. Protoţ jiţ tě ale k hradu Potěšení povedeme, aby se, jaký cíl jest prací lidských, podíval.“ Čemuţ sem se zradoval, tam sobě jisté mysli odpočinutí a potěchu slibuje.

90

KAPITOLA XXII.

POUTNÍK MEZI NOVINÁŘE TREFIL

Kdyţ nadcházíme k bráně, spatřím po levé straně na ryňku hromadu lidí a Všudybud dí: „Ej, těchtoť míjeti nemusíme.“ „Coţ tu mají?“ řekl sem. On: „Poď a viz!“ I přijdeme mezi ně, a aj, oni po dvou, po třech stojíce, točí jeden proti druhému prstem, kroutí hlavou, pleská rukama, drbe se za uši, naposledy jedni výskají, druzí pláčí. „I co se pak to tu zpravuje?“ dím já, „komedií Komedyj-li tito jakou strojí?“ „Ba nemějţ ty toho za hru,“ dí tlumočník.

„Opravdovéť oni věci mají, jichţ jim divno, směšno, hněvno, jak která.“ „Vţdyť bych já rád věděl,“ řekl sem, „co to jest, čemuţ se diví, čemu smějí, nač hněvají.“ Vtom pohlédna spatřím, ani se s píšťalkami jakýmis pěstují a jeden druhému přichýle se do ucha píská, kterýţ piskot byl-li libý, plésali, pakli škřipavý nějaký, troudili se.

2. A však toto mi bylo divné, ţe jedné a téţ píšťalky zvuk jedněm se tak hrubě líbil, ţe se skákání zdrţeti nemohli, druhým tak se mrzutý zdál, ţe uši zacpávali a v stranu běţeli aneb poslouchali a rozkvílíc se usedavě plakali. I řekl sem: „Totoť jest potvorného cosi, jak to jedna a táţ píšťala jedněm tak sladce, druhým tak trpce zní.“

Tlumočník dí: „Rozdílnost ne zvuku, neţ sluchu to pŧsobí. Nebo jakoţ pacientŧm jedno a téţ lékařství nejednostejně operuje, jak čí nemoc, tak tato, jaká jest čí vnitř passio aneb k věci náklonnost, takový zevnitř o ní zvuk, sladký neb hořký.“

3. „A kde se pak ty píšťaly berou?“ „Přinášejí je odevšad,“ dí on.

„Co nevidíš prodavačŧ?“ Takţ pohledím, a aj, tu chodí a jezdí naschvál k tomu nařízeni, píšťalky ty roznášející. Z nichţ mnozí na prudkých koních jezdili, a od těch kupovali mnozí, jiní chodili pěšky, někteří se i na berlách kulhajíce; a od těch rozumní kupovali raději, pravíce, ţe bývají jistší.

91

4. Nejen pak sem se díval na ně, ale i poslouchal sám, tu i tam se zastavě, a poznal sem, ţe to opravdu jakási líbost tak rozdílné odevšad přicházející hlasy slyšeti. Toto mi se nelíbilo, ţe někteří nemírně sobě v tom počínali, všecky píšťaly, co jich dostati mohli, skupujíce; an popískajíc sobě drobet, kaţdou zase preč vrhli. Byli tu z rozdílných stavŧ, kteříţ řídko doma sedíc, vţdycky tu na ryňku číhali, kde co pisklo, ucha nastavujíce.

5. Ovšem pak nelíbilo mi se, kdyţ sem marnost věci té poznal.

Nebo častokrát smutný se hlahol rozcházel, ţe se kormoutili všickni.

Po chvíli však zavzněl jiný, a byl z strachu smích. Opět některé píšťaly zvuk tak libě zněl, ţe všickni výskali a plésali, a hned se proměniv aneb utišil aneb v smutné škřípání obrátil, takţe kdo se jimi zpravovali, ledakdy se ledačemus daremně těšili, ledačehos děsili, an to v dým bylo. Bylo se tedy čemu zasmáti, ţe lidé kaţdého větru zavanutí šáliti se dají. Protoţ sem ty chválil, kteří, šibřiňkŧ

těch nedbajíce, prácí svých hleděli.

6. Ale opět sem nepohodlí spatřil, ţe, kdyţ kdo na to, co se okolo píská, pozoru nedal, od ledakuds mu lecos na krk připadlo.

Naposledy však i to sem tu viděl, ţe s těmi píšťalami zacházeti ne všelijak bezpečno bylo. Nebo poněvadţ hlaholové ti rozdílným uším rozdílní byli, rŧznice i rvačky nejednou odtud povstávaly, jakţ sem se i sám s příhodou potkal. Dopadna já jedné bystře znějící píšťalky, podal sem příteli svému, ale jiní přejmouc ji, o zem dali a pošlapali, na mne se, ţe takové věci roztrušuji, potrhujíc. Takţe vida je vztekle rozpálené, prchati sem musel. Ţe pak vŧdcové moji vţdy mne hradem Fortŧny těšili, šli sme k němu.

92

KAPITOLA XXIII.

POUTNÍK PROHLÉDÁ HRAD FORTŦNY, A NEJPRV PŘÍSTUP

K NĚMU

Kdyţ k tomu milému hradu přijdeme, vidím nejprv zástupy lidu ze všech města ulic se zbíhajících a obcházejících a kudy by se zhŧru dostati mohli obhlédajících. Byla pak na ten hrad jediná vysoká a úzká vzká brána, ale kteráţ zabořená, zaválená a trním zarostlá byla, sloula poně Ctnost. A praveno mi o ní, ţe před časy ona sama toliko k vcházení na hrad vystavená byla, ale ţe se brzy potom příhodou jakousi zabořila, protoţ jiných menších ţe naděláno a té necháno, poněvadţ příliš příkro, nepřístupno a nezvolno bylo choditi skrze ní.

2. Prolámany tedy zdi a naděláno forten z obojí strany; kteréţ já prohlédaje, viděl sem nápisy jich, Pokrytství, Leţ, Pochlebenství, Nepravost, Fortel, Násilí etc., ale kdyţ sem to tak jmenoval, a kteří tudy vcházeli, slyšeli, hněvali se na mne, reptali, zhoditi mne dolŧ

chtěli, takţe sem stouliti musel. Dívaje se pak, viděl sem, ţe někteří předce tou starou bránou skrze rum rúm a trní lezli. Jedni prolezli, jiní nic; a ti teprv se zase do dolejších forten vraceli a jimi procházeli.

3. I vejdu tam také a spatřím, ţe tu ještě hrad není, neţ plac, na němţ mnoţství lidí stojí, zhŧru k vyšším palácŧm vzhlédajících a vzdychajících. Kdyţ sem se ptal: „Co ti tu dělají?“, odpovědíno mi, ţe jsou čekanci laskavého paní Fortŧny vzezření a na hrad puštění očekávající. „A co se ne všickni ještě tito tam dostanou? Však všickni o to věrně pracovali.“ Odpověděl: „Přičíněti se kaţdý mŧţ, jak ví a umí, naposledy však na paní Fortŧně, koho ona k sobě přijíti chce, neb nechce, záleţí. Mŧţeš se podívati, jak to jde.“ I vidím, ţe tam jiţ

výše ţádných schodŧ ani bran není, neţ kolo jakési ustavičně se točící, k němuţ kdo se připal, zhŧru na podlahu vynešen byl a tam teprv od paní Fortŧny přijat a dále puštěn. Dole pak nemohl, kdo chtěl, kola se chytiti, neţ koho k němu úřednice Vřednice paní 93

Fortŧny jménem Náhoda přivedla aneb na ně vsadila, jinému kaţdému ruce zklouzly. Ta pak rejentka Náhoda chodila mezi houfem a koho se ji událo, toho chytila a na 120 kolo vsadila, ješto se ji někteří velmi na oči tiskli, rukou podávali, prosili, své vynaloţené práce, poty, mozoly, šrámy a jiné zaslouţilosti předstírajíce. Ale já drţím, ţe naprosto hluchá i slepá býti musila, tak se nic ani osobám nevzhlédala, ani proseb nedbala.

4. Mnozí tu z všelijakých stavŧ byli, kteréţ sem prvé viděl, ţe v povolání svém a skrze bránu ctnosti aneb také skrze postranní fortny práce a potu nelitovali, a však se štěstí dočekati nemohli; jiný, na to třeba ani nemyslící, byl za ruku ujat a zhŧru nešen. Z oněch pak čekancŧ mnozí převelmi tesklili, ţe na ně pořádka přijíti nechtěla, aţ nejeden ošedivěl. Někteří sobě zoufali a pustíc o štěstí, vraceli se k lopotování svému. Z kterýchţ opět někteří roztouţíce se k hradu lezli, oči i rukou paní Fortŧně podávajíc, takţe expektantŧ

těch zpŧsob tak i jinak bídný a tesklivý sem shledal.

94

KAPITOLA XXIV.

POUTNÍK ZPŦSOB BOHÁČŦ PROHLÉDÁ

Řekl sem pak vŧdci svému: „Nu, jiţ bych také, co tam nahoře jest, jak paní Fortŧna své hostě ctí, rád spatřil.“ „Dobře,“ řekl on a vznesl se, neţ sem zvěděl, se mnou zhŧru, kdeţ paní Fortŧna na kouli stojeci, koruny, sceptra, regimenty, řetězy, zápony, měšce, titule Tytule a jména, medy a cukry rozdávala a teprv dále zhŧru pouštěla. I pohledím na stavení hradu, kteréţ o trojím ponebí bylo, a spatřím, ţe některé do dolních, jiné do prostředních, jiné do vrchních pokojíkŧ uvozují. I dí mi tlumočník: „Zde dole přebývají, které paní Fortŧna penězi a zboţím poctila, v prostředních pokojích ti, které rozkošemi krmí, v horních pak palácích, které slávou přiodívá, aby od jiných spatřováni, chváleni a ctěni býti museli.

Některým dvojího spolu neb i všeho trojího přeje. A ti se, kam chtí, procházeti mohou. Vidíš, jak šťastná věc jest, komu se sem dostati dostane.“

2. „Poďmeţ tedy,“ řekl sem, „mezi tyto třebas nejprv.“ Takţ

vejdeme do dolních sklepŧ, a aj, tam tma a neveselo, takţe sem nic téměř teměř neviděl ponejprv, jen ţe sem břiňkání jakés slyšel, a puch stuchliny zaráţel mne ze všech koutŧ. Vtom, kdyţ se mi trošku zrak probere, vidím plno ze všelijakých stavŧ lidí, ani tu chodí, stojí, sedí, leţí, a kaţdý má poutami spaté nohy a ruce svázané řetězem, někteří přitom i na krku řetěz a na hřbetě břímě nějaké. I zděsil sem se a řekl: „Coţ pak toto, pro krále, do ţaláře sme nějakého přišli?“ Odpověděl mi směje se tlumočník: „Jakýs ty nerozum? Však toto darové jsou paní Fortŧny, kterýmiţ ona milé syny své obkládá.“ A já, ohleduje jednomu i druhému i třetímu těch jeho darŧ, vidím ocelivá pouta, ţelezné řetěze, olověnnou neb hliněnnou nŧši. „A jacíţ to darové?“ dím, „o tyť bych já nestál nestal.“ „Ale, bloude, zle ty hledíš,“ dí mi tlumočník, „však pak zlato jest všecko to.“ I hledím znovu ještě pilněji a povídám mu, ţe 95

já předce nevidím neţ ţelezo a hlinu. „Ej, nemudruj tak příliš,“ dí on, „věř jiným více neţ sobě. Pohleď, jak oni sobě toho váţí.“

3. I hledím a spatřím svŧj div, jak se oni převelice v tom opoutání svém kochali. Tento sobě počítal krouţky řetězu svého, jiný je rozbíral a zase skládal, jiný řetězu sobě rukou potěţkával, jiný ho na pídi měřil, jiný k ústŧm Vstŧm bera líbal, jiný ho před mrazem mrázem, horkem a úrazem vrazem chráně, šátkem obvinoval.

Někteří dva neb tří se sstoupíc, měřili je sobě a potěţkávali jeden proti druhému. Kdo svŧj lehčejší znamenal, kormoutil se a bliţnímu záviděl, kdo větší a těţší měl, chodil vŧkol, dul se, honosil a chlubil.

Ač mezi těmi opět někteří tiše v koutě sedíc, v velikosti řetězŧ a pout svých tajně se kochali, nestojíc o to, aby jiní viděli, závisti, za to mám, a krádeţe se bojíce. Jiní zase plné truhly měli hrudí a kamení, kteréţ sem i tam překládali, odmykali a zamykali, nikam odtud, aby o to nepřišli, nesmějíce ani nespějíce. Někteří ještě ani truhlám nevěřili, navázali a navěšeli toho okolo sebe tak mnoho, ţe ani choditi, ani státi s 123 tím nemohli, neţ leţeli toliko, dychtíce a chroptíce. Coţ já vida řekl sem: „Ale toto-liţ mají, pro všecky svaté, šťastní lidé slouti! an sem dole, práce a kvaltování lidská prohlédaje, nic bídnějšího nespatřil, jako toto štěstí jest.“ Všezvěd řekl: „Pravda jest sic (coţ tajiti?), ţe míti toliko tyto Fortŧny dary a jich neuţívati větší starost jest neţ rozkoš.“ „Ale tím paní Fortŧna vinna není,“ dí tlumočník, „ţe někdo darŧ jejich uţívati neumí. Ona se s svým neskoupí, neţ ti někteří stuchlící ani sobě, ani jiným ku pohodlí toho obrátiti neumějící. Ač naposledy, dělej ty z toho, co dělej, předceť jest to veliké štěstí míti.“ „Já o takové štěstí, jaké tu vidím, nestojím,“

řekl sem.

96

KAPITOLA XXV.

ZPŦSOB ROZKOŠNÝCH SVĚTA

Všezvěd dí: „Poďmeţ tedy zhŧru, tam jinakší věci uhlédáš, slibujiť, samy rozkoše.“ I vejdeme po schodech do první síně, a aj, tu loţí měkkými peřinami postlaných, visutých a kolíbavých několik řadŧ, po nichţ se někteří váleli, sluţebníkŧ s oháňkami, fochry a jinými nástroji k všelijaké sluţbě hotových plno vŧkol sebe majíce.

Vstával-li který, ruce se hned ze všech stran podkládaly, oblékal-li se, ne jiná neţ hedbávná měkká roucha se podávala. Bylo-li kam přejíti potřebí, na stolicích polštáří postlaných přenášeli. „Nu, tu, hle, máš pohodlí, jehoţs hledal,“ dí tlumočník. „Co 124 nad to ţádati mŧţeš? Tak mnoho všeho dobrého míti, aby se o nic nestaral, ničeho nedotýkal, co duše ráčí, všeho hojnost měl, a ani zlému větru na sebe vanouti nedal, není-li to blahoslavená věc?“ Odpověděl sem:

„Ovšem, ţeť tu hned veseleji neţ v dolních těch mučírnách, ne všecko mi se však i tu podobá.“ „Co opět?“ řekl on. A já: Ţe ty lenochy s vypuklýma očima, odutou hlavou, oteklým břichem, nedotklivými oudy jako bolavým vředem vidím; zavadí-li kde, neb se kdo oň otře, neb na něj odporný vítr zavane, hned mu zle. Stojatá voda hnije a smradí se, slýchával sem, tuto pak toho příklady vidím.

Také tito ţivota nic neuţívají, poněvadţ ho přespějí a přezahálejí, nic to pro mne není.“ „Divnýs ty filozof,“ dí tlumočník.

2. A vedou mne na druhou síň, kdeţ já očím a uším plno vnady spatřím, zahrady rozkošné, rybníky a obory, zvěř, ptactvo, ryby, muziku všelijakou libou a tovaryšstva veselého houfy, ani sobě skáčí, honí se, tancují, štvou, fechtují, hry provodí a nevím, co víc netropí. „Toto není stojatá voda,“ dí tlumočník. „To pravda,“ dím já,

„ale nech mne, ať sobě na to pohledím.“ Podívaje se pak, řekl sem:

„Vidím, ţe se ţádný těch kratochvílí nenají a nenapije, nýbrţ unavě se kaţdý běţí v stranu, jiným zase něčím vyraţení hledaje. Malá mi 97

se to zdá rozkoš.“ „Hledáš-li tedy v jídle a pití rozkoše,“ dí on,

„poďme sem!“

3. Takţ vkročíme na třetí síň, kdeţ, aj, spatřím plné stoly a tabule hodujících, ani před sebou všeho hojnost mají a veseli sou. Tu přistoupě spatřím, jak někteří pořád do sebe mecí a lejí, aţ jim břicha nestačovalo, popasovati museli; někteří, aţ se jim vrchem i spodkem přelévalo. Jiní lahŧdky jen vybírali, pomlaskávajíce sobě a krku tak dlouhého, jak řeřábi mají (aby chutnost dlouho cítiti mohli), sobě vinšujíce. Někteří se chlubili, ţe od desíti neb dvacíti let slunce vycházeti a zapadati neviděli, protoţe, kdyţ zapadalo, nikdá střízví, kdyţ vycházelo, nikdá vystřízvělí nebyli. Neseděli pak tu zasmušile, neţ muzika všelijaká musila zníti, k níţ kaţdý také připojoval hlas svŧj, takţe tu všelikého ptactva a zvířat zpěvové slyšáni byli. Jeden vyl, druhý řval, třetí kvákal, čtvrtý štěkal, pátý hvízdal, šestý šveholil, sedmý lkal etc. s divnými přitom posuňky.

4. A tu se mne tlumočník ptal, jak mi se ta harmonia Harmonya líbí? „Kusa nic,“ řekl sem. Kterýţ řekl: „I coţť se pak líbiti bude?

Stonek-liţ si pak, ţe tě ani tato veselost rozvrzati nemŧţ?“ Vtom mne někteří z nich před stolem uhlédají a jeden mi připíjeti, druhý, abych přisedl, očima blíkaje, návěští dávati, třetí, kdo sem a co tu chci, examinovati začne, čtvrtý se na mne udeří, proč „Rač Bŧh ţehnať“ neříkám? Načeţ já rozhorle se dím: „A coţ aby Bŧh takovým sviňským hodŧm také ţehnal?“ To neţ já dobře dopovím, aj, toť talířŧ, mis, koflíkŧ a sklenic krupobití na mne, ţe sem se sotva uhýbati a schytě se preč vypadnouti stačil. Ač ještěť mně střízvému snáz utíkati, neţ jim oţralým mne trefovati přišlo. A tlumočník mi:

„Hle, nepravil-liť sem dávno: Měj jazyk za zuby a nemudrŧj; hleď se zpravovati lidmi, a ne aby jiní tvé kotrby šetřiti musili.“

5. Všudybud pak zasmáv se a za ruku mne ujma: „Poďme tam ještě jednou,“ řekl, a já nechtěl. On: „Ještě se tam nač dívati máš a mohls, kdyby byl mlčel. Poď, jen sobě opatrně počínej, zdaleka třeba stoje.“ I dám sobě říci a vejdu zase, a co zapírati? I navésti sem se dal, ţe sem přisedl, připíjeti sobě dal, splňoval sem, a chtěje vţdy nakonec, jaká pak v tom veselost jest, vyzkusiti, začal sem i 98

přizpěvovati, přivyskovati a přivyskakovati sobě, sumou summau, co jiní dělali, dělati. Ale to vše nesměle jaksi, protoţe mi se naprosto, ţe mi to nesluší, zdálo. Jakoţ pak někteří vidouce, ţe v to trefiti nemohu, smáli mi se, jiní, ţe nesplňuji, bouřili se. Mne mezi tím cosi pod kabátem hrýzti, cosi pod čepicí loupati, cosi mi se z hrdla vydírati, nohy potáceti, jazyk drkotati, hlava kolem choditi, a já teprv na sebe i na své vŧdce hněvati se začnu, zjevně jiţ volaje, ţe to hovadství jest a ne lidství; zvláště kdyţ sem na jiných těch rozkošníčkŧ rozkoše trochu ještě lépe se podíval.

6. Tu zajisté některé sem naříkati slyšel, ţe jim jídlo a pití ani šmakovati, ani do hrdla jíti nechce, kterýchţ jiní litovali. A aby jim spomoţeno bylo, museli kupci sem tam po světě, co by se k chuti najíti mohlo, vyhledávajíce běhati, museli kuchaří všelijakých mustrŧ svých, jak by lahŧdkám zvláštní vŧni, barvu, chut dadouc, do ţaludka vlouditi mohli, ohledávati, museli lékaří, aby jedno druhému ustupovalo, zvrchu i zespod po trychtýřích nalévati.

Takţe s velikou prací a nákladem, co do sebe vecpati a vlíti měli, jim se shledávalo a velikými do nich chytrostmi a obmysly vpravovalo, s velikou bolestí a svíráním aneb v břiše třpělo, aneb ven dobývalo.

A sic napořád byli plni nechutenství, šťkání, říhání a škrkání, spali zle, chrkali a frkali, slinili se a soplili, vývratkŧ a lejn plní byli stolové a všickni koutové, chodili neb váleli se s shnilým břichem, podagrovatýma nohama, třeslavýma rukama, kyšícíma očima etc.

„A mají toto rozkoše býti?“ řekl sem. „Ach, poďmeţ odtud, abych něco více mluviti nemusil a zase sobě něco neutrţil.“ Tak odvrátě oči a zacpaje nos, šel sem.

7. I přijdem, v týchţ pokojích ještě, na jinou síň, kdeţ obojího pohlaví houfy spatřím, ani se za ruce vodí, objímají, líbají, a nechť nepravím, co tu více bylo. Toto povím toliko, coţ sem k výstraze své spatřil, ţe všickni tu od paní Fortŧny zavřeni zákoţní pálčivou prašivinu měli, kteráţ jim ustavičný svrab pŧsobila, ţe pokoje míti nemohouc, kam přišli a oč mohli, česali se aţ do krve. Tím však drbáním svrab ten upokojiti se nikoli nedal, ale jen více rozněcován byl. Začeţ oni sic se styděli, a však tajně a po koutech nic nedělali, 99

neţ drbali se. Coţ ţe mrzutý a nezhojitedlný neduh byl, patrné bylo souditi. Nejedněm z nich i po vrchu se ošklivost vysýpala, takţe se sami jedni druhých štítili, těţcí a odporní sobě vespolek jsouce.

Ovšem pak zdravým očím a mysli nesnesitedlno bylo hleděti na ně a puchu od nich jdoucího cítiti. Naposledy viděl sem, ţe to na těch rozkoše palácích poslední jiţ byl, odkudţ se ani zpátkem, ani dál nemohlo, kromě díry jakés vzádu tam, skrze níţ nejedni hlouběji se v bŧjnost dávající propadali a za ţiva do těch za světem temností se dostávali.

100

KAPITOLA XXVI.

ZPŦSOB POVÝŠENÝCH SVĚTA

I vyjdeme odtud do vrchního palácu, kterýţ odevřený byl, ţádného nad sebou přikrytí kromě oblohy nemající. A aj, tu mnoho stálo stolic, jedny nad druhé vyšších, vše okolo krajŧ, aby z dŧlu z města vidíny býti mohly, na nichţ seděli, jak kdo od paní Fortŧny výš neb níţ posazen byl, jimiţ všickni mimo jdoucí (po předu však) činíce čest, hýbali koleny a kývali hlavami. I řekl mi tlumočník:

„Hle, není-liţ čistá věc tak vyvýšenu býti, aby odevšad vidín byl a všickni na tebe hleděti musili?“ A já přidal: „A býti na ráně, aby na tě déšť, snih, kroupy, horko i zima bíti mohlo.“ Odpověděl on:

„Hereţ o to. Ale jest čistá věc na tom býti místě, kdeţ na tě všickni pozor dávati a šetřiti tě musejí.“ „Pravda jest, ţe šetří,“ řekl sem;

„ale kteréţ šetření sotva není větším břemenem neţ pohodlím. Nebo po kaţdém z nich jak jich mnoho pase, jiţ já vidím, hnouti se nesmí a nemŧţ, aby všickni neviděli a nepřesoudili. Jakéţ to pohodlí?“

Zvláště kdyţ sem viděl, ţe jak mnoho po předu k nim šetrnosti, tak mnoho po zadu a po stranách neváţnosti bylo. Za kaţdým zajisté tom v sedle rozloţeném někteří stáli, kteříţ naň šilhavým okem házeli, pysky a hlavami zmítali, vidliček podávali, po hřbetě slinou, ozherem neb něčím jiným káleli. Někteří i stolice podrývajíce pád obmýšleli, s nimiţ se přenejeden v mé přítomnosti, tou i jinými příhodami, potkal.

2. Nebo stolice ty, jakţ sem řekl, po krajích stály, maličko ji posmekna, hned se zvrátila, a který před tím dul, letěl dolŧ. A byly jaks na obrtlících strojené, jak se ji kde dobře dotekl, vrtla sebou a sedící se octl na zemi. Čím která vyšší byla, tím snáz bylo zaklátiti jí a vypadnouti z ní. A nalezl sem tu velikou jedněch k druhým nepřízeň, závistivé na sebe vzhlédání, jedněch od druhých z stolic vysazování, regimentŧ vydírání, korun sráţení, titulŧ sobě vespolek smazování, takţe tu jen se měnilo vţdycky, jeden lezl na stolici, 101

druhý z ní buď lezl aneb po hlavě letěl. Načeţ dívaje se, řekl sem:

„Ej, toť jest špatné, ţe za tak dlouhou a trpkou práci, kteráţ se, neţ

se na tato místa přijde, vystáti musí, tak krátká jest odměna! Však pak někdo slávy uţívati nepočne, a hned zase konec.“ Tlumočník odpověděl: „Tak to paní Fortŧna rozdělovati musí, aby všickni, kteréţ poctiti chce, poděleni býti mohli, musejíť jedni druhým ustupovati.“

102

KAPITOLA XXVII.

SLÁVA SLOVOUTNÝCH V SVĚTĚ

Mezi tím, kteří se tu dobře chovají (řekl dále tlumočník) aneb sobě toho sic zasluhují, má paní Fortŧna jiný na to prostředek, jak je nesmrtedlností poctiti.“ „I jak to medle?“ řekl sem, „toť jest slavného něco, nesmrtedlným učiněnu býti, medle ukaţte mi to.“ {Fama ferme vulgi opinione constat.} I obrátí mne Všezvěd a ukáţe mi na témţ palácu k západní straně vyšší ještě plac aneb výstupek, také pod čirým nebem, kamţ z tohoto niţšího schodek a dole při něm dvérka byly, a u těch seděl jakýsi, plno v sobě ze všech stran očí a uší mající, aţ potvorno (jmenovali ho Censuram vulgi, Všesudem), jemuţ se kaţdý, kdo na plac Pověsti chtěl, nejen opovědíti, ale i všecky své věci, pro něţ se nesmrtedlnosti hodným býti nadával, ukázati a k rozváţení odevzdati musil. Bylo-li v činech jeho co zvláštního a neobyčejného, dobrého neb zlého, puštěn byl zhŧru, pakli nic, dole zanechán. Dostávalo se pak tam, jakţ sem znamenal, nejvíc lidí z stavu vrchnosti, bojovníkŧ a učených; z stavu náboţníkŧ, řemeslníkŧ a domovního méně.

2. Mrzelo mne pak velice, ţe tak mnoho zlých (loupeţníkŧ, tyranŧ, cizoloţníkŧ, vrahŧ, paličŧ etc.) jako dobrých tam pouštěli.

Nebo sem rozuměl, ţe to nemŧţe neţ převráceným lidem v nectnostech posilou býti, jakoţ se i trefilo, ţe jeden přišel, nesmrtedlnosti ţádaje a tázán byv, co nesmrtedlné památky hodného zpŧsobil, odpověděl, ţe co nejslavnějšího v světě věděl, zkazil, naschvál chrám, na nějţ sedmnáctero království tři sta let práci a náklad vedlo, zapáliv a jednoho dne v rum rúm poloţiv. I uţasl se ten Censura té hanebné opováţlivosti a pustiti ho tam, za nehodného soudě, nechtěl. Ale přišla paní Fortŧna a pustiti ho kázala. Kterýmţ příkladem posileni jsouc jiní, lecos hrozného, co spáchali, vyčítali; tento, ţe co nejvíc mohl, lidské krve vylil, jiný, ţe nové rouhání, jak by se Bohu zlořečiti mělo, vymyslil, jiný, ţe Boha 103

na smrt odsoudil, jiný, ţe Slunce z oblohy strhna, do prostřed propasti pohříţil, jiný, ţe nové tovaryšstvo paličŧ a mordéřŧ, skrze něţ lidské pokolení tříbeno bude, začal etc., a byli všickni napořád zhŧru pouštíni, coţ, pravím, velmi mi se nelíbilo.

3. Vešel sem však za nimi tam, a aj, tu hned je jakýsi také paní Fortŧny úředník Vřednjk jménem Fama aneb Pověst přijímal, jehoţ

nic nebylo neţ ústa vsta. Jak zajisté dolní ten plný očí a uší, tak tento plný ze všech stran úst vst byl a jazykŧ, od nichţ nemalý se hluk a zvuk rozcházel. A milý ten immortalitatis candidatus ten odtud uţitek měl, ţe se tím křikem jméno jeho sem a tam rozvolávalo. Ale na to kdyţ sem bedlivě pozoroval, spatřil sem, ţe se o kaţdém tom udělaný pokřik zase pomalu tišil, aţ i utichlo všecko a něčí jiného zníti začala. „I jakáţ to nesmrtedlnost?“ řekl sem, „však kaţdý téměř trošku pobuda, hned zase z očí, úst vst a mysli lidem vypadá.“

Odpověděl tlumočník: „A tobě pak všecko málo. Nu, podívej se na tyto aspoň.“

4. Takţ ohlédna se, spatřím sedící malíře, ani po některých tu hledíce je kontrfektují, a ptám se: „Proč to dělají?“ Odpověděl:

„Proto, aby to ne tak jako zvuk hlasu mizelo a míjelo, těch jiţ

památka nepřestane.“ I hledím, a aj, kaţdého vykontrfektujíc vyhodí rovně jako jiného do rokle, obrazu toliko tu nechávají, a aby ode všech spatřován býti mohl, na ţerdi vystrkují. „Ach, jakáţ to nesmrtedlnost?“ řekl sem. „Však pak se tu jen papíru a černidla jménem jejich přilíčeného nechává, sami jako jiní bídně hynou! Ale šáleníť jest to, milý Boţe, šálení. Nebo co mi po tom, ţe sobě mnou někdo papír našmaruje a se mnou se zatím kdo ví co stane? Nic o tom nesmýšlím.“ Tlumočník to slyše, ztřeštěných mi nadá, a co je po mně na světě s takovými všechněm jiným odpornými rozumy, ptá se.

5. Mlčel sem tedy. A aj, v tom novou faleš uhlédám. Něčí kontrfekt, jejţ sem ţivého krásného a zpanilého viděl, přepotvorný byl, jinému na odpor mrzutému vidím, ţe co nejkrásnější kontrfekt mohli, udělali; některému postavili dva, tři, čtyry obrazy, a kaţdý byl jinakší, aţ mi té na díle nedbalosti, na díle nevěry malířŧ těch 104

hněvno bylo. Spatřím také i marnost toho. Nebo prohlédaje ty obrazy, vidím jich mnoho zašlých, zaprášených, zpráchnivělých, zhnilých, ţe málo aneb zprosta nic znáti bylo; některých na hromadě pro jiné viděti nebylo, ţádný téměř na ně nikdá nehleděl, toţť ta sláva!

6. Mezi tím přicházela Fortŧna a kázala některé ty, nejen staré a vetché, ale i nové čerstvé kontrfekty dolŧ házeti. A já sem porozuměl, ţe jakoţ ta milá nesmrtedlnost sama z sebe ničímţ jest, tak i pro bláznovou jakousi Fortŧny vrtkavost (an jednák na svŧj hrad přijímala, jednák vyhazovala) není se čím ubezpečiti, čímţ sem sobě ji i s jejími tu dary tím víc zošklivil. Nebo tytýmţ zpŧsobem jinde po hradě se procházejíc, s syny svými zacházela, rozkošníčkŧm rozkoší a boháčŧm bohatství jednák přidávajíc, jednák ujímajíc, a ledakdys nenadále všecko odjímajíc a ven z hradu vystrkujíc.

7. Ovšem pak Smrt mi hrŧzy přidávala, kterouţ sem i tu na hrad docházeti a jednoho za druhým odklízeti viděl, ale nejednostejným zpŧsobem. Na bohaté střílela obecnými šípy, aneb přiklekajíc řetězy těmi zaškrcovala a zadušovala, rozkošníčkŧm nasýpala do lahŧdek jedu, slavné zhazovala, aby hlavy lámali, aneb je skrze kordy, ručnice, tulichy proháněla, kaţdého téměř teměř neobyčejným nějakým zpŧsobem z světa provoděci.

105

KAPITOLA XXVIII.

POUTNÍK SOBĚ ZOUFATI POČÍNÁ A S SVÝMI VŦDCI SE HÁDÁ

I lekl sem se, ţe tak nikdeţ nic v světě, ani na samém tom hradu Potěšení, není, čehoţ by se mysl bezpečně, směle a cele chopiti mohla. Kteráţ myšlení velmi kormoutlivě mne čím dál tím víc rozcházela, z nichţ mne tlumočník mŧj Mámil (ač všelijak ohledával) vyraziti nijakţ nemohl, aţ sem i zkřikl: „Ach, mého hoře, nic-liţ pak na tom bídném světě potěšeného nenajdu? Však pak při všem všudy kvaltování a tesknosti plno.“ Tlumočník dí: „A kdo tím neţ ty sám, nechutné kyselo, vinen, kdyţ sobě všecko ošklivíš, coť se líbiti má? Hleď na jiné, jak kaţdý v svém stavu vesel a mysli dobré, dosti sladkosti v věcech svých maje.“ „Aneboť blázní všickni napořád,“ řekl sem, „aneb lhou, nebo aby potěšení pravého poţívali, moţné není.“ „Blázni i ty,“ dí Všudybud, „aby své tesknosti polehčil.“ Odpověděl sem: „Ani v to trefiti neumím. Však víš, ţe sem kolikrát ohledoval, a vţdycky mne ze všeho vyrazilo spatřování prudkých s kaţdou věcí proměn a bídného cíle.“

2. Tlumočník dí: „Co to neţ tvá fantazie dělá? Kdyby ty se ne tak v lidských věcech přebíral a vším všudy co svině Swjně věchtem zmítal, byl by jako jiní mysli pokojné, potěšení, radosti, štěstí poţívaje.“ „Kdybych totiţ jako ty,“ řekl sem, „v zevnitřnostech vězel a nápadné nějaké nemastné zasmání za radost, přečtení nějakých trochu škaret za moudrost, kousek nějaký nápadného štěstí za vrch sytosti drţel. Ale kde pak zustanou pot, slzy, stonání, motání, nedostatkové, pádové a jiná neštěstí, jimţ sem počtu, míry a konce ţádného nespatřil po všech stavích? Ach, auvech, nastojte! Ach, auvech, bídného tohoto ţivota! Provedli ste mne skrze všecko, a co mi to platno? Slibovalo mi se a ukazovalo tytýţ zboţí, umění, potěšení a bezpečnost. Ale co mám? Nic. Co umím? Nic. Kde sem?

Nevím sám. To vím toliko, ţe po tak mnohém motání, po tak mnohých pracech, po tak mnohém vystálém nebezpečenství, po tak 106

mnohém mysli unavení a zemdlení nic naposledy nenalézám, neţ u sebe sám bolest, u jiných k sobě nenávist.“

3. Tlumočník: „A hodně, proč se nezpravuješ radou mou, kteráţ

hned z počátku byla: Nic nepodhlédati, všemu věřiti, nic neprubovati, vše přijímati, nic neštrafovati, všecko libovati. To by cesta byla, po níţ by pokojně šel, přízeň u lidí měl a i sám sobě pěkně se líbil.“ Na to já: „Pěkně bezpochyby od tebe jsa zmámen, jako jiní fantoval, semotam bloudě plésal, pod jhem chroptě křepčil, stŧně a mra sobě výskal. Viděl sem, spatřil a poznal, ţe ani sám nic nejsem, neumím, nemám, ani jiní, jen ţe se nám cosi zdá, stín lapáme, pravda uchází všudy. Ach, auvech, nastojte!“

4. Tlumočník: „Coť sem pravil, ještě pravím, sám si sobě vinen, protoţe velikého cosi a neobyčejného ţádáš, čehoţ se ţádnému nedostává.“ Odpověděl sem: „A protoţ se trápím tím více, ţe ne sám já, ale celé pokolení mé bídné jest, a ještě k tomu slepé, bíd svých neznající.“ Tlumočník dí: „Já nevím, jak a čím tobě za dosti učiniti, tak zmotané hlavě. Jestliţeť se ani svět ani lidé, ani práce ani zahálka, ani umění ani neumění, sumou summau ţádná věc nelíbí, co s tebou jiţ dělati, co v tom světě víc schvalovati, nevím.“

5. Všudybud na to: „Poveďme ho ještě na hrad královny naší teď u prostřed stojící, tam se snad upamatuje.“

107

KAPITOLA XXIX.

POUTNÍK HRAD KRÁLOVNY SVĚTA, MOUDROSTI, PROHLÉDÁ

Takţ pojmouc mne vedou. A aj, hrad ten stkvěl se rozličným krásným všudy zevnitř malováním, bránu maje osazenou stráţnými, aby ţádný kromě úřad Vřad nějaký a vládu v světě mající pouštěn nebyl. Těm zajisté samým, jakoţto královny sluţebníkŧm a nařízení jejich vykonavatelŧm, vcházeti a vycházeti volno. Jiní, chtějí-li se na hrad podívati, zevnitř toliko zevlovati musejí. (Nebo prý pry všechněm tajností těch, jimiţ se svět řídí, vyzvídati nesluší.) Jakoţ pak zevlŧ těch, víc ústy vsty neţ očima se dívajících, dosti sem tu viděl; mne pak ţe do brány předce vedli, tomu sem rád byl, vţdy také, co za tajemství ta Moudrost světa má, vyrozuměti ţádostiv jsa.

2. Neţ i tu sem bez příhody nebyl. Stráţní zastoupíc mi, examinovati začnou, co tu chci; nýbrţ začnou zpět hnáti a strkati i opřáhati. Ale Všudybud, jakoţto i tu známý, jim za mne nevím co odpověděv a za ruku ujav, předce mne provedl aţ na první plac.

3. Kdeţ hledě já na samo jiţ hradu stavení, vidím zdi bělostkvoucí, kteréţ pravili mi, ţe alabastrové jsou, ale já pilně hledě a rukama ohledávaje, nic nevidím neţ papír a vyhlédající skulinami zde onde koudel, odkudţ soudě, ţe stěny ty dílem dutým a vycpávaným strojeny jsou, šalbě té sem se podivil i zasmál. I přišli sme k schodu po němţ se zhŧru kamsi chodilo. A já zboření se boje (a tuším srdce mé, co mne tam potkati má, cítilo), jíti nechtěl.

Tlumočník mi: „Nač je, mŧj milý, ta fantazie? Boj se pak, aby se nebe nezsulo. Či nevidíš jiných mnoţství zhŧru a dolŧ zcházeti?“ Takţ já, vida i tu příklady jiných, šel sem šnekem tím, kterýţ vysoký byl a v kolo, ţe by sobě jeden závrat uhoniti mohl.

108

KAPITOLA XXX.

POUTNÍK NA PALÁCU MOUDROSTI OBŢALOVÁN

I uvedli mne na nějakou velikou síň, na níţ mne nejprv světlo oblesklo neobyčejné; nejen proto, ţe oken plno bylo, ale více pro drahé (jakţ pravili) kamení, jimţ stěny vysazeny byly vŧkol, a pŧda postřená čalouny drahými, téţ od zlata se třpytícími; místo pak stropu byl oblak jakýsi či mhla. Čehoţ sem plně examinovati neměl kdy, protoţe mi oči na samu tu milou královnu ihned obráceny byly, kteráţ na nejvyšším místě pod majestátem seděla a okolo ní z obou stran stojící rady Raddy a sluţebnice Sluţebnjce její, komonstvo k uţasnutí velebné. I zhrozil sem se slávy té, zvláště kdyţ počaly jedna za druhou na mne vzhlédati. I dí mi Všudybud:

„Nestrachŧj se nic, předstup blíţ, ať tě i královna Její Milost M.

spatří, a buď srdnatý, na stud však a zdvořilost nezapomínaje.“ A tak mne vedl aţ do prostřed a kázal mi se z nízka pokloniti, coţ já, nevěda, jak činiti, učinil sem.

2. A tlumočník mŧj, tlumočníkem se ode mne bez mé vŧle udělav, v tato slova řeč začal: „Nejjasnější světa královno, přestkvělý Boţí paprslku, Moudrosti velebná, tento teď, kteréhoţ sme před dŧstojnost obličeje tvého přivedli, mládenec, dostav štěstím jakýmsi od Osuda (rejenta tvé milosti) dovolení, aby všecky stavy a řády přeslavného tohoto království světa, v kterémţ tebe nejvyšší Bŧh na místě svém, aby v něm všecko prozřetedlností svou od končin aţ do končin jeho řídila, postavil, projíti a shlédnouti mohl, od nás teď, kteříţ sme podlé prozřetedlnosti vŧle tvé takovým za prŧvodčí nařízeni, skrze všecky stavy proveden jest. A však (coţ s pokorou a bolestí před tebou vyznáváme) vší naší upřímnou a věrnou prací toho sme při něm dovesti nemohli, aby sobě jistý řád oblíbě, pokojně se v něm usadil a jeden z věrných, poslušných, stálých vlasti této veřejné obyvatelŧ byl, nýbrţ vţdycky a při všem nám teskní, všecko sobě nechutná a po čemsi jiném neobyčejném dychtí. Protoţ my jeho 109

divoké ţádosti za dosti učiniti, ani ji vyrozuměti nemohouc, před tvou teď velebnou jasnost jej stavíme a prozřetedlnosti tvé, co se s nim učiniti vidí, poroučíme.“

3. Tyto řeči (jichţ sem se nenadál) slyše já, kaţdý souditi mŧţ, jak mi k mysli bylo. Nebo sem dobře jiţ viděl, ţe sem já tu na soud přiveden, protoţ sem se lekal. Zvláště vida u trŧnu královny leţící ukrutnou šelmu (pes-li, či rys, či drak nějaký byl, nevím dobře) a na mne jiskřícíma očima vyhlédající, jíţ, viděl sem, ţe nebylo neţ

pošťvání na mne potřebí. Stáli také tu dva oděnci, drabanti královny, v ţenském sic rouchu, hrozní však, zvláště levý. Nebo byl v pancíři ţelezném špičatém jako jeţ (jehoţ i dotknouti se, viděl sem, ţe nebezpečno), u rukou i noh měl ocelivé pazoury, v ruce jedné oštíp a meč, v druhé luk a oheň mající. Druhý mi se ne tak hrozný jako směšný zdál. Nebo měl místo pancíře liščí, naruby obrácený koţich, místo halapartny v ruce téţ liščí ocas, v levé pak větev s ořechy, jimiţ štěrkal, maje.

4. Kdyţ odmluvil tlumočník (a ať také dím zrádce zradce) mŧj, královna (tvář nejsubtylnějším kmentem přistřenou majíc) takto řečí váţnou a rozvláčitou promluvila: „Mládenče zdárný, úmysl vmysl tvŧj, ţes všecko v světě prohlédnouti ţádostiv byl, ne zle mi se líbí (čehoţ já kaţdému z nejmilejších svých ráda přeji a k tomu skrze věrné tyto sluţebníky a sluţebnice své ráda napomáhám). Ale tohoť o tobě neráda slyším, ţe tak cosi vybíravého jsi, a učiti se jakoţto novotný v světě host maje, ty se v mudrování vydáváš. Pro kterouţ

příčinu ač bych tě jiným na příklad v kázeň svou vzíti mohla, však poněvadţ radějí obmýšlím, aby příkladové snášelivosti a dobroty neţli přísnosti mé vŧbec známi byli, shovímť ještě a tuto při sobě na hradě svém tobě bytu propŧjčujíc povoluji, aby lépeji sobě sám a zprávě mé vyrozumíval. Vaţiţ sobě této milosti mé a věziţ, ţe se ne kaţdému na tato tajná místa, kdeţ se dekretové a úsudkové vsudkowé světa dějí, přicházeti dostává.“ Coţ domluvivši, rukou pokynula a já podlé daného návěští ustoupil v stranu, co to bude, dívati se opět ţádostiv jsa.

110

5. Mezi tím postavě se v stranu ptám se tlumočníka, jak těm radám Raddám říkají, jaký mezi nimi řád a jaká které povinnost? I dí mi: „Ty nejblíţe královny Jejimilosti stojící jsou tajné rady Raddy, po pravici Čistota, Bedlivost, Opatrnost, Rozmyslnost, Přívětivost, Mírnost, po levici pak Pravda, Horlivost, Opravdovost, Udatnost, Trpělivost, Stálost; a ty jakoţto rady Raddy vţdycky trŧnu královskému přístojí.

6. Tyto pak v niţších šraňcích stojící jsou úřednice Vřednice a místodrţící její v světě. Ta v šeré sukni zavitá jest místodrţící nad dolní stranou a slove Industria, Snaţnost, ta pak v zlatohlavu a nabíraném obojku pod věncem (všaks ji, za to mám, prvé jiţ viděl) místodrţící nad hradem Blahoslavenství a slove paní Fortuna. Ty obě i s svými pomocnicemi někdy tam jsou při svých řízeních, někdy zde, jakoţ pro postavování se na sluţbu, tak i pro přijímání úsudkŧ vsudkŧ a rozkazŧ. A ta opět kaţdá má své podrejentí, jako paní Industria nad stavem manţelským Milost, nad řemesly a ţivnostmi Pracovitost, nad učenci Dŧvtipnost, nad duchovenstvem Náboţnost, nad vrchnostmi Spravedlnost, nad soldáty Srdnatost etc.“

7. Já jména ta krásná slyše, a však proti tomu všecko naopak v světě vida, byl bych rád něco řekl, nesměl sem však jiţ. Pomyslil sem sobě toliko: „Divná toho světa zpráva! Král ţena, rady ţeny, úředníci Vřednjcy ţeny, všecken regiment ţenský! Coť se ho kdo báti má.“

8. I zeptám se ještě na ty drabanty dva, co a k čemu jsou? On, ţe

„i královna Její G. Milost M. své nepřátely a úkladníky vkladnjky má, před nimiţ se hájiti musí. Tento prý pry v liščí zbrojí slove Úlisnost, onen druhý v ţelezi a ohni slove Moc. Kde jeden obrániti nemŧţ, brání druhý, oba se vespolek zastupujíce. Pes pak při nich jest místo stráţného, aby, kde kdo podezřelý se blíţí, štěkáním svým oznamoval a odháněl; slove u dvoru Pošta, ale kterým se povinnost jeho nehrubě líbí, přezdívají mu Sok. Ty však lelkování nechaje, poslouchej a pozorŧj věcí samých, kteréţ se tu díti budou.“ „Dobře,“

řekl sem, „rád.“

111

KAPITOLA XXXI.

ŠALOMOUN S HOUFY VELIKÝMI NA PALÁC MOUDROSTI

PŘIŠEL

Kdyţ já se poslouchati strojím, co se tu dělati bude, aj, vtom začne se zvuk a hluk veliký, a kdyţ se ohlédají všickni, hledím i já; a spatřím vcházejícího na palác jakéhosi v blesku jasném, pod korunou, s berlou zlatou a komonstvo za ním převeliké, aţ všickni téměř zděšeni byli. I obráceny na něj oči všech, i mé také. A on předstoupiv oznámil, ţe jest od nejvyššího Boha Bohŧ tím poctěn, aby nade všecky, kteříţ před nim byli i po něm budou, svobodněji svět prohlédl, a nad to výše aby sobě Moudrost, kteráţ jest ředitelkyně světa, za manţelku pojal, protoţ té ţe hledá. (A jmenoval se nejslavnějšího pod nebem národu izraelského králem Šalomounem.)

2. Na to kdyţ jemu skrze Opatrnost kanclířku odpovědíno bylo, ţe Moudrost samého Boha chot jest a jinému se oddati nemŧţe, neţ

přízně její uţívati líbí-li se, toho ţe se jemu nezávidí, Šalomoun řekl:

„Teď se usazuji, dokudţ bych nespatřil, jaký jest rozdíl mezi moudrostí a bláznovstvím, nebo sic nelíbí mi se nic, coţ se děje pod sluncem.“

3. Já slyše to, ach, jak sem se zradoval, ţe jiţ aspoň bohdá jinakšího vŧdce a rádce dostanu, neţ sem posavád měl, při němţ i bezpečněji ostojím i místnějí všecko vyšetřím, a naposledy, kam on pŧjde, za nim pŧjdu, i začal sem Pána Boha v sobě sám chváliti.

4. Měl pak při sobě Šalomoun zástup nemalý sluţebníkŧ a přátel svých, kteříţ s nim Moudrosti, té světa královny, examinovati byli přišli. Mezi nimiţ byli hned okolo jeho boku muţí počestní, plní váţných obyčejŧ, kteréţ mi (kdyţ sem se ptal) patriarchy Patryarchy, proroky, apoštoly, vyznavače etc. jmenovali. V zadním pak jeho houfu ukazovali mi některé z filozofŧ, Sokratesa, Platona, 112

Epicteta, Senecu a jiné. I usadili se všickni ti po stranách a já také s velikým, co tu bude, očekáváním.

113

KAPITOLA XXXII.

POUTNÍK SE NA TAJNÉ SOUDY A ZPRÁVU SVĚTA DÍVÁ

Porozuměl sem pak brzo potom, ţe se tu veřejné toliko věci, všech stavŧ světa se dotýkající, zpravují, jiné partikulární Partykulárnj věci v vlastních svých místech, rathauzích, soudnicích, konsistořích etc. Co se pak v mé tu přítomnosti dálo, co nejkrátčeji oznámím.

2. Nejprvé předstoupily úřednice světa, Industria a Fortuna, oznamujíce o neřádích, kteříţ se ve všech stavích zbíhají, a to skrze společné nevěry, fortele, obmysly a šalby všelijaké, ţádajíce, aby to nějak napraveno bylo. I zradoval sem se vida, ţe jiţ sami oni na to přicházejí, nač sem já přicházel, ţe totiţ řádu v světě není. A tlumočník to znamenaje dí: „To hle, tys se domníval, ţe sám ty oči máš, a kromě tebe ţádný nic nevidí, a hle, ti, kterýmţ to poručeno, jak bedlivý na to pozor mají.“ Já: „Rád to slyším,“ řekl sem. „Dejţ, Boţe, toliko, ať se tomu cesta najde.“

3. I viděl sem, ţe se rady Raddy sstoupily a porozmluvíc spolu, tázati se skrze kanclířku Opatrnost daly, mohlo-li by se vyskoumati, kdo by toho příčinou byl? A po mnohém vyhledávání oznámeno, ţe se nějací rotníci a buřičí vloudili, kteříţ tajné i zjevné neřády roztrušují. Nejpředněji pak vina dávána (nebo je tu hned jmenovali) Obţerství, Lakotnosti, Lichvě, Chlipnosti, Pýše, Ukrutenství, Lenosti, Zahálce a některým jiným.

4. O něţ kdyţ potaz šel, naposledy sepsán a čten nález, aby se skrze odevřené patenty (i v jistých místech vyvěšené a přibité i vŧbec po zemi rozeslané) prohlásilo, ţe Její G. Milost M. královna Moudrost, znamenajíc, jak skrze mnohé potutedlné vloudilé cizozemce mnozí neřádové vŧbec prŧchod mají, tou příčinou ti, kdoţ toho pŧvodové býti shledáni jsou, ţe se z obce celého království na věčnost vypovídají, zejména Obţerství, Lakota, Lichva, Chlipnost etc., a to hned od té hodiny aby se více viděti 114

nedali pod skutečným na hrdle trestáním. Tento úsudek vsudek kdyţ skrze zhotovené patenty publikován, nepodobné k víře, jaký všudy pléšícího lidu hluk povstal, a kaţdému se (i mně) zlatého jiţ v světě věku naděje dělala.

5. Ale po malé chvíli, kdyţ nic lépe v světě nebylo, mnozí přibíhali, ţe se exekvucí nevykonala, naříkajíce. Po zasednutí tedy opět rady Raddy nařízeni jsou od královny komisaří, Nedbal a Přehleda, k nimţ pro větší vzácnost z královských rad přidána Mírnost, s poručením, aby pilně ohledali, zdali zlopověstní ti vypověděnci přes mandát tu zustávají, či se někteří opováţlivě zase navrátili. I ubírali se komisaří a po nějakém času vrátivše se, relací činili, ţe sic nalezli některé podezřelé, ale ti ţe se, aby z vypověděných byli, neznají, a také jináč jmenují. Jeden ţe jest podoben k Oţralství, ale ţe slove Rouš aneb Veselost, druhý podobný k Lakomství, ale ţe slove Hospodářství, třetí podobný k Lichvě, ale ţe slove Ourok, čtvrtý k Chlipnosti, ale ţe mu říkají Milost, pátý ku Pýše, ale ţe se jmenuje Váţností, šestý k Ukrutenství, ale ţe slove Přísnost, sedmý k Lenosti, ale ţe má jméno Dobromyslnost etc.

6. To kdyţ uváţeno v radě Raddě, vyhlášeno zase, ţe Veselost není Oţralství, ani Hospodářství Lakomstvím slouti nemá etc.

Protoţ aby se poznamenané osoby svobodné propustily, mandát ţe se na ně nevztahuje. Tento nález jak rozhlášen, oni se hned svobodně ubírali a lidu obecného zástup za nimi jdouce, s nimi se známili a tovaryšili. Já na Šalomouna a jeho kolegy pohleděv, kroutiti je hlavami vidím. Však kdyţ mlčeli oni, mlčel sem i já, kromě ţe sem jednoho z nich druhému šeptati slyšel: „Jména (prý pry) sou vypovědína, zrádcové a zhoubcové, jména sobě změnivše, volný prŧchod mají, nebude z toho nic dobrého.“

7. Vtom přišli opět a audiencí Audyencý ţádali vyslaní ze všech stavŧ světa; a puštěni jsouc, přednášeli s divným kejklováním poníţenou všech věrných poddaných ţádost, aby se Její G. Milost M.

nejjasnější královna milostivě rozpomenouti ráčila, jak věrně a poslušně všickni upřímní stavové sceptrŧm panování jejího aţ

115

posavád se drţeli, na jejich právích, výpovědích a celé zprávě dověrně přestávajíce, i na potom toho a ne jiného úmyslu vmyslu jsouce; toliko ţe pokorně ţádají, aby pro odměnu předešlé a ponuknutí k nové stálé věrnosti Její Milostí M. královnou K. jim privilejií a svobod jejich zlepšení nějaké (jak by koli Její G. Milosti M.

královny K. prozřetedlnosti se líbilo) učiněno bylo; za to dobrodiní ţe stálým poslušenstvím vděčnosti náleţité dokazovati slibují. To odmluvivše, poklonili se k zemi a postoupili zpět. Já protra sobě oči:

„Coţ toto bude?“ dím. „Ještě-liţ svět dosti svobod nemá, ţe jich více chce? Uzdy vám, uzdy a biče a trochu helleboru!“ To však sám sobě.

Nebo sem uloţil nic neříkati, aniţ mi u přítomnosti mudrcŧ a šedivcŧ těch, kteříţ na to také pozor dávali, slušelo.

8. I sstoupí se opět do rady, a po dlouhém rokování dá oznámiti královna, ţe vţdycky na tom byla, vzdělávati a ozdobovati království své, a k tomu ţe sama od sebe vţdycky nakloněná jest.

Ovšem tedy ţádost poddaných svých a věrných milých slyšéc slyssec, ţe ji oslyšeti nechce. Protoţ ţe se na tom uradila, 148 aby pro rozhojnění poctivosti jejich titulŧ Tytulŧ jim ve všech stavích přiopravila, kterýmiţ by se tím zřetedlněji a s větší pochvalou jedni od druhých dělili. Protoţ ţe nařizuje a poroučí, aby se na potom řemeslníci psali slovoutní, študenti osvícení a nejučenější, mistři a doktoři nejslovoutnější, kněţí dŧstojní, velební a všelijaké cti hodní, biskupi nejsvětější, bohatší mezi měšťany urození, zemané urození a stateční rytíří, páni dvakrát páni, hrabata vysoce urození páni a páni, kníţata velikomocní Welikomocni, králové nejjasnější a nepřemoţení Nepřemoţeni. „Coţ aby tím pevnější bylo, nařizujeme, aby ţádný ani listu přijímati nebyl povinen, jestliţe by se mu co z titulŧ tytulŧ vypustilo aneb pochybilo.“ Začeţ vyslaní poděkování učinivše, odešli. A já sobě na mysli: „Znamenitá váše kořist, čáry na papíře.“

9. I přinešená od chudých ze všech stavŧ suplikací, v níţ na nerovnost velikou naříkali, ţe jiní hojnost mají statku a oni nouzi trou, aby to srovnáno nějak bylo ţádajíce. Po uváţení té věci odpovědíti chudým poručeno, ţe ač by Její G. Milost M. královna K.

116

všechněm pohodlí, jakého sobě kdo sám vinšuje, přála, však ţe sláva království toho vyhledává, aby se jedni nad druhými stkvěli. K

tomu ţe pro ustanovený jednou v světě řád jinák to býti nemŧţe, neţ aby jak Fortuna svŧj hrad, tak Industria své dílny osazené měla.

Neţ toto ţe se dovoluje, aby kaţdý neléně se jakýmikoli cestami mŧţ a umí, z chudoby sobě pomáhal.

10. Ta odpověd suplikantŧm těm daná jak se rozhlásila, přistoupili po malé chvíli jiní, od snaţných suplikací nesouce, aby tedy napotom ti, kteříţ by se nelénili, v kterémkoli stavu a předsevzetí svém opatřeni v tom byli, aby sami oni to, po čem dychtí a pracují, docházeli, slepým štěstím aby nic nešlo. Na kteréţ

suplikací, v uvaţování ji, dlouho rada drţána, z čehoţ sem soudil, ţe nesnadná věc byla. Naposledy však prohlášeno, ţe ačkoli úřednici Vřednicy Fortuně a sluţebnici její věrné (nebo ţe se jinák neví) Náhodě jednou jim svěřená moc a zpráva z rukou vzata býti nemŧţe, nicméně však, ţe na to pamět bude, i jim o tom poručení se stane, aby snaţní před nedbalci (pokudţ by se trefovati mohlo) na pozoru byli; tím tedy ţe se zpraviti moci budou. I odešli ti také.

11. Přišli pak hned za tím od některých zvláštnějších lidí vyslaní Theophrastus a Aristoteles ţádajíce dvojí věci. Předně, aby nebyli takovým příhodám jako jiní lidé poddáni. Druhé, poněvadţ z Boţí dobroty na tomto světě znamenitějším vtipem, uměním, bohatstvím etc. poctěni jsou (jakýmţ lidem umírati obecná škoda), mohli-li by tedy před obecným houfem to privilejium Prywilegium míti, aby neumírali, ţe ţádají. První ţádost jejich kdyţ uváţena, odpovědíno, ţe věci spravedlivé ţádají, protoţ ţe se jim povoluje, aby se, jak nejlépe umějí, před příhodami hájili, umělí uměním, opatrní opatrností, mocní mocí svou, bohatí bohatstvím svým. Z strany ţádosti druhé poručila královna Moudrost ihned všecky nejznamenitější alchymisty svolati a takového prostředku, kterým by se nesmrtedlnost zpŧsobiti mohla, se vší pilností pohledati.

Kteříţ k sobě to přijavše, rozešli se. Kdyţ se pak dlouho ţádný nevracel a legáti na odpověd dotírali, dána jim pro interim taková resolucí, ţe Její G. Milost M. královna K. nepřeje, ţe takoví zvláštní 117

lidé s jinými zaroveň hynouti mají, a však ţe tomu na ten čas ještě cesty neví. Toto však za privilejium ţe jim dává, aby, kdeţ se jiní prostí hned za čerstva po smrti pohřbují, oni co nejdéle mezi ţivými aby chováváni byli; a kdeţ jiní po smrti jen pod zelený drn se dostávají, oni aby se kamením přikládati dali. Tohoto, a coţ by sobě víc pro rozdíl od chatry lidu vyšetřiti mohli, ţe se jim povoluje a na to privilejium dává.

12. Ti kdyţ odešli, předstoupili někteří jménem vrchností, obtíţnost stavu toho předstírajíce a za polehčení ţádajíce. I povoleno jest jim, aby sobě hověli a skrze místodrţící a úředníky věci řídili, na čemţ přestavše a poděkovavše odešli.

13. Nedlouho za tím přišli vyslaní od poddaných, rolníkŧ i řemeslníkŧ, naříkajíce, ţe kteří nad nimi jsou, nechtí neţ pot jejich píti, protoţ ţe je honiti a štváti dají, aţ z nich krvavý pot teče. A ti, jichţ k tomu uţívají, ţe to tím ukrutnějí činí, aby i sami odtud mízku měli. Čehoţ na dŧvod vysypali tu hned mozolŧ, zsinalostí, jízev i ran čerstvých (kteréţ na ukáţku byli přinesli) hromadu, ţádajíce milosti. I zdála se věc zřejmá, ţe to příkoří jest, protoţ aby zastaveno bylo. Však poněvadţ vrchnostem skrze sluţebníky říditi dovoleno, ti ţe jsou vinni, protoţ aby obesláni byli. Pŧhonové tedy hned rozesláni ke všechněm královským, kníţecím a panským radám, rejentŧm, úředníkŧm, dŧchodníkŧm, výběrčím, písařŧm, rychtářŧm etc., aby se ničímţ nevymlouvajíc postavili. Poručeno, stalo se. Však proti ţalobě jedné deset jich postaveno, kdyţ to na lenost poddaných, neposlušenství, zpouru, pýchu, bŧjnost všelijakou, kdyţ se jim jen maličko uzdy popustí, a co toho víc, mnohé a rozličné stíţnosti vedeny. Po vyslyšení těch uvaţována opět v radě všecka ta věc a vyhlášeno poddaným, poněvadţ sobě lásky a milosti vyšších svých váţiti buď nechtí, neb neumějí, aby tedy zŧřivosti obvykali, poněvadţ to v světě býti musí, aby jedni panovali a druzí poddáni byli. Mimo to však ţe se jim přeje, mohou-li sobě ochotností, povolností a skutečnou poddaností u vrchností svých a místodrţících jich co nejvíc přízně dobyti, aby ji uţívali.

118

14. Po propuštění těch pozustali tu politici (rady královské a panské, doktoři práv, prokurátoři, rychtáři etc.), stěţujíce sobě na nedokonalost práv psaných, ţe podlé nich ne všecky mezi lidmi se sbíhající rozepře (ačkoli jiţ na statisíce casus vypsaných mají) rozhodnuty býti mohou. A tím ţe jest, ţe aneb nemohou dokonále mezi lidmi řádu drţeti, aneb přidají-li kdy pro vysvětlení práva a skončování pře z svého co, ţe se to od nerozumných za natahování práv a převrácení pře pokládá, a odtud i k nim nelíbost i společné rŧznice tím víc rostou. Protoţ ţe ţádají aneb rady, jak dělati, aneb proti všetečným lidským soudŧm ochrany. Těm kdyţ vystoupiti poručeno, šel potaz. A tu jaká od které z rad královny přímluva byla, dlouho by připomínati bylo. Protoţ samo o tom snešení povím, kteréţ jim po zavolání jich zase oznámeno. Jmenovitě, aby nová práva na všecky příhody dokonále se trefující sepsána býti mohla, k tomu Její G. Milost M. královna K. ţe cesty nevidí, protoţ aby při prvnějších právích a navyklostech zustáno bylo. Neţ toto ţe jim za pravidlo a klíč všech práv Její G. Milost M. královna K. dávati ráčí, aby všudy svým práv vykládáním a soudŧ vedlé nich konáním buď k svému, neb k obecnému dobrému směřovali. A to ţe slouti bude ratio status, čímţ ţe se proti šermŧm obecných pomluv pomlŧw jako štítem zamítati moci budou, ţe toho a toho přítomný zpŧsob (jemuţ nekaţdý rozumí) vyhledává, tak ţe býti musí. Politici to pravidlo přijavše, slíbili se podlé něho chovati a odešli.

15. Neminulo málo, přišly ţeny, stíţnost sobě, ţe pod mocí muţŧ

jako otrokyně nějaké zustávati musejí, vedoucí. Našli se hned tu i muţí nad neposlušenstvím ţen hořekující. I sstoupily se královna s radami Raddami, a to jednou i po druhé do potazu, aţ pak skrze kancléřku výpověd vyhlášena takto: „Poněvadţ přirození muţŧm přednost dalo, toho ţe se při tom zanechává; a však s výminkami těmito znamenitými. Předně, poněvadţ ţeny polovice jsou pokolení lidského, tedy aby muţí bez jejich rady nic nečinívali. Druhé, poněvadţ častokrát přirození štědřeji se dary svými ţenám neţ

muţŧm vylévá, aby, kdy která z muţe svého rozumu a moci míti mŧţ, muţatka sloula a muţ ji přednosti bráti nemohl.“ To byla 119

výpověd první, na kteréţ se ani muţŧm, ani ţenám přestati nevidělo. Ţeny zajisté chtěly, aby se s nimi muţí aneb regimentem rozdělili aneb přejímali, tak aby se vrstvou regiment měnil a jednák muţí, jednák ţeny jej drţely. Ba nalezly se, kteréţ nechtěly neţ cele panovati, hbitější svou jak tělem, tak i rozumem potočitost předstírajíce; tolikéţ poněvadţ po tolik tisíc let muţí přednost drţeli, jiţ také ţe čas jest, aby jim ustoupili. An ţe toho před málo lety v království englickém ušlechtilý příklad spatřín, ţe kdyţ

královna Alţběta kralovala, ku poctivosti jí všickni muţí pravou ruku ţenám pouštěli; coţ ještě chvalitebně trvá. Poněvadţ tedy Její G. Milost M. světa královna Moudrost i všecky její rady v jejích pohlaví od Boha stvořeny a světu představeny jsou, ţe tedy slušně má (Regis ad exemplum totus componi orbis) na zpŧsob světa býti zpráva i domŧ i obcí. Kterouţ řečí domnívaly se, ţe královnu Moudrost na svŧj smysl snadně napraví. Ale muţí, aby pře nepromlčeli, tímto se bránili, ţe ač Bŧh královně Moudrosti regiment svěřil, sám ho však předně v rukou drţí, a to cele a vţdycky; protoţ oni ţe také chtějí etc.

16. Nato bylo sstupování opět několikero, a tak sem souditi mohl, ţe jim nebrzy tak těţká materia přicházela. Kdyţ sme pak všickni na poslední výpověd čekali, nedočekali sme se ji. Neţ poručeno Opatrnosti s Přívětivostí tajně s jednou i druhou stranou jednati.

Kteréţ do toho se vloţivše, takový našly prostředek, aby muţí pro svornost a pokoj doma aspoň tiše přednost ţenám 155 pouštěli a rad jejich uţívali. Ţeny pak aby na tom dosti majíce zevnitř se ku poslušenství hlásaly, poněvadţ tak při starobylém obyčeji povrchně vţdy předce zustáno býti bude moci a jejich domácí regiment také nezle bude stvrzen. Sic ţe by veliká ta obecného regimentu tajnost, ţe muţí zpravují obec, obec ţeny a ţeny zase muţe, k vyjevení přišla. K čemuţ aby přijíti nedopouštěli z obojí strany, ţe Její G.

Milost M. královna K. prosí. I přijato jest to od obojí strany. To vida jeden z tovaryšstva Šalomounova, řekl: „Ţena, kteráţ ctí muţe svého, za moudrou jmína bývá.“ A druhý přidal: „Muţ jest hlava 120

ţeny jako i Kristus církve.“ Ale zustalo při tom přátelském narovnání a ubírali se preč muţí i ţeny.

121

KAPITOLA XXXIII.

ŠALOMOUN MARNOSTI A ŠALBY SVĚTA VYJEVUJE

Tu Šalomoun, kterýţ aţ potud dívaje se tiše seděl, déle se jiţ

drţeti nemoha, hlasem velikým volati začal: „Marnost nad marnostmi, a všecko marnost! Tak-liţ co křivého jest, zpřímiti se nemŧţ? Nelze-liţ ani nedostatkŧ sčísti?“ A povstav, i zástup jeho veškeren, s hřmotem velikým ubírá se přímo k trŧnu královny (aniţ

tomu buď ta vzteklá Pošta aneb drabanti z obou stran překaziti co mohli, protoţe křikem a bleskem jeho zaraţeni byli, jako i sama s radami svými královna). On tedy vztáhna ruku, sejme z obličeje jejího zastření, kteréţ ač se prvé cosi drahého a stkvoucího zdálo, nenašlo se však býti neţ pavučinou. A aj, tvář její se ukázala bledá, však odutá, červenosti sic něco na lících, však líčené (coţ se odlupováním po místech znamenalo) mající, ruce tolikéţ prašivé spatříny a všecko tělo nemilé i dýchání její smrduté. Čehoţ sem já se zděsil i všickni přítomní, ţe jsme jako strnutí stáli.

2. Šalomoun pak obrátiv se k radám domnělé té královny, zodjímal i jim larvy a řekl: „Vidím, ţe na místě Spravedlnosti Nespravedlnost panuje a na místě Svatosti Ohavnost. Bedlivost váše jest Podhlídavost; Opatrnost váše Chytrost; Přívětivost váše Pochlebenství; Pravda váše Tvárnost jen; Horlivost váše Vzteklost; Udatnost váše Opováţlivost; Milost váše Bŧjnost; Pracovitost váše Otroctví; Dŧvtipnost váše Domnínka; Náboţnost váše Pokrytství etc. Vy-liţ na místě Boha Všemohoucího svět říditi máte? Přivedeť Bŧh na soud všeliký skutek a kaţdou věc tajnou, buďto dobrou nebo zlou. Já pak pŧjdu a hlásati všemu světu budu, aby se svoditi a mámiti nedali.“

3. A obrátiv se, šel s hněvem a zástupové jeho za nim. A kdyţ po ulicích „marnost nad marnostmi a všecko marnost“ volati začal, sbíhali se odevšad národové a lidé a jazykové i králové a královny z 122

končin dalekých a on dštil výmluvností a vyučoval je. Nebo slova jeho byla podobná ostnŧm a hřebíkŧm vbitým etc.

4. Já pak nešel sem za nim, ale s svými vŧdci, zděšenými ještě, tu na palácu státi sem zustal, a co se tu dále dálo, spatřil. Jmenovitě ţe královna, z omráčení toho se proberuc, s radami Raddami svými, co je dělať, raditi se začala. Kdeţ Horlivost, Opravdovost a Udatnost raditi chtěly, aby všecka moc sebrána a za ním poslána byla, aby jat byl. Opatrnost naproti tomu radila, ţe se mocí nic nespraví, poněvadţ nejen sám on mocný také jest, ale i všeho téměř teměř světa potah jiţ po sobě má (jakoţ vracující se jedna za druhou pošty o tom, co se tam děje, oznamovaly); neţ aby poslána za ním byla Přívětivost s Úlisností Vlisností, a ty aby k sobě z hradu Fortŧny Rozkoš přivezmouc po něm šly, a kdekoli jest, ochalebně se k němu vinuly, krásu, slávu, líbost království tohoto ukazujíce a schvalujíce, snad ţe tak uloven bude, jiné cesty ţe ona neví naprosto ţádné. I schválena ta rada, a aby ty tři hned šly, poručeno.

123

KAPITOLA XXXIV.

ŠALOMOUN OKLAMÁN A SVEDEN

Já vida to, prosím vŧdcŧ svých, ţe bych také rád na to, co tam bude, se podíval. Všudybud povolil hned a šel, tlumočník také. I přijdeme a najdeme Šalomouna s houfy jeho v ulici Učených, an s podivením všech vypravuje o přirození stromŧ, počna od cedru, kterýţ jest na Libánu, aţ do mchu, kterýţ roste na zdi, téţ o hovadech a ptácích a zeměplazích a rybách a o podstatě světa a moci ţivlŧ a o spořádání hvězd a o přemyšlování lidském etc. I přicházeli ze všech národŧ poslouchati moudrosti jeho. Tím zveleben byv nadmíru, počal se sám sobě zalibovati, zvláště kdyţ Přívětivost a Úlisnost Vlisnost přitočíce se opatrně, před obličejem všech lidí chvály jeho vyvyšovati začaly.

2. Odkudţ on zdvihna se, šel jiných světa stran prohlédati. A vkročiv do stavu řemeslníkŧ, dívati se a kochati začal v rozličném umění jejich, i sám jim vysokým vtipem svým neobyčejné věci vymýšleje, k strojení umělému zahrad a štěpnic a rybníkŧ a k stavení domŧ a měst a vzdělávání všelikých rozkoší synŧ lidských přináleţející.

3. Aţ pak, kdyţ do ulice Manţelské vcházel, tu jemu Rozkoš lstivá všecky nejkrásnější mladice co nejšperkovněji ustrojené s muzikou všelijakou libě znějící vstříc vedla a skrze některé výtečnější slavně vítati dala, jej světlem lidského pokolení, korunou národu izraelského, ozdobou světa nazývajíc; a ţe jakoţ stavu učených a tolikéţ stavu řemeslníkŧ od přítomnosti záře jeho rozumnosti a osvícení nemálo přibylo, tak ţe i stav manţelský od přítomnosti jeho slávy zvelebení čeká. Šalomoun, poděkování uctivé učině, ohlásil se, ţe stav ten přiučastněním se k němu poctiti sobě umínil. Protoţ vybrav sobě z celého mladic zástupu, co se mu nejpodobnějšího zdálo, zváţiti se s ní a ukovati dal (dcerou faraonovou ji jmenovali) a tu při sobě maje, její milostí jat jsa, více 124

vzhlédání na ní a zabývek neţ moudrosti své hleděl. Nýbrţ (čehoţ

bych se byl nikoli nenadál) po houfu plésajících mladic oči pouštěje (kdyţ mu jich lstivá Rozkoš vţdy víc a víc na oči vodila), jímán jsa krásou a spanilostí jedné za druhou, co se jen výtečného namanulo, ţádné jiţ ani sobě odváţiti nedav, k sobě povolával. Takţe jich v krátké chvíli sedm set s sebou spatřil a mimo to tři sta svobodných okolo sebe měl; za slávu sobě, aby i v té věci všecky, kteříţ před nim byli i po něm budou, převýšil, pokládaje. A tuť jiţ nic viděti nebylo neţ laškování rozličná, nad čímţ vlastní jeho lidé trouditi se a vzdychati počali.

4. On pak přejda ulici tu, ubíral se s houfem svým dále a vstoupiv do ulice Náboţníkŧ, kam jej to spřipínané nešťastné tovaryšstvo táhlo, tam se vtáhnouti dal mezi zvířata a zeměplazy, draky a ţíţaly jedovaté, a s těmi sobě smutnou kratochvíl začal.

125

KAPITOLA XXXV.

ŠALOMOUNOVO TOVARYŠSTVO ROZPLÁŠENO, JÍMÁNO,

SMRTMI OHAVNÝMI ZPROVÁZÍNO

Tak zmámeného vidouce, kteříţ v komonstvu jeho nejpřednější byli, Mojţíš, Eliáš, Izaiáš, Jeremiáš, horliti náramně počali; před nebem a zemí, ţe se ohavností těch účastny včastny učiniti nechtí, protestujíce, nýbrţ celého zástupu, aby se marnosti a bláznovství vzdálili, napomínajíce. Ţe pak ne jedni za příkladem Šalomounovým předce postupovali, oni tím více se horlením rozněcujíce, tím zŧřivějí hřímali, zvláště Izaiáš, Jeremiáš, Báruch, Štěpán, Pavel etc. Mojţíš nad to svým meče připasovati, Eliáš ohni z nebe zstupovati, Ezechiáš všecky ty maňasy troskotati poroučel etc.

2. To vidouce které k svedení Šalomouna vyslány byly, Přívětivost, Úlisnost Vlisnost a Rozkoš, přivezmouce i filozofy, Mammona etc., obracely se k těmto, aby se pamatovali a mírněji sobě počínali, radíc, ţe poněvadţ nejmoudřejší ze všech, Šalomoun, rozum svŧj poddal a řádŧm světa, jak to tu kaţdý vidí, obvyká, proč oni vytrhovati se a přes to mudrovati mají? Ale tu ţádného slyšení nebylo, čím víc, ţe Šalomounŧv příklad mnohé svozuje a mámí, znamenali, tím více horlili, běhali, volali, řvali; kteráţ věc veliké přinesla zbouření.

3. Nebo královna od svých avizována jsouc gsuc, rozeslanými patenty veřejnost všudy vyzdvíhla, a ochránce těla svého, Moc, za jenerála zřídivši, buřiče ty jímati a všechněm na odivu trestati poručila. I troubeno lermo a sbíhalo se mnoţství k boji hotových, nejen z stavŧ ţoldnéřŧ, ale i z vrchností, úředníkŧ, rychtářŧ, soudcŧ, řemeslníkŧ, filozofŧ, medikŧ, juristŧ Jurystŧ i samých kněţí, nýbrţ i ţen v přerozličném kroji a zbroji (nebo pravili, ţe proti takovým veřejným světa buřičŧm veřejně sobě všickni, kdo pro mladost pro starost mŧţ, pomáhati mají). Já vida valicí se vojska, ptám se vŧdcŧ

126

svých: „Co pak to bude?“ Tlumočník: „Nyní ty zvíš,“ dí, „jak bývá těm, kteříţ mudrováním svým roty a bouře v světě začínají.“

4. Vtom onino oboříc se na jednoho, druhého, třetího, desátého, bijí, sekají, poráţejí, šlapají, jímají, váţí, do vězení vedou, jak čí při kom vzteklost měla, nad čímţ mi div lítostí srdce nepuklo. A však sem, ukrutnosti té se lekaje, cknouti nesměl, všecken se třesa. I uzřím, ţe někteří z těch jatých a ubitých ruce spínají, odprošujíce činŧ svých, jiní, čím více s nimi zacházíno, tím více na svém stáli.

Protoţ někteří tu hned před očima mýma do ohně metáni, jiní do vody házíni, jiní věšeni, stínáni, na kříţ rozbíjeni, kleštěmi klésstěmi trháni, řezáni, bodeni, sekáni, pečeni na roštích. Aniţ všeho vyčísti mohu, jak ukrutné smrti jim činěny; nad čímţ plésali a výskali zástupové světa.

127

KAPITOLA XXXVI.

POUTNÍK Z SVĚTA UTÉCI CHCE

Já ani se na to dívati, ani bolesti srdce déle snášeti nemoha, prchl sem na poušť někam, aneb raději, kdyby moţné bylo, z světa ven uteci chtěje. Ale vŧdcové moji po mně se pustivše, dostihli mne, a kam to chci, se tázali. Já mlčením odbyti chtěje, neodpovídal sem nic. Ale kdyţ se nezbedně, pustiti mne nechtíce, dobývali, řekl sem:

„Jiţ vidím, ţe v světě lépe nebude! Jiţť jest po mé naději veta! Běda mně.“ Oni: „A ještě sobě neusmyslíš, ani tyto teď příklady, nač takoví přicházejí, vida?“ Já: „Tisíckrát umříti volím, neţli tu býti, kdeţ se tak děje, a dívati se na nepravost, faleš, leţ, svod, ukrutnost.

Protoţ jiţ mi smrt ţádostivější jest neţli ţivot. Jdu, abych se podíval, jaký los jest mrtvých, kteréţ vynášeti vidím.“

2. Všudybud povolil hned, pravě, ţe i tomu se podívati a vyrozuměti dobré jest; druhý neradil, nýbrţ bránil tuze. Jehoţ já nedbaje, potrhl sem se a šel předce, a on tu zustana opustil mne.

3. Obhlédaje se pak, hledím ještě na zpŧsob umírajících, jichţ

všudy vŧkol dosti bylo. A vidím ţalostnou věc, jak jmenovitě kaţdý s hrŧzou, naříkáním, strachem a třesením duši pouští, nevěda, co se s nim stane a z světa kam se octne. Čehoţ já ač sem se lekal, však vţdy něčemu víc vyrozuměti chtěje, kráčel sem mezi řady már, jda aţ k krajŧm světa a světla; odkudţ kdyţ jiní, oči zavrouc, slepě tak mrtvé své vyhazovali, já brylle mámení jiţ odvrha a oči sobě protra, a jak sem nejdál mohl, tam ven se vychýle, nahlédnu a spatřím strašlivých temností mrákotu, jíţ se rozumem lidským ani dna ani konce najíti nemŧţe, a v nich nic neţ červy, ţáby, hady, štíry, hnis a smrad a puch síry a smoly tělo i duši zaráţející, summou hrŧza nevypravitedlná.

4. Od níţ strnuly všecky vnitřnosti mé a všecko tělo mé drkotalo a zděšen byv, mdlobou sem na zem padl a tak ţalostivě zvolal:

„Ach, přemizerní, bídní, nešťastní lidé, toto-liţ jest váše poslední 128

sláva! Toto-liţ tolik nádherných vašich činŧ závěrek! Toto-li cíl vašich, jimiţ se nadýmáte, umění a rozličné moudrosti! Toto-li po tak mnoha nesčislných pracech a kvaltováních ţádaný ten pokoj a odpočinutí! Toto-li ta, kterouţ sobě vţdycky slibujete, nesmrtedlnost! Ach, kéţ sem se nikdý nenarodil! Kéţ sem nikdý skrze bránu ţivota neprošel, jestliţe po všech světa marnostech nic neţ temnostem a hrŧzám těmto za podíl býti mám! Ach, Boţe, Boţe, Boţe; Boţe, jestliţe jaký Bŧh jsi, smilŧj se nade mnou bídným!“

129

KAPITOLA XXXVII.

POUTNÍK DOMU TREFIL

To kdyţ já mluviti přestanu, všecken se ještě hrŧzou třesa, uslyším za sebou temný hlas řkoucí: „Navrať se.“ I přizdvihnu hlavy a hledím, kdo to volá a kam se vrátiti velí, ale nevidím nic, ani vŧdce svého Všezvěda. Nebo i ten mne jiţ byl opustil.

2. Vtom, aj, znovu hlas zavzní: „Navrať se.“ Já nevěda, kam se navrátiti, ani kudy z té mrákoty vyjíti, truchliti začnu, a aj, hlas potřetí volá: „Navrať se, odkuds vyšel, do domu srdce svého, a zavři po sobě dvéře.“

3. Kteréţ rady já, jak sem rozuměl, tak sem poslechl, a ţe sem Boha radícího poslechl, přešťastně sem učinil; ale i to jiţ dar jeho byl. Sebera tedy, jak sem mohl, myšlení svá a uzavíraje oči, uši, usta, chřípě a všecky zevnitřní prŧduchy, vstoupil sem vnitř do srdce svého, a aj, bylo tam tma. Ale kdyţ se, očima mhouraje, trošku poobhlédnu, spatřím skrovničké, skulinami se vpouštějící světlo, a uhlédám navrchu v klenutí svého toho pokojíčka okno jakési veliké, okrouhlé, sklenné, ale zašpiněné a zamazané čímsi tak hrubě, ţe ţádného skrze ně světla nešlo.

4. Takţ při tmavém tom skrovném světle sem tam se ohlédaje, uzřím po stěnách obrázky jakési, pěkného někdy díla, jakţ se zdálo, neţ barev zašlých a s utínanými neb ulamovanými některými oudy.

K nímţ blíţe přistoupě, znamenám nápisy: Opatrnost, Pokora, Spravedlnost, Čistota, Středmost etc. Uprostřed pak pokoje rozházené spatřím ţebříky jakési polámané a ztroskotané; téţ

poštípané a rozmetané škřipce a provazy; item veliká, ale s vyšklubaným peřím křídla. Naposledy kola hodinná s ulámanými aneb zkřivenými válci, zoubky, sloupci, vše sem a tam rozházené.

5. I divím se, co to za přípravy, a jak to a od koho porušeno býti muselo a jak by se to zase zpraviti mohlo. Ale na to mysle a hledě, nic sem vymysliti nemohl, neţ naděje mi se dělala, ţeť mi se ten, 130

který mne zavoláním svým tam uvedl, kdo pak koli ten jest, ještě ozve a mne při dalších věcech zpraví. Nebo mi se to, čehoţ sem tu začátek viděl, líbiti začalo; jakoţ proto, ţe pokojík ten ne tak jako prvé místa, po nichţ sem v světě chodil, smrděl, tak i proto, ţe sem tu ţádného šustu a chřestu, vřesku a třesku, nepokoje a kolotání, táhání a násilí (čehoţ v světě všudy plno) nespatřil, ale vše ticho.

131

KAPITOLA XXXVIII.

KRISTA ZA HOSTĚ DOSTAL

O tom já sám s sebou přemyšluji, a co dál bude, čekám. A aj, zvrchu zastkví se světlo jasné, k němuţ já očí pozdvihna, spatřím vrchní to okno plné blesku, v kterémţ, aj, blesku spouští se ke mně dolŧ jakýsi, 166 postavou sic podobný nám lidem, ale jasností právě Bŧh. Jehoţ obličej obljčeg, ačkoli se náramně stkvěl, očím však lidským snesitedlný byl; aniţ z něho hrŧza šla, ale líbost jakási, jíţ

sem podobného něco v světě nikdeţ neznamenal. Ten tedy, sama vlidnost, sama ochotnost, těmito nejprv ke mně přemilými slovy promluvil:

2. „Vítej, vítej, mŧj synu a bratře milý.“ A to pověděv, objal mne přívětivě a políbil. Z něhoţ mne přepochotná jakási vŧně projala a nevypravitedlnou radostí tak sem projat, ţe slzy tekly z očí mých.

Aniţ sem na to takové nenadálé přivítání co věděl odpovědíti, kromě ţe sem zhluboka vzdechna, pokornýma na něj očima vzhlédl.

Kterýţ radostí mne zděšeného vida, takto ke mně dále promluvil:

„Kdeţs pak byl, synu mŧj? Kdes byl tak dlouho? Kudys chodil?

Čehos v světě hledal? Potěšení? I kdeţs ho hledati měl neţ v Bohu?

A kde Boha neţ v chrámě jeho? A který chrám Boha ţivého, neţ

chrám ţivý, kterýţ on sobě sám připravil, srdce tvé vlastní? Díval sem se, synu mŧj, kdyţs bloudil; ale jiţ sem se déle dívati nechtěl, přivedl sem tě k sobě, tebe do tebe uveda. Nebo tu sem sobě zvolil palác k bydlení svému. Chceš-li tu bydliti se mnou, najdeš tu, čehoţs v světě nadarmo hledal, pokoj, utěšení, slávu a sytost všeho, toť slibuji, synu mŧj, zklamán nebudeš jako tamto.“

3. Já ty řeči slyše, a ţe to mŧj Spasitel, Jeţíš Kristus s, o němţ sem i prvé v světě povrchně něco slýchal, jest, srozuměv, ne jako v světě s bázní a pochybováním, ale s plným potěšením a celou dověrností ruce sepna a jemu podávaje řekl sem: Teď jsem Pane mŧj Jeţíši, vezmi mne sobě, tvŧj chci býti a zŧstávati na věky. Mluv sluţebníku 132

Sluţebnjkŧ svému a dej, ať poslouchám. Pověz, co chceš, a dej, ať oblibuji; vzloţ, coť se líbí, a dej, ať nesu; obrať mne, k čemu chceš, a dej, ať stačuji; poruč, co chceš, a co poroučíš, dej; nechť sem já ničímţ, aby ty sám všecko byl.“

133

KAPITOLA XXXIX.

NÁMLUVA JEJICH SPOLEČNÁ

„Přijímám to, synu mŧj, od tebe,“ řekl on. „Stŧjţ v tom, buď, slŧj a zustávej mŧj vlastní. Mŧjs sice byl a jsi od věčnosti, ales toho prv nevěděl. Já sem pro tebe potěšení to, k němuţ tě nyní uvedu, dávno jiţ strojil, ales ty tomu nerozuměl. Vedl sem tě cestami divnými, skrze okolí a zápolí, k sobě, čehoţs ty neznal, a co já, ředitel všech vyvolených svých, tím obmýšlím, nevěděls, nýbrţ ani díla mého při soběs neznamenal. Ale bylť sem s tebou všudy, a proto sem tě poněkud skrze ty okliky vodil, abych tě naposledy tím hlouběji k sobě uvedl. Ničemu tě svět, ničemu vŧdcové tvoji, ničemu Šalomoun naučiti, ničím také zbohatiti, ničím nasytiti, ničím ţádostí srdce tvého spokojiti nemohli, nebo to v nich sloţeno nebylo, čehos hledal. Ale já tě naučím všemu, já zbohatím, já nasytím.

2. Tohoto toliko od tebe ţádám, coskoli v světě viděl a jakákoli lidská při věcech zemských usilování spatřil, na mne aby to všecko přenesl a obrátil. To buď, dokud jsi ţiv, tvá práce a zaměstknání; a čehoţ tamto lidé hledají, a nenacházejí, toho já tobě dosti dám, pokoje a radosti.

3. Viděls v manţelském stavu, jak, kteří se sobě oblíbí, všecko opouštějí, aby svoji byli. Učiň ty také tak, opusť všecko, i sebe samého, a odevzdej se mně plně a budeš mŧj a dobřeť bude. Dokud toho neučiníš, k ţádnému mysli upokojení nepřijdeš, slibujiť. Nebo v světě všecko se mění, čehokoli se myslí a kocháním drţeti chtíti budeš, kromě mne, všecko tě jen sebou tak i jinák zaměstknávati a nepokojiti bude a naposledy tě opustí a kochání, kteréţs sobě v něm strojil, obrátíť se v ţalost. Protoţť věrně radím, synu mŧj, pusť ode všeho a chop se mne, buď mŧj a já tvŧj! Zavřeme se zde v schráně schraně této spolu a pocítíš opravdovějších rozkoší, neţ se v tělesném manţelství najíti mohou. Mně se jen líbiti, mne za rádce, vŧdce, svědka, tovaryše a společníka všech svých věcí míti hleď. A 134

kdykoli ke mně mluvíš, říkej: Já toliko a ty, Pane mŧj; o třetího někoho starati se tobě není potřebí. Mne se jen drţ, na mne hleď, se mnou mile rozmlouvej, mne objímej, mne líbej a ode mne všeho toho zase čekej.

4. Viděls v druhém stavu, jakými se neskonalými pracemi lidé, zisku hledajíce, zanášejí, jakých fortelŧ chytají, jakých nebezpečenství odvaţují. Ty kvaltování ta všecka za marnost měj, věda, ţe jednoho toliko potřebí jest, přízně Boţí. A protoţ ty jediného povolání, kteréţť sem svěřil, ostříhaje, věrně, upřímě, tiše práci svou veď, konec a cíl všeho mně poroučeje.

5. Mezi učenými viděls, jak oni všecko vystíhati se snaţují; tobě vrch umění buď, mne v skutcích mých zpytovati, jak já tebe a všecko divně řídím. Tu materie k spekulování více neţ oni tamto najdeš, a s nevypravitedlnou oblektací. Místo všech biblioték, kteréţ

čísti neskonalá práce, uţitek malý, často škoda, vţdýcky ustání a tesknost, tuto kníţku tobě dávám, v níţ všecky artes sloţené najdeš.

Tu gramatika tvá bude slov mých povaţování; dialektika víra k nim; rétorika Retoryka modlitby a vzdychání; physica skutkŧ mých rozjímání; methaphysica ve mně a věcech věčných se kochání; mathematica dobrodiní mých a naproti tomu nevděčností světa počítání, váţení a měření; ethica tvá bude láska má, kteráţ tobě všech tvých ke mně i bliţnímu činŧ regule dávati bude. Všeho pak toho umění, ne aby vidín byl, neţ aby tudy ke mně se blíţil, hledati budeš. A ve všem tom čím sprostnější, tím umělejší budeš. Nebo sprostným srdcím mé světlo se rozněcuje.

6. Viděls mezi lékaři vyhledávání rozličných prostředkŧ k obhajování a prodluţování ţivota, ale ty k čemu by se, jak dlouho ţiv býti máš, fresoval? Zdaţ to v moci tvé jest? Nevyšels na svět, kdys chtěl, nepŧjdeš také z něho, kdy chtíti budeš, ale má to řídí prozřetedlnost. Protoţ ty hleď, aby dobře ţiv byl, a já hleděti budu, pokud ţiv býti máš. Ţiv buď sprostně a upřímě k mé vŧli a já tobě k vŧli budu lékařem tvým, nýbrţ já budu ţivotem tvým a dlouhověkostí dnŧ tvých. Sic beze mne i lékařství jedem jest, kdyţ já 135

poručím, i jed lékařstvím býti musí. Protoţ jen mně ţivot svŧj a zdraví své poruč, sám o to naprosto pokoj maje.

7. V jurisprudencís divné a nesnadné lidské pletky spatřil, jak se o své věci rozličně táhati učí. Při tobě toto práv umění buď, aby ani cizího, ani svého ţádnému nezáviděl; co kdo má, toho mu nechával, co kdo tvého potřebuje, toho mu nebránil; komus čím povinen, oddával, komu i nad povinnost čím prospěti mŧţeš, k tomu se povinného znal; pro pokoj všeho, i sám sebe, ustupoval; bere-liť kdo sukni, i plášť mu přidal; bije-li v líce, i druhého mu nastavil. To jsou práva má, jichţ budeš-li šetřiti, pokoj obhájíš.

8. Dívals se v světě, jaké lidé při provozování náboţenství ceremonie a hádky tropí. Tvé náboţenství buď v tichosti mně slouţiti a ceremoniemi se nevázati, nebo já tě jimi neváţi. A kdyţ mi tak, jakţ tě učím, v duchu a pravdě slouţiti budeš, s ţádným se jiţ

dále o to, by tě pak i pokrytcem, kacířem a čímkoli jmenovali, nevaď, ale jen předce tiše mne a sluţby mé hleď.

9. Mezi vrchnostmi a správci lidských společností poznals, jak se lidé rádi na přední místa a k zpravování jiných trou. Ale ty, synu mŧj, dokud jsi ţiv, niţšího místa vţdycky hleď a poslouchati raději neţ rozkazovati sobě vinšuj. I snadnější zajisté i bezpečnější i pohodlnější jest za jinými státi, ne na špici. Pakli vţdy zpravovati a rozkazovati chceš, zpravŧj sám sebe, dušiť a tělo místo království odevzdávám; kolik v něm oudŧ a v duši rozličných hnutí, tolik poddaných míti budeš, kteréţ zpravovati hleď, aby dobře bylo. A bude-li se mé prozřetedlnosti něco mimo to víc tobě poručiti líbiti, jdi poslušně a konej pilně, ne pro choutku svou, neţ pro mé zavolání.

10. V stavu válečníkŧ spatřils, jak se tam v hubení a plenění pléněnj vlastního pokolení hrdinství zakládá. Ale já tobě jiné nepřátely, na nichţ od této chvíle rekovství dokazovati hleď, vyhlašuji, ďábla, svět a vlastního těla tvého ţádosti. Těm se braň, a jak mŧţeš, onyno dvoje od sebe odháněj, poslední pak bij a mordŧj.

A kdyţ to udatně konati budeš, dojdeš koruny slavnější neţ ji ten svět má, slibujiť v jistotě.

136

11. Viděls také, čeho lidé na hradě toho domnělého Štěstí hledají a v čem se pýskají, v zboţí, rozkošech a slávě. Ale ty těch věcí nedbej. Nedávají ony pokoje, neţ nepokoj, a jsou cesta k zámutkŧm.

O mnoţství zboţí proč by stál? K čemu by ho ţádal? Ţivot málem stojí a má věc jest kaţdého, kdoţ mi slouţí, opatrovati. Protoţ ty hleď vnitřní sobě poklady, osvícení a poboţnost, shromaţďovati, a já tobě jiné všecko přidám, nebe i země právem dědičným tobě přináleţeti budou, tím buď jist. Aniţ tě to jako onyno hnísti a tlačiti bude, ale obveselovati nevymluvně.

12. Lidé v světě rádi hledají tovaryšstva; ty se hluku šetř a samotnost milŧj. Tovaryšstvo není neţ pomoc aneb k hříchŧm, aneb k nějakým zbytečnostem, aneb aspoň k zahálce a maření času. Však sám nejsi, neboj se, by i sám byl, já jsem s tebou a anjelŧ mých zástupové, s námi rozprávěti mŧţeš. Pakli by časem i viditedlného tovaryšstva předce ţádostiv byl, těch, kteříţ by téhoţ ducha byli, hleď, aby váše tovaryšení společné v Bohu se tvrzení bylo.

13. Onino v hojném kvasu, jídle, pití, smíchu radost zakládají, tobě milo buď se mnou a pro mne, kdyţ toho potřebí, lačněti, ţízniti, plakati, rány a všecko trpěti. Pakliť pohodlných věcí podám, také se (ne pro ně však, neţ pro mne a ve mně) veseliti mŧţeš.

14. Onino jak po slávě a cti dychtí, spatřils, ty pověsti lidské nedbej. Mluví-li o tobě dobře či zle lidé, nic tobě na tom nezáleţí, jestliţe já s tebou spokojen jsem. Kdyţ víš, ţe se mně líbíš, o zalíbení se lidem nestoj. Jejichţ přízeň i nestálá i neplná i převrácená jest, často milují, coţ nenávisti hodné a co hodné milování, nenávidí.

Aniţ se kdy všechněm zachovati lze, jednomu se chtěje zlíbiti, 174

jiným se zošklivíš. Všech tedy tak nechaje a mne samého hledě, nejlépe učiníš. My kdyţ spolu v srozumění budem, nic tobě, jako ani mně, jazyk lidský nepřidá, neujme. Mnohým znám býti nehledej, synu mŧj, slovoutnost tvá buď nízkým býti, aby třeba svět, by moţné bylo, o tobě nevěděl, to nejlép a nejbezpečněji. Anjelé mezi tím moji o tobě věděti a rozmlouvati, tobě na sluţbu hleděti, tvé činy na zemi i na nebi, kdyţ toho potřeba bude, ohlašovati budou, tím jist buď. Ovšem pak, kdyţ čas napravení všech věcí přijde, k slávě 137

nevypravitedlné všickni, kdoţ ste se mně oddali, před anjely i vším světem přivedeni budete, proti kteréţ slávě všecka toho světa méně jest neţ stín.

15. A protoţ, synu mŧj, sumovně summovně ještě pravím, máš-li zboţí, umění, krásu, vtip, přízeň lidskou, a cokoli se zdárného v světě jmenuje, nic se tím nepozdvihŧj, nemáš-li, nedbej o to, ale nechaje všech těch věcí, buď ţe při tobě neb při jiných jsou, tak jak jsou, vně, sám zde uvnitřku se mnou obírání své měj. A tak obnaţe se ze všech tvorŧ, i sebe samého také se odečta a odřekna, najdeš mne a ve mně plnost pokoje, toť připovídám.“

16. I řekl sem: „Hospodine, Boţe mŧj, porozumívám, ţe ty sám všecko jsi, kdo tebe má, všeho světa snadně oţeleti mŧţ, protoţe v tobě má víc, neţ ţádati umí. Bloudil sem, jiţ tomu rozumím, v světě se toulaje a odpočinutí v věcech stvořených hledaje. Ale jiţť sobě ţádného kromě tebe kochání od této hodiny nevinšuji, tobě se hned teď nyní cele oddávám. Jen ty mne sám posilni, abych od tebe zase k věcem stvořeným neodpadl, nesmyslnosti té, jíţ svět pln jest, znovu se dopouštěje. Milost tvá ostříhejţ mne, na tuť se spouštím.“

138

KAPITOLA XL.

POUTNÍK JAK PROMĚNĚN

To kdyţ já mluvím, počne mi se větší ještě světlo dělati, a spatřím obrázky ty, kteréţ sem prv ošoustané a oblámané viděl, celé jiţ a patrné a krásné, nýbrţ hýbati se tu před očima mýma začínající.

Tolikéţ ta rozmetaná polámaná polámána kola v jedno se spojila, a z nich ušlechtilý jakýsi nástroj jako hodiny, běh světa a divnou Boţí zprávu vyobraţující, se udělal. Spravili se i ti ţebříkové a zhŧru k oknu tomu, kterýmţ se nebeské světlo vpouštělo, postavili, takţe se tam, jakţ sem porozuměl, vyhlédati mohlo. Křídla pak, kteráţ sem prvé s vyšklubaným peřím viděl, dostala nového velikého peří, kteráţ vzav ten, kterýţ se mnou mluvil, Pán mŧj, připal je ke mně a řekl: „Synu, já na dvou místech bydlím. Na nebi v slávě své a na zemi v srdci zkroušeném. A ty od toho času, chci, aby také dvoje obydlí měl. Jedno zde doma, kdeţ sem i já s tebou býti připověděl, druhé u mne v nebi, kamţ, aby se vznášeti mohl, křídla tato (jenţ

jsou Ţádost věcí věčných a Modlitby) tobě přidávám. Budeš moci, kdy budeš chtíti, ke mně se prolétnouti, a tak ty se mnou a já s tebou rozkoše míti.“

139

KAPITOLA XLI.

POUTNÍK DO NEVIDITEDLNÉ CÍRKVE ODKÁZÁN

Mezi tím pro utvrzení tebe v tom a pro skutečné vyrozumění potěšení tomu, k němuţ sem tě nyní povolal, odsílám tě mezi jiné sluţebníky své, kteří prve jiţ svět opustivše, mně se oddali, aby zpŧsob jejich spatřil.“ „I kdeţ bydlí, Pane mŧj, „řekl sem, „kde jich hledati budu?“ Odpověděl: „V světě mezi jinými roztroušeni bydlí, ale jich svět nezná. Ty pak aby je poznal, a přitom, poněvadţ v světě ještě, dokud tě odtud nevezmu, budeš, aby před šalbami jeho bezpečen byl, místo bryllí a uzdy, v níţs prvé byl pojat, já na tebe teď své jho (jenţ jest poslušenství mé) vzkládám, aby ţádného na potom kromě mne nenásledoval. A přidávámť tyto perspicille, skrze něţ i marnosti světa, ač budeš-li na ně hleděti chtíti, lépe ještě znamenati i potěšení vyvolených mých spatřovati moci budeš.“

(Těch pak perspicillí okolek zevnitřní byl Slovo Boţí, sklo vnitřní Duch svatý.) „Jdiţ jiţ,“ řekl, „a jdi na to místo, jehoţs prve pominul, a spatříš věci takové, jakýchţ by sic tehdáţ bez těchto pomocí nebyl spatřil.“

2. Já vzpomena, kde se to bylo chybilo, vstanu, jdu ţádostivě a s chvátáním, takţe, ač hluk světa vŧkol mne byl, však sem ho jiţ ani nepozoroval. I vejdu do chrámu, kterýţ Křesťanství sloul, a uhlédaje v nejvnitřnější jeho straně, jenţ jest kŧr, oponu aneb zastření, jdu tam přímo, nic na ty hádajících se po stranách sekty nehledě. Kdeţ

sem nejprvé a příhodně, co to za kout jest, vyrozuměl, jmenovitě ţe Praxis christianismi, t. Pravda křesťanství, slove. Jehoţ obestření dvoje bylo: zevnitřní, kteréţ se po vrchu spatřiti mohlo, bylo tmavé barvy a sloulo Contemptus mundi, Pohrdnutí světem; druhé, vnitřnější bylo stkvělé, Amor Christi, Milování Krista. Tím dvojím, viděl sem, ţe se to ohraţuje a od jiných dělí; ale vnitřního po vrchu viděti nebylo. Za to zastření kdokoli vešel, byl hned jinakší neţ jiní lidé, plný blahoslavenství, radosti a pokoje.

140

3. Já pak zevnitř ještě stoje a hledě, divnou a uţasnutí hodnou věc sem spatřil, ţe mnoho tisíc lidí okolo tohoto stánku vţdycky chodí, a však do něho nevcházejí. Nevidí-li ho, či zprosta nedbají, ţe se jim tak po vrchu špatný zdá, nevím. I učené v Písmích i kněţí i biskupy i jiné mnohé, domnění svatosti o sobě mající, okolo sem obcházeti viděl, a některé sic i nahlédati tam, a však nevcházeli, coţ mi lítostivé bylo. Kdyţ kdo blíţe přistoupil, viděl sem, ţe se mu aneb skulinkou světlo zablesklo, aneb vŧně zavanula a po sobě táhla, ţe nechtěl neţ hledati, kudy by se tam dostal. Ale i z těch někteří hledati dvéří začnouc, a nazpět se ohlédajíc, kdyţ je blesk světa znovu zarazil, zase se vraceli.

4. Nejvlastnější pak příčinu, proč se tak řídcí tam dostávali, ke dveřŧm zastření přistoupě, spatřil sem, jmenovitě přeostrý exámen, kterýţ se tu drţel. Nebo kdo tam chtěl, ten všecko jmění své, i oči a uši, i rozum a srdce své od sebe preč dáti musil; protoţe pravili, kdo Bohu chce moudrý býti, sobě znemoudřeti; kdo Boha uměti, jiné všecko zapomenouti; kdo Boha míti, jiné všecko opustiti ţe musí.

Protoţ kdyţ někteří od jmění a umění svého pustiti nechtěli, hádajíce se, ţe to k nebi nápomocné jest, zustávali vně, a do vnitř nevcházeli. Kteří pak pouštíni byli, viděl sem, ţe jim nejen šaty přehledávali, aby se něco zavinuté tam světské marnosti nekrylo, ale (coţ neobyčejné jinde) i samy vnitřnosti, hlavu a srdce rozbírali, aby něco nečistého Bohu příbytku jeho nenaprznilo. Coţ ač bez bolesti podstupováno nebylo, nebeským však lékařstvím tak příhodně se konalo, ţe ţivot rozmnoţovalo raději, neţli zmenšovalo. Nebo na místo krve, kteráţ se tím bodením a řezáním vycezovala, zaţţehal se v oudech oheň jakýsi, kterýţ člověka v jiného proměňoval, takţe takový kaţdý sám se sobě divil, ţe aţ posavád tak neuţitečnými břemeny se obtěţoval, to, čemu svět moudrost, sláva, veselí, bohatství (an v pravdě nejsou neţ tíhoty) říká, na sebe bera. Tu sem viděl, jak chromí poskakovali, zajikaví řečňovali, hloupí filozofy zahanbovali, nic nemající všecko se míti pravili.

5. To já tu u dveří spatře, hlouběji sem za to zastření vešel a na jejich věci (nejprvé veřejně všechněch, potom v některých 141

povoláních) s nevypravitedlným potěšením se dívaje, všecko tu světu na odpor sem spatřil. V světě zajisté všudy slepotu a mrákotu, tuto jasné světlo sem spatřil; v světě šalbu, tuto pravdu; v světě neřádŧ plno, tuto sám ušlechtilý řád; v světě kvaltování, tuto pokoj; v světě starosti a fresuňky, tuto radost; v světě nedostatky, tuto hojnost; v světě otroctví a porobu, tuto svobodu; v světě vše nesnadné a těţké, tuto vše lehké; v světě ţalostné odevšad příhody, tuto samu bezpečnost. Coţ vše šířejí trošku pooznámím.

142

KAPITOLA XLII.

VNITŘNÍCH KŘESŤANŦ SVĚTLO

Svět, a kdoţ v něm tápá, domněním toliko téměř teměř se řídí; v činech svých jedni druhých jen se drţíc, omatem jako slepí všecko dělajíc, tytýţ tu i tam zavazujíc a ustrkujíc. Ale těmto jasné dvoje vnitř světlo svítí, světlo rozumu a světlo víry, kteréţ oboje Duch svatý řídí.

2. Neb ačkoli tam vcházejíce rozumu odkládati a odčítati se musejí, však jim jej zase Duch svatý, a to přečištěný a vybroušený, navracuje; takţe jako plní očí jsou, kudykoli v světě chodí, cokoli nad sebou, pod sebou, vŧkol sebe vidí, slyší, vonějí, okoušejí, všudy šlepěje Boţí vidí a všecko pěkně k Boţí bázni obraceti umějí. Tím jistě nade všecky světa filozofy moudřejší, kteréţ Bŧh spravedlivým soudem zaslepuje, aby všecko se věděti domnívajíce, nic nevěděli, ani co mají, ani čeho nemají; ani co dělají, ani čeho dělati majíce nedělají; ani kam a k jakému cíli jdou a dojdou, znamenati 181

neuměli. Jejichţ umění na šupině toliko se stavuje, to jest na zevnitřním zevlování, k vnitřnímu jádru, jenţ jest všudy rozlitá Boţí sláva, neproniká. Ale křesťan ve všem, coţ vidí, slyší, maká, voní, okouší, Boha vidí, slyší, maká, voní, okouší, všudy sebou jist jsa, ţe to ne domnění, ale jistá pravda jest.

3. Ovšem pak světlo víry jemu jasně svítí, aby jiţ nejen, co vidí a slyší a sobě přítomné má, ale i všecko nepřítomné a neviditedlné viděl a znal. V slovu zajisté svém Bŧh i to, co nad nebesy u výsosti a pod zemí v propasti jest, i to, co před světem a za světem bylo a bude, vyjevil. Čemuţ křesťan věře, tak jako před očima jisté všecko to má, ješto svět do toho se vpraviti nemŧţ. Nechce svět neţ očitých rukou, aby co v hrsti drţí, tomu věřil, křesťan pak tak směle na neviditedlné, nepřítomné, budoucí věci se spouští, ţe sobě pro ně přítomné ty oškliví. Svět nechce neţ dŧvodŧ, křesťan na holých Boţích slovech dosti má. Svět závazkŧ, základŧ, rukojemství, pečetí 143

hledá, křesťan sobě za všecky jistoty samu víru staví. Svět sebe rozličně podhlédá, zkušuje, prubuje, stíhá, křesťan na Boţí pravdomluvnost všecko váţí. A tak kdeţ svět vţdycky má, na čem by se zastavoval, pochyboval, dotazoval, rozpakoval, křesťan vţdycky má, proč by cele věřil, poslouchal, podkloňoval se, protoţe jemu světlo víry svítí, aby, ţe tak neproměnitedlné jest a jinák býti nemŧţe, viděl a věděl, by pak i světlem rozumu ne všeho dosahoval.

4. Tu sem i já, v tom světle se ohlédna, divné, předivné věci spatřil, víc neţ je vymluviti mohu. Napovím aspoň něco. Viděl sem před sebou svět tento jako nějaký převeliký hodinný nástroj, z rozličných viditedlných i neviditedlných materií materyj sloţený, a však sklenný, prohledací a křehký všechen; a na tisíce, nýbrţ tisíce tisícŧ větších i menších sloupkŧ, kol, hákŧ, zoubkŧ a vroubkŧ

mající, an se vše hýbalo a hmýzilo, jedno skrze druhé, něco tiše, něco s šustem a hrkotem rozmanitým. Uprostřed pak všeho stálo největší hlavní, neviditedlné však kolo, od něhoţ všech jiných rozličné to hýbání pocházelo nevystiţitedlným jakýmsi zpŧsobem. Nebo duch kola toho rozcházel se po všem a řídil všecko, coţ ačkoli, jak se dálo, plně mi vystihnouti moţné nebylo, ţe se však dálo v pravdě, velmi jasně a pozorně sem viděl. Toto pak bylo mi i divné i libé náramně, ţe ačkoli se všecka ta kola svíjela a míjela vţdycky, nýbrţ zoubkové a vroubkové, i kola sama, i sloupové vyvinovali se a vypadali, běh však veřejný nepřestal nikdý, protoţe se to divným jakýmsi tajného toho řízení zpŧsobem dosazovalo, doplňovalo a obnovovalo všecko vţdycky zase.

5. Světleji povím. Viděl sem slávu Boţí, jak moci a boţství jeho plná jsou nebesa i země i propast i coţ se ven z světa aţ do neskonalých stran věčností mysliti mŧţe. Viděl sem, pravím, jak všemohoucnost jeho všecko prostupovala, nýbrţ za základ stála všemu, a co se koli po vší širokosti světa toho děje, vŧlí toliko jeho ţe se děje v největších i nejmenších věcech, všecko spatřil sem.

6. A nechť o lidech obzvláště mluvím, viděl sem, jak naprosto všickni, dobří i zlí, v Bohu toliko a Bohem ţivi jsou, hýbají se a v 144

bytu trvají, kaţdé jejich hnutí a dchnutí toliko z Boha a mocí jeho se děje. Viděl sem, jak sedm očí jeho, kaţdé tisíckrát jasnější neţ slunce, všecku zemi procházejí a všecko, coţ v světle i ve tmě, zjevně i tajně, i v nejhlubších místech se děje, spatřují a všechněm lidem ústavně vstawně do srdce hledí. Spatřil sem také, jak milosrdenství jeho rozplývá se na všecky skutky jeho, nejdivněji z té strany, kde se lidí dotýká. Nebo sem viděl, jak je všecky miluje a jejich dobrého hledá, hřešící snáší, proviňujícím promíjí, bloudících volá, navracující se přijímá, prodlévajících čeká, zpěčujícím se shovívá, dráţdícím sebe přehlédá, kajícím odpouští, kořící se objímá, neumělé učí, truchlivé těší, před pádem vystříhá, po pádu zdvíhá, prosícím dává, neprosícím sám poskýtá, tlučícím odvírá, k netlučícím sám se tluče, hledajícím nalézti se dává, nehledajícím sám na oči jde.

7. Neţ spatřil sem zase hroznou a strašlivou k zpŧrným a nevděčným zŧřivost, jak je hněvivě prchlivostí svou stíhá a dostíhá, kamkoli se obracejí, takţe ujíti ruce jeho nemoţné a upadnouti v ní nesnesitedlné. Sumou Summau, tu všickni ti Bohu oddaní spatřují, jak hrŧza a velebnost Boţí nade vším panuje a jeho toliko vŧlí všecky největší i nejmenší věci se dějí.

145

KAPITOLA XLIII.

SVOBODA BOHU ODDANÝCH SRDCÍ

Odtud jim jde to, čehoţ všickni nejmoudřejší světa v svých věcech darmo hledají, plná jmenovitě svoboda myslí, aby ţádné věci kromě Boha podrobeni a zavázáni nebyli, proti své vŧli něco činiti povinni nejsouce. Ješto v světě všudy na skrz plno bezděčnosti sem viděl, kaţdému jinák, neţ vinšoval, jeho věci šly, kaţdý se víc, neţ

slušelo, buď sebou, buď jinými vázal, a násilím buď své vlastní vŧle, buď jiných taţen jsa, s sebou neb jinými vţdycky boj měl. Tuto vše ticho. Nebo kaţdý z nich Bohu se cele oddada, nic na ţádnou jinou věc nedbal a ţádného kromě Boha nad sebe vyššího nepoznával.

Protoţ rozkazŧ světa neposlouchali, sliby jeho od sebe pryč házeli, pohrŧţkám se smáli, zevnitřní všecko za špatné pokládajíce, protoţe vnitřním svým dobrým jisti jsou.

2. To pŧsobí, ţe křesťan, jinák sic přístupný, snadný, ochotný, sluţebný jsa, v privilejium však srdce neústupný nevstupný jest.

Protoţ se ani přátely ani nepřátely, ani pánem ani králem, ani ţenou ani dětmi, ani sám sebou naposledy tak neváţe, aby jim k vŧli něco z úmyslu vmyslu svého, jmenovitě z bázně Boţí, změniti měl, neţ

kráčí sobě přímým krokem všudy. Co svět koli dělá, povídá, hrozí, slibuje, poroučí, prosí, radí, nutí, on sebou nikam hnouti nedá.

3. Svět, jakoţ všudy převrácený jest a místo pravdy stín lapá, tak i tuto. Svobodu v tom zakládaje, aby kdo sobě volen jest, ţádnému se v ničemţ nechtěl propŧjčovati, buď lenost, neb pýchu, neb vášeň tím provodě. Ale křesťan daleko jinák činí. Kterýţ ohradě jen srdce dobře, aby se v svobodě své samému Bohu chovalo, jiné všecko k bliţního potřebám obrací. Jakoţ sem viděl a poznal, ţe nad člověka Bohu oddaného nic v světě sluţebnějšího, a nech třeba dím, otročtějšího není; kterýţ i v nejmenší sluţby, za něţ by se světem opojený styděl, rád s ochotností se vydává. Kdyţ jen, ţe co bliţnímu prospěti mŧţ, vidí, nic se nerozpakuje, nic neodkládá, nic sebe 146

nelituje, nic konané své sluţby nezveličuje, neodrhá, nepřestává, buď ţe vděčnost neb nevděčnost vidí, předce slouţí pokojně vesele.

4. Ó blahoslavená porobo synŧ Boţích, nad niţ nic svobodnějšího vymyšleno býti nemŧţe; kdeţ člověk Bohu samému se podrobuje, aby jinde všudy rozvázán byl! Ó nešťastná světa svobodo, nad niţ

otročtějšího nic býti nemŧţe; kdeţ člověk samého Boha nedbaje, jiným věcem mizerně se v manství podrobovati dá, jmenovitě, kdeţ

slouţí tvorŧm, nad nimiţ panovati měl, a odporuje Bohu, jehoţ

poslouchati měl. Ó smrtedlní, kéţ tomu rozumíme, ţe jediný jest, jediný toliko, vyšší nad nás, Hospodin Učinitel náš a budoucí soudce, kterýţ sám moc maje rozkazovati nám, nerozkazuje však jako otrokŧm, ale jako dítek zŧve ku poslušenství svému; svobodné nás a nesvázané, i kdyţ posloucháme, míti chtěje. Jistě ţeť Kristu slouţiti jest kralovati. Nýbrţ manem Boţím býti větší jest sláva, neţli všeho světa monarchou býti, a co pak přítelem a dítětem Boţím býti bude.

147

KAPITOLA XLIV.

ŘÁD VNITŘNÍCH KŘESŤANŦ

Svobodné sic chce míti Pán Bŧh dítky své, a však nesvévolné.

Protoţ je jistými řády ohradil, lépe a dokonaleji, neţ sem podobného co kde v světě znamenati mohl. Tam zajisté všudy plno neřádŧ; někudy proto, ţe ţádného jistého spořádání nemají; někudy, ţe majíc, k němu nestojí, sem viděl. Ale tito v zastření bydlící přeušlechtilý řád i mají, i jeho ostříhají. Mají zajisté od samého Boha sobě vydaná práva, plná spravedlnosti, jimiţ nařízeno jest: 1 I. Aby kaţdý Bohu oddaný jej toliko jediného Boha měl a znal. 2 II. Jemu v duchu a pravdě, bez fintování sobě nějaké tělesnosti, slouţil. 3 III.

Jazyka svého ne k uráţení, ale oslavování dŧstojného jeho jména uţíval. 4 IV. Časy a chvíle k sluţbě jeho nařízené ne k jinému neţ k vnitřní i zevnitřní jeho sluţbě vynakládal. 5 V. Rodičŧm a jiným sobě od Boha představeným poddán byl. 6 VI. Ţivotu bliţního neškodil. 7 VII. Čistoty těla ostříhal. 8 VIII. Cizích věcí sobě neosoboval. 9 IX. Falše a ošemetnosti se vystříhal. 10 X. A naposledy i mysl v šraňcích a mezech zřízených zdrţoval.

2. Summa všeho jest, aby kaţdý Boha nade všecko, coţ

jmenováno býti mŧţe, miloval a bliţnímu tak jako sám sobě upřímě přál. Kterouţ dvěma slovy obsaţenou práv Boţích sumu summu velmi sem chváliti slyšel i sám, ţe za všecky nesčislné zákony, práva a zřízení světská stojí, nýbrţ tisíckrát nad ně dokonalejší jest, shledal a zkusil.

3. Kdo zajisté Boha z celého srdce miluje, tomu netřeba mnoho předpisovati, kdy, kde, jak a kolikrát Bohu slouţiti, klaněti se a jej ctíti má, protoţe samo to srdečné s Bohem spojení a ku poslušenství hotovost nejlibější jemu poctou jest a člověka, aby vţdycky a všudy sám v sobě chválil a všemi činy svými slávu jeho obmýšlel, vede.

Tak, kdo bliţního jako sám sebe miluje, nepotřebuje obšírných nařizování, kde by, kdy a v čem jeho šetřiti měl, v čem jemu 148

neškoditi, v čem dluh povinný navraceti, sama zajisté láska, jak se k němu chovati má, plně jemu všecko poví a ukáţe. Zlého člověka znamení jest všudy práv ţádati, a co se činiti má, z rejster toliko chtíti věděti; protoţe nám doma v srdci prst Boţí ukazuje, co sobě chceme, to ţe sme i bliţnímu povinni. Ale na ta vnitřní vlastního svědomí svědectví poněvadţ svět nedbá a jen povrchních řádŧ šetří, tím jest, ţe ţádného pravého řádu v světě není, neţ jen podhlédání, nedověřování, nedorozumění, záští, rŧznice, závisti, nenávisti, krádeţe, vraţdy a co toho víc. Bohu právě oddaní na svědomí své jedince dají pozor, co jim to zapovídá, do toho nejdou, co ukazuje, ţe činěno býti má, činí, nic se na zisk, přízeň a cokoli neohlédajíce.

4. Odtud vyplývá jednostejnost jakási, aneb jich všech k sobě podobnost, ţe jako by do jedné formy sliti byli všickni, tak jsou.

Všickni totéţ smýšlejí, totéţ věří, totéţ chtějí a nechtějí, protoţe od jednoho a téhoţ ducha vyučeni jsou. A ku podivu jest, ţe (coţ sem tu s líbostí spatřoval) lidé, kteříţ nikdý jeden druhého neviděl a neslyšel a přes svět třeba od sebe vzdáleni jsou, jako by však jeden druhému z oka vypadl, nýbrţ jako by jeden v druhém seděl, totéţ

mluví, totéţ vidí, totéţ cítí. Takţe ač darŧ rozdílnost veliká jest, jako na nástroji hudebném strun neb píšťal rozdílný tenší a tlustší zvuk, libá však jich spoluvznějících harmonia. Coţ křesťanské jednoty veliké jest tajemství, nýbrţ Boţské jednoty dŧvod, nýbrţ věčnosti, kdeţ jedním duchem všecko se konati bude, předukázání.

5. Z jednostejnosti té jednočitedlnost pochází, ţe se s jedním radujícím všickni radují, rmoutícím rmoutí. Přezlou sem byl v světě věc znamenal, kteráţ mne nejednou zkormoutila, ţe kdyţ se někomu zle vedlo, jiní z toho plésali; kdyţ bloudil, jiní se smáli; kdyţ bral škodu, jiní z toho zisku hledali; nýbrţ pro svŧj zisk, potěšení a kratochvíl sami bliţního ku pádu a škodě přivodili. Mezi těmito jináče sem našel, nebo kaţdý tak dobře a pilně od bliţního jako od sebe neštěstí a nepohodlí odháněl. Pakli odvrátiti nemohl, troudil se nejináč, neţ jako by se jeho samého dotýkalo, jakoţ se dotýkalo, protoţe jedno srdce a jedna duše byli všickni. Jakoţ zajisté ţelezní v kompasích jazýčkové magnesem potřeni jsouce, všickní se 149

k jedné a téţ straně světa obracejí, tak těchto srdce duchem lásky potřené jsouce, všecka se v jednu a tuţ stranu, v štěstí k radosti, v neštěstí k zámutku obracejí. A tu sem poznal, ţe to falešní jsou křesťané, kteří své jen věci pilně vedou, bliţních nedbají; z které strany ruka Boţí doléhá, odtud se pilně odvracují, a své jen hnízdo ohraţujíce, jiných vně na větru a dešti déssti nechávají. Jinák tuto, jinák sem spatřil. Kdyţ jeden trpěl, jiní neplésali; kdyţ jeden lačněl, druzí nehodovali; kdyţ jeden v boji stál, druzí nespali, ale společně všecko konáno bylo, aţ milo bylo na to se dívati.

6. Z strany statku viděl sem, ţe ač na větším díle chudí byli, toho, čemuţ svět zboţí říká, málo mající a dbající, měl však vţdy předce kaţdý téměř teměř svého vlastního nětco, tak však, ţe se s tím neskrýval a před jinými (jakţ se v světě děje) neututlával, neţ měl to jako na obec, hotově a ochotně, kdyţ komu potřebí bylo, poskýtaje a propŧjčuje. Takţe všickni mezi sebou s statkem svým zacházející byli, nejinák neţ jako za jedním stolem stolící s nádobím, kteréhoţ

vesměs jednostejným právem uţívají. Coţ vida, zahanbil sem se, ţe u nás často se na odpor děje, jedni domy své nádobím, šatami, potravami, zlatem a stříbrem, jak nejvíc mohou, naplňují a přeplňují, jiní mezi tím neméně sluţebníci Boţí jsouce, sotvá se čím přikryti neb vyţiviti mají. Srozuměl sem, pravím, ţe ta vŧle Boţí není; světa to jest, převráceného světa křtalt, aby jedni ušperkovaní, druzí nazí chodili; jedni přesycením říhali, druzí hladem zívali; jedni pracně vydělávali, druzí marně utráceli; jedni kratochvílili, druzí kvílili. Z

čehoţ při jedněch pýcha a jinými pohrdání, při druhých lítost a oněm závidění i jiní neřádové jdou. Tuto nic toho, všecko všechněm společné, i ta duše.

7. Odtud jde jich k sobě vespolek domácnost a odevřenost a svaté tovaryšství, takţe se všickni vespolek, jakkoli dary a povoláními od sebe rozdílní, za bratří drţí a mají. Nebo praví oni, ţe všickni sme z jedné krve pošlí, jednou krví vykoupeni a obmyti, jednoho Otce dítky, jednoho stolu uţívající, jednoho dědictví v nebesích čekající etc., jeden nad druhého, krom věcí případných, ţe nic nemá. Protoţ

sem viděl, jak jedni druhé přívětivostí i počestností předcházeli i 150

ochotně sobě vespolek slouţili a kaţdý místa svého k vzdělání jiných uţíval. Kdo radu měl, radil; kdo umění, učil; kdo sílu, jiné zastupoval, kdo moc, v řádu zdrţoval. Zbloudil-li kdo v čem, jiní ho upamatovali; zhřešil-li, potrestali; a kaţdý se i pamatovati i trestati rád dal, všecko podlé ukázání napraviti hotov jsa, i to tělo od sebe dáti, kdyby, ţe jemu nepřináleţí, ukázáno bylo.

151

KAPITOLA XLV.

BOHU ODDANÝM SRDCÍM VŠE LEHKO A SNADNO

Aniţ jim trpce nějak přichází v řádu takovém státi, nýbrţ to líbost a rozkoš jejich, ješto v světě viděl sem, ţe jen bezděčně kaţdý stojí, k čemu musí. Těmto zajisté zodjímaje Bŧh srdce kamenná, masitá massytá dal do těla, ohebná a povolná ke všeliké vŧli Boţí. Ač jim těch i jiných nesnadností ďábel lstivými vnukáními, svět pohoršitedlnými příklady, tělo přirozenou svou k dobrému váhavostí nemálo dělají, oni však toho nic nedbají, ďábla střelbou modliteb odhánějíce, světu štítem neproměnného úmyslu Vmyslu se zamítajíce, tělo bičem kázně ku poslušenství dohánějíce, konají svou věc vesele, a přebývající v nich duch Kristŧ dodává posily, aby se jim ani chtění, ani skutečného činění (podle míry zdejší dokonalosti) nenedostávalo. Tak sem já tu vskutku shledal, ţe slouţiti Bohu celým srdcem ne práce jest, ale rozkoš. A porozuměl sem, ţe kdo se příliš, ţe lidé jsou, vymlouvají, moci a platnosti rodu nového nerozumějí a snad ho ani nedosáhli, v čemţ nechť se opatří. Já sem neviděl, aby kdo mezi těmito mdlobou těla osvobozování sobě hříchŧ zastával aneb křehkostí přirození spáchanou zlost vymlouval. Neţ viděl sem, ţe kdyţ kdo celé srdce tomu, kterýţ je stvořil, vykoupil a za chrám posvětil, oddal, za srdcem jiţ jiní oudové povolně a povlovně, kam Bŧh chtěl, tam se klonili. Ó

křesťane, kdoţ jsi koli, dobuď se z okovu těla, ohledej, zkus a poznej, ţe překáţky, kteréţ sobě v mysli maluješ, menší jsou, neţli aby vŧli tvé, jestliţe opravdová jest, zbrániti mohly.

2. Nejen pak činiti, co Bŧh chce, ale i trpěti, co Bŧh vzkládá, viděl sem, ţe snadné jest. Nebo tu nejedni políčkování, plvání, bití od světa snášejíce, radostí plakali a ruce k nebi zpínajíce Boha chválili, ţe je hodné učinil něco také pro své jméno trpěti, aby nejen v Ukřiţovaného věřili, ale také jemu ku poctivosti sami křiţováni byli.

Jiní, jichţ to nepotkávalo, záviděli oněm závistí svatou, hněvu 152

Boţího bez kázně a odloučení od Krista bez kříţe se obávajíce, takţe i metlu i hŧl Boţí líbali, kterékoli navštívila, i kříţ jakýkoli.

3. To pak vše odtud jde, ţe se Bohu se vší svou vŧlí tak oddali, aby nic jiného činiti, ničím jiným býti neţádali, neţ jak Bŧh chce. A protoţ, cokoli je potkává, ţe jim od Boha z prozřetedlného jeho uváţení pochází, jisti jsou. A takovýmť se jiţ nenadálého nic přihoditi nemŧţ, poněvadţ sobě rány, ţaláře, muky a smrt mezi dobrodiní Boţí počítají. Dobře a zle se míti jednostejné jim jest; kromě ţe onono za podezřelejší, toto bezpečnější soudí, protoţ se v nepohodlích, ranách a jízvách svých kochají a jimi chlubí. Sumou Summau tak jsou otrlí v Bohu, ţe netrpí-li něco, zaháleti se a čas mařiti domnívají. Ale zdrţ od nich ruku, kdo mŧţeš! Nebo čím chtivěji hřbetu nastavují, tím tíţeji jest bíti je; čím sou podobnější k bláznŧm, tím nebezpečněji vysmívati je. Kteří zajisté jiţ ne svoji, ale Boţí jsou, co se jim děje, Bŧh sobě všecko přičítá.

153

KAPITOLA XLVI.

SVATÍ VŠEHO HOJNOST MAJÍ

Svět plný jest Maret, běhajících a těkajících, pachtujících se a shánějících ze všech stran, a však dosti nikdý nemajících. Ale tito jinou povahu mají. Kaţdý aby tiše u noh Pána svého seděl, na tom, a coţ ho při tom potkává, dosti maje. Za nejlepší zajisté zboţí drţí Boţí v sobě přebývající milost, jíţ se jedince těší. Zevnitřní věci, kterýmţ svět zboţí říká, více za zavazedlo neţ zisk jaký mají, jich však pro potřebu ţivota, pro potřebu pravím, uţívajíce. Protoţ, cokoli jich Pán Bŧh komu udělí, málo neb mnoho, kaţdý se praví dosti míti. Věří zajisté a cele se na to spouštějí, ţe pod Boţím opatrováním jsou, a protoţ za neslušné soudí přes Boţí poskýtání něčeho sobě více ţádati.

2. Divnou sem tu věc viděl. Jedni statku, stříbra, zlata, korun, scepter dosti měli (nebo i takové mezi svými Pán Bŧh má), jiní nic téměř teměř, kromě odpolu nahého, hladem a ţízní vyschlého těla, a však onino nic se nemíti, tito všecko se míti pravili; obojí jednostejně dobré mysli jsouce. A tu sem porozuměl, ţe v pravdě bohatý jest ten a ničeho se mu nedostává, kdoţ na tom, co má, přestati umí; jemuţ

mnoho, málo, nic peněz; veliký, malý, ţádný domček; nákladné, chatrné, ţádné šatstvo; mnozí, jeden, ţádný přítel; vysoké, nízké, ţádné místo, neb úřad, neb čest, neb pověst; summou něčím neb ničím býti, vše jedno a téţ jest. Jak jmenovitě Bŧh chce a jej vede, neb staví, neb sází, tak aby šel, stál, seděl, vše ţe dobře jest a lépe, neţ on rozumí, věře.

3. Ó blahoslavená a vinšování hodná hojnosti! Jak šťastní jsou, kteříţ tak bohatí jsou! Nebo byť pak někteří v očích světa bídní a mizerní byli, v pravdě však jsou tisíckrát lép neţ jací světa boháčí opatřeni, i z strany vezdejších věcí. Tito zajisté sami svoji opatrovatelé jsou i s svým statkem tisícerým příhodám poddáni, oheň, voda, rez, zlodějí etc. o to je připravují. Onino pak 154

opatrovníka majíce Boha, vţdycky u něho všech potřeb ţivý sklad mají, kterýţ je kaţdodenně z špiţírny své krmí, z komory své odívá, z pokladnice své na útratu vtratu vydává. Ne k úplnému-li vplnémuli dostatku, k slušné však potřebě vţdycky; ne podlé-li rozumu jejich, podlé však své prozřetedlnosti, na kteréţ oni tisíckrát raději neţ na rozumu svém přestávají.

155

KAPITOLA XLVII.

BEZPEČNOST BOHU ODDANÝCH LIDÍ

Ačkoli pak nic se v světě tak obnaţené a všelijakým nebezpečenstvím poddané nezdá jako poboţných obor, na něţ

ďábel i svět škaredě hledí, tepou, bijí, já však velmi sem je zaopatřené viděl. Nebo i sama společnost jejich veřejně obehnána byla ohnivou zdí, kterouţ kdyţ sem blíţ přistoupil, hýbati se spatřil sem, nebo nebyla jiného nic neţ otočení mnoha tisíc tisícŧ anjelŧ

vŧkol, pro něţ ţádnému nepříteli ani přistoupiti moţné nebylo. I mimo to kaţdý z nich jednoho měl od Boha sobě přidaného a zřízeného anjela ochránce, kterýţ by na něj pozor měl a před nebezpečenstvími a osídly, jamami a zálohami, pastmi a nástrahami jakýmikoli bránil a hájil. Jsou zajisté (poznal sem to a spatřil) milovníci lidí jakoţto spolusluţebníkŧ svých, kdyţ je k povinnosti, k níţ od Boha stvořeni, státi vidí, těm oni rádi slouţí, před ďáblem a zlými lidmi i nešťastnými příhodami střehou, i na rukou, kde potřeba, nosíce, od úrazu vrazu hájí. A tu sem porozuměl, jak na poboţnosti mnoho záleţí, poněvadţ krásní ti a čistí duchové tu toliko, kde vŧni ctností cítí, se drţí, smradem hříchŧ a nečistot odháníni bývají.

2. Viděl sem také (čehoţ zatajiti nesluší) jiný uţitek svatého toho neviditedlného tovaryšstva, ţe jmenovitě oni nejen místo stráţných, ale místo preceptorŧ jsou vyvoleným, jimţ o těch i jiných věcech často tajná návěští dávají, i hlubokým skrytým tajemstvím boţím vyučují. Nebo poněvadţ oni na tvář vševědoucího Boha vţdycky hledí, nemŧţe před nimi nic ze všech věcí, jichţ náboţný člověk ţádati mŧţ, skryto býti a oni, co sami znají a ku potřebě vyvolených přináleţí, za dovolením boţím jim zjevují. Odtud jest, ţe často srdce poboţných, i coţ se jinde děje, cítí, v ţalostných věcech truchlivé, v potěšených veselé se nacházeje. Odtud jest, ţe skrze sny a jiná vidění aneb i tajná vnukání to neb jiné, coţ se buď stalo, neb děje, 156

neb díti bude, v mysli se jim maluje. Odtud i jiné jakékoli darŧ

boţích v nás se mnoţení, bystrá uţitečná přemyšlování, rozličné divné invencí, jimiţ člověk často sám sebe převyšuje, a odkud mu to jde, neví. Ó blahoslavená školo synŧ boţích! Toť jest, coţ často všecku světskou moudrost k strnutí přivodí, kdyţ vidí, an někdy prostý človíček divná tajemství mluví, budoucí světa a církve proměny, jako by na ně hleděl, předzvěstuje, ještě na svět nezrodilé krále a hlavy světa ze jména jmenuje a jiné věci, jichţ by se ţádným hvězd zpytováním ani jinák lidským vtipem domysliti lze nebylo, předoznamuje a hlásá. Kteréţ všecky věci takové jsou, ţe se za ně dosti Bohu, opatrovníku svému, vyděkovati a těch nebeských poučovatelŧ svých dosti namilovati nemŧţeme. Ale navraťme se k bezpečnosti poboţných.

3. Spatřil sem pak, ţe nejen anjelskou ochranou, ale i velebnou boţí přítomností ohraţen byl kaţdý z nich, takţe z nich hrŧza šla těm, kteříţ se jich přes vŧli boţí dotýkati chtěli. Viděl sem na některých zázraky, kteříţ házíni byli do vody, do ohně, lvŧm a zvěři divoké k seţrání etc., nic se jich však nechytila ţádná rána. Na některé lidská vsteklost hanebně doráţela, zástupové tyranŧ a katanŧ obstupovali i s mnoţstvím náhončí jiných, takţe někdy mocní králové a celá království aţ do unavení se s nimi, zkaziti chtíce, namáhali, jim však nebylo nic, stáli sobě nebo chodili, svého povolání hledíce vesele. A tu sem porozuměl, co to jest Boha míti za štít svŧj, kterýţ kdyţ sluţebníkŧm svým jisté věci na světě k vyřízení poroučí a oni to zmuţile konají, on v nich a vŧkol nich přebývaje, jich sobě jako zřítedlnice oka svého šetří, aby ne dříve, leč po vyřízení, proč na svět posláni byli, padnouti mohli.

4. Coţ oni také znají a na tu boţí ochranu vesele se spouštějí.

Slyšel sem tu některé z nich chlubiti se, ţe se nebojí, by stín smrti tu stál, by tisícové tisícŧ vŧkol nich se kladlo, by se všecken svět bouřil, by se země podvracela do prostřed moře, by ten svět pln ďáblŧ byl etc. Ó přešťastná v světě neslýchaná bezpečnosti, kdyţ člověk tak v ruce boţí zavřený a schovaný, všechněm jiným věcem z moci vyňatý jest! Rozumějmeţ tomu, ó všickni upřímí Kristoví owj 157

sluţebníci, ţe stráţného, ochránce a obhájce přebedlivého máme, samého všemohoucího Boha. Blaze nám!

158

KAPITOLA XLVIII.

POBOŢNÍ MAJÍ ODEVŠAD POKOJ

Jak sem prvé v světě mnoho kolotání a lopotování, fresuňkŧ a starostí, hrŧz a strachŧ všudy po všech stavích znamenal, tak sem tuto mnoho pokojné a dobré mysli při všechněch Bohu oddaných nalezl. Nebo ani se Boha neděsí, laskavého jeho k sobě srdce naskrze jsouc povědomí, ani v sobě, co by je kormoutilo, nenalézají, ţádného v ničemţ dobrém (jak jiţ ukázáno) nemajíce nedostatku ani z věcí vŧkol stojících nepohodlí neokoušejí, nedbajíce jich.

2. Pravdať jest, ţeť jim zlý svět pokoje nedá, co na vzdoru a na posměch mŧţ, činí, šklube, trhá, hází, plije na ně, nohy podráţí a co nad to horšího vymysliti mŧţ. Jakoţ sem mnoho příkladŧ viděl a poznal, ţe se to z nařízení nejvyššího pána děje, aby kdo zde dobří býti chtějí, kuklu a zvonce nositi musili, protoţe zpŧsob světa tohoto s sebou nese, aby co u Boha moudré jest, světu pouhým bláznovstvím bylo. Protoţ sem spatřil, ţe mnozí s přeušlechtilými boţími dary nic neţ za povrhel a smích byli, i u svých vlastních často. Děje se to, pravím, ale však viděl sem, ţe oni toho nic nedbají, nýbrţ kochají se v tom, ţe svět jako před smradem před nimi nos zacpává, jako od ošklivosti od nich oči odvrací, jako blázny jimi zhrdá, jako zločince odpravuje. Nebo to heslem svým, po němţ se poznávají, ţe Kristovi owi jsou, býti pravili světu se nelíbiti. A kdo křivd vesele snášeti neumí, ţe plně ještě ducha Kristova owa nemá, tak o tom mluvili a tím jedni druhých posilovali. Pravili také, ţe svět svým vlastním rovně neodpouští, své vlastní škrabe, šidí, loupí, trápí, i nechť prý pry nám to téţ dělá, hereţ. Nemŧţeme-li trýznění toho prázdni býti, tu je snášeti chceme, kdeţ by se nám od světa nahodilé škody boţskou štědrou dobrotou vynahraditi mohly; a tak se nám smích jejich, nenávist, křivdy a škody v zisk obrátí.

3. Ba i tomu sem tu vyrozuměl, ţe čemu svět štěstí a neštěstí, bohatství a chudoba, poctivost a potupa říká, tito praví křesťané o 159

tom rozdílu jmén ani slyšeti nechtí, pravíce, ţe všecko dobré, šťastné a prospěšné jest, cokoli z ruky boţí přichází. Protoţ se ničímţ

nekormoutí, v ničem nerozpakují a nekroutí, buď ţe panovati, neb slouţiti poručíš, buď rozkazovati, neb poslouchati, buď učiti jiné, neb se od jiných učiti, buď hojnost míti, neb nouzi trpěti, vše jemu jedno. S jednostejnou tváří pŧjde, jen aby se Pánu Bohu líbil, péči maje. Praví oni, ţe svět není tak veliký, aby snesen, ani tak vzácný, aby oţelen býti nemohl. Protoţ se ani touţením po něčem, ani odjetím sobě něčeho nic nekormoutí. Dá-li mu kdo poliček v pravé líce, nastaví mu vesele i druhého; chce-li se s nim kdo o plášť nesnadniti, nechá mu i sukně. Všecko na Boha, svědka a soudce, oddávaje, a ţe ty věci k revisí a znovu přehlédnutí i spravedlivému rozeznání časem svým konečně přijdou, jist jsa.

4. Aniţ se také světa národŧm člověk boţí z pokojné mysli vyraziti dá. Nelíbí se mu sic mnohé věci, ale se proto sám v sobě nehryze a netrápí. Nech jde zpět, co přímo nechce, nech padá, co státi nechce, nech hyne, co trvati nechce neb nemŧţ. Proč by se tím křesťan trápil, kterýţ svědomí své spořádané a v srdci boţí milost má? Nechtějí-li se k našim obyčejŧm formovati lidé, formujme se my k jejich, pokud jen pro svědomí lze. Svět ze zlého v horší jde, pravda jest, ale zdaţ my to fresováním svým napravíme?

5. Vadí-li se a táhají mocní světa o koruny a sceptra, z čehoţ krve prolití a zhouby krajin a zemí povstávají, ani o to se v sobě sám netroudí osvícený křesťan, mysle, ţe málo aneb nic na tom nezáleţí, kdo světem vládne. Nebo jakoţ svět, by pak sám Satan sceptrum jeho drţel, církve nezkazí. Tak zase, by s korunou nad nim anjel některý seděl, světem býti nepřestane, a ti, kteříţ právě poboţní býti chtějí, vţdycky předce, co by trpěli, míti musejí. Jednostejné tedy se jim zdá, kdokoli na trŧnu světa sedí. Leč ţe kdyţ z poboţných někdo (nebo to zkušením vyprubováno ), mnoho pochlebníkŧ a pokrytcŧ k houfu poboţných se mísí a těmi přímisky i oněch poboţnost chladne chládne, ješto v čas odevřené persekvucí perseqvucý sami poboţní a v plné horlivosti Bohu slouţí. Zvláště kdyţ se soudí, ţe mnozí v takových příčinách zástěrou obecného 160

dobrého, náboţenství, poctivosti, svobod se přikrývají, ješto kdyby se na ně, jak v kŧţi jsou, pohledělo, našlo by se, ţe ne Kristu , neţ

sobě království, svobody, slávy hledají. Člověk tedy křesťan nechává všeho toho jíti, jak jde aneb mŧţ, sám doma v srdci na Bohu a milosti jeho dosti maje.

6. Aniţ pokušení církev obstupující duši osvícenou znepokojenou činí. Vědí zajisté oni, ţe triumf tryumf naposledy jejich bude; kterýţ

bez vítězství býti nemŧţ, ani vítězství bez boje, ani boj bez nepřátel a nesnadného s nimi se sráţení. Protoţ udatně všecko, co je neb jiné potkává, podnikají podnjkagj, jisti jsouce, ţe vítězství boţí jest, kterýţ kam naměřil, tam věc dovede, byť se mu skály, hory, pouště, moře a propast v cestu vkládaly, ustoupiti naposledy ţe všecko musí. Vědí také, ţe to nepřátel proti Bohu bouření jen k rozmnoţení jeho slávy musí napomoci. Nebo kdyby věc k slávě boţí začatá ţádného neměla odporu, bylo by myšleno, ţe od lidí začata a sílou lidskou vyvedena jest. Takto pak čím vstekleji svět se všemi ďábly odboj činí, tím se jasněji boţí moc vyskýtá.

7. Naposledy, byť i přicházely takové příhody (jakoţ sem příklady toho viděl), kteréţ by jim truchlost v srdci pŧsobily, nemŧţe ta při nich dlouho trvati, rychle se rozplývá jako mračínko pod sluncem. A to dvojím prostředkem. Jedno, rozpomínáním se na veselou věčnost, kteráţ za zdejšími těmi neřestmi stojí a jich čeká.

To, co tu přebíhá, ţe časné jest, vyskytnouc se odchází zas, tratí se, mízí, a protoţ, jak po něčem z věcí těch touţiti, tak něčemu kvŧli se kormoutiti, ţe nehodno, poněvadţ to jen chřest jest jednoho okamţení. Druhé, mají doma hned vţdycky hostě, s nimţ

porozmluvíc všechnu tesknost, by sebe větší byla, zahnati mohou.

Ten jest Bŧh, utěšitel jejich, k němuţ oni v srdci svém se vinou domácky a odevřeně, co je trápí, přednášejíce. Ta jest smělá doufánlivost jejich, ţe s kaţdou hned věcí ku Pánu Bohu běţí, kaţdé své přečinění, kaţdé nedočinění, kaţdý nedostatek, kaţdou mdlobu, kaţdou bolest, kaţdé touţení do otcovského jeho klína vysýpajíce a se vším všudy jemu se svěřujíce. Kterouţ synovskou laskavou k sobě dověrnost poněvadţ nemŧţe Pán Bŧh neţ libovati, nemŧţ také 161

neţ udělovati jim potěšení svého, nýbrţ i posily k snášení útrpností vtrpnostj dodávati; takţe čím více se obnovují a rozhojňují utrpení při nich, tím více se také obnovuje a rozhojňuje v srdci jejich pokoj boţí, kterýţ převyšuje všeliký rozum.

162

KAPITOLA XLIX.

POBOŢNÍ MAJÍ STÁLOU V SRDCI RADOST

Aniţ toliko prostý pokoj v nich přebývá, ale ustavičná radost a plésání, kteréţ se v srdcích z přítomnosti a čitedlnosti boţí lásky rozplývá. Nebo kde Bŧh jest, tu nebe; kde nebe, tu radost věčná; kde radost věčná, tu člověk neví, čeho víc ţádati. Stín jest ţert, smích, všeliká světa radost proti radosti této, jen ţe toho nevím jakými slovy vymluviti aneb navrci. Viděl sem, viděl, viděl a poznal, ţe Boha s nebeskými jeho poklady v sobě míti slavnějšího cosi jest, neţli aby k tomu všeho světa sláva, pracht, blesk přirovnán býti; radostnějšího, neţli aby tomu všecken svět co ujíti neb přidati; většího a vyššího, neţli aby všecken svět to chopiti neb obsáhnouti mohl.

2. Nebo jak jen tomu člověku sladko a potěšeno býti nemá, kterýţ

takové boţské v sobě světlo; takové ušlechtilé Ducha boţího sebe spořádání; takové od světa a otroctví jeho osvobození; takové jisté a hojné boţí sebe opatrování; takové před nepřátely a příhodami ubezpečení; takový naposledy odevšad pokoj, jakţ jiţ ukázáno, v sobě cítí a vidí? Toť jest ta sladkost, jíţ svět nerozumí nerozumi. To ta sladkost, jíţ kdo zakusí, za ní s odváţením všeho jíti musí, to ta sladkost, od níţ ţádná jiná sladkost odlouditi, ţádná hořkost odloučiti, ţádná lahodnost odvábiti, ţádná příkrost, ani smrt sama, odvrátiti nemŧţe.

3. A tu sem porozuměl, co to jest, coţ mnohé z svatých boţích časem pudí, aby čest, přízeň lidskou, statek a jmění své tak chtivě od sebe házeli, jednostejně hotovi jsouce svět ten, kdyby jejich byl, od sebe preč dáti. Jiní také aby tělo své do ţalářŧ, pod bič, na smrt tak vesele vydávali, hotovi jsouc i tisíc smrtí, kdyby je svět opětovati mohl, podnikati, u vodě, v ohni, pod mečem ještě sobě prozpěvujíce.

Ó Pane Jeţíši, jaks ty sladký srdcím tebe okoušejícím? Blahoslavený, kdoţ rozumí potěšení tomuto!

163

KAPITOLA L.

POUTNÍK KŘESŤANY PODLE STAVŦ PROHLÉDÁ

To aţ potud veřejné všech křesťanŧ pravých případnosti vypravoval sem; spatře pak já mezi nimi rovně jako v světě rozdílná povolání, ţádostiv sem byl, jak kteří stupně svého ostříhají, také se podívati. I nalezl sem ušlechtilý opět při všem řád, aţ milo, ale toho jiţ obšírně vyčítati nechci, krátce toliko něco dotknu.

2. Manţelství jejich viděl sem, ţe se od panictví nemnoho dělí; proto ţe při nich jak v ţádostech, tak v pečování zřízenost jest. Místo oněch ocelivých pout viděl sem tuto zlaté zápony, místo trhání se od sebe potěšené těl i srdcí spojení. Pakli co nezvolností toho jejich stavu se přídrţelo, vynahraţovalo se to království boţího skrze to rozmnoţováním.

3. Komu se z nich nad jinými seděti a vrchností slouti dostávalo, tak se k svěřeným sobě poddaným svým choval, jak rodičŧ vlastně k dítkám obyčej jest, i láskou i péčí, načeţ dívati se milo bylo. A viděl sem, jak mnozí z takové vrchnosti, ruce spínajíc, Boha chválili. Zase pak, kdo pod moc jinému přináleţel, tak se hleděl říditi, aby nejen slovem, ale skutkem poddaný byl; Boha tím ctě, aby kohoţ mu představil, buď on jakých buď povah, všelikou k němu uctivost a šetrnost slovy i skutky i myšlením pronášel.

4. Kdyţ sem mezi nimi dále chodil, spatřil sem nemálo nemalo lidí učených, kteříţ proti obyčeji světa jak který daleko jiné uměním, tak daleko pokorou předcházel, a byli sama vlidnost a přívětivost. S

jedním mi se mluviti dostalo, o němţ bylo smyšlení, ţe nic není ve všech uměních lidských, coţ by před ním ukryto bylo, on však jako nejsprostnější tak se stavěl, nad hloupostí a neumělostí svou tytýţ

vzdychaje. Umění jazykŧ u nich v malé jest váţnosti, jestliţe umění moudrosti k tomu nepřistoupí. Nebo prý pry jazykové moudrosti nedávají, neţ k tomu toliko jsou, abychom s jinými obyvateli okršlku zemského, buď ţivými, neb mrtvými, rozmlouvati mohli. A protoţ

164

ne kdo mnoha jazyky mluviti, neţ kdo uţitečné věci mluviti umí, ţe učený jest. Uţitečné pak věci nazývají všecky skutky boţí, k jichţ

poznání artes ţe napomáhají něco, ale však známosti té pravá studnice ţe jsou svatá Písma; a učitel Duch svatý; cíl pak všeho Kristus s, ten ukřiţovaný. Protoţ všickni tito, viděl sem, ţe vším uměním svým k Kristu jako k centrum směřovali. Pakli co k Kristu překáţkou býti viděli, všecko, byť i nejvtipnější bylo, opomítali.

Knihy lidské, viděl sem, ţe čtou všelijaké podlé příčin, ale vybranějších toliko pilně hledí, všudy šetříc, aby lidské řečňování za lidské měli. Sami knihy také píší, ale ne pro roztřásání jména svého, neţ kdyţ naději mají, ţe něčím uţitečně s bliţními se zděliti, obecnému dobrému v něčem napomoci, zlému uhájiti moci budou.

5. Kněţí a kazatelŧ viděl sem tu jistý počet podlé potřeby církve; vše v habitu prostičkém, obyčejŧ krotkých a přívětivých jak mezi sebou, tak vŧbec k jiným. Času více s Bohem neţ lidmi trávili, modlitbami, čtením a přemyšlováním. Co mimo to času jest, ten na vyučování, jiných buď v shromáţdění vŧbec, aneb v soukromnosti obzvláštně vynakládají. Jistili mi to posluchačí a sám sem zkusil, ţe se kázání jejich nikdá bez vnitřního pohnutí srdce a svědomí neslýchá, protoţe z úst vst jejich pronikavá moc boţských výmluvností plyne. I plésání sem při poslouchajících, i slzy spatřil, kdyţ se aneb o milosrdenství boţím, aneb o lidské nevděčnosti mluvilo, tak se to od nich opravdově, ţivě a vroucně koná. Za haňbu by sobě kladli něčemu jiné učiti, čehoţ by prvé sami na sobě příkladu neukazovali. Takţe i kdyţ mlčí, čemu se z nich učiti jest.

Přistoupil sem pak obzvláštně k jednomu z nich, promluviti chtěje, kterýţ byl muţ počestných šedin a z jehoţ tváře boţského hned cosi se stkvělo. Kdyţ se mnou mluvil, řeč jeho přívětivé jakési přísnosti plná byla a všelijak patrné bylo, ţe boţí legát jest, tak nic světem nepáchl. Kdyţ sem ho obyčejem naším tituli tytuli ctíti chtěl, nedal, nazývaje to fraškami světa. Jemu titule tytule a cti dosti ţe jest, jestliţe jej sluţebníkem boţím, a líbí-li mi se otcem svým, nazovu.

Kdyţ mi poţehnání dával, nevím jakou pochotnost a v srdci rozvínající se radost sem cítil, a porozuměl sem v pravdě, ţe pravá 165

theologia mocnějšího a pronikavějšího cosi jest, neţli jakţ se toho vŧbec zakouší. A zapýřil sem se, vzpomena tu na některých našich kněţí nadutost, pýchu, lakomství, společné rŧznice, nepřízně a nenávisti, oţralství a sumou summau tělesnost, jejichţ slova a skutkové tak daleko od sebe stojí, ţe jen z ţertu o ctnostech a křesťanském ţivotu zdají se mluviti. Mně se, ať pravdu vyznám, tito líbili, muţí vroucího ducha, krotkého těla, milovníci nebeských věcí, nedbalci zemských, bedliví nad stádem, zapominatedlní nad sebou, střízliví vínem, opojení duchem, skrovní v řečech, hojní v skutcích; a z nichţ kaţdý přední v práci, poslední v chloubě býti se snaţoval, sumou summau skutky, slovy i myšleními všechněch duchovní vzdělání obmýšlející.

166

KAPITOLA LI.

SMRT KŘESŤANŦ VĚRNÝCH

Kdyţ sem se pak dosti mezi křesťany těmito naprocházel a na jejich činy nadíval, spatřil sem naposledy, ţe i mezi nimi Smrt se procházela; ale ne tak jako v světě postavy mrzuté, nahá, nemilá, neţ obvinutá pěkně prostěradly Kristovými owými, jichţ v hrobě byl zanechal. Ta jednák k tomu, jednák k onomu přistoupivši, ţe čas jest odjíti z světa, pověděla. Ach, jaká radost a plésání, kdo té noviny dostal! Jen aby spíš bylo, všeliké bolesti, i meč i oheň i kleště klésstě i všecko podnikali. I usnul kaţdý pokojně, tiše a libě.

2. A já hledě, co s nimi dále bude, spatřil sem, ţe anjelé podlé Boţího poručení kaţdému místo obhlídli, kde by pokojíček svŧj a odpočinutí míti mělo tělo jeho; kamţ kdyţ od přátel neb nepřátel, neb anjelŧ samých vloţeno bylo, ostříhali hrobu, aby těla svatých v pokoji před Satanem chována byla a ani nejmenší prášek z nich se nestratil. Jiní zatím anjelé duši pojmouc, nesli zhŧru v blesku a plésání divném. Kamţ kdyţ sem za nimi (perspicillí přiopraviv) zrakem víry pronikl, spatřil sem slávu nevypravitedlnou.

167

KAPITOLA LII.

POUTNÍK SPATŘUJE SLÁVU BOŢÍ

Nebo aj, u výsosti seděl na trŧnu svém Pán zástupŧ, okolo něhoţ

byl blesk od končin nebes aţ do končin jejich a pod nohami jeho byl jako křištál, smaragd a zafír, a trŧn jeho jaspis a vŧkol něho duha krásná. Tisícové tisícŧ a desetkrát tisíckrát sto tisícŧ anjelŧ stálo před nim, zpívajících jedni k druhým: „Svatý, svatý, svatý Hospodin zástupŧ, plná jsou nebesa i země slávy jeho.“

2. Tolikéţ čtyrmecítma čtyrmecytma starcŧ, kteříţ padajíce před trŧnem a mecíce koruny své k nohám toho, kterýţ jest ţivý na věky věkŧ, zpívali hlasitě: „Hoden jsi, Pane, přijíti slávu a čest i moc.

Nebos stvořil všecky věci a pro vŧli tvou trvají i stvořeny sou.“

3. Spatřím také před trŧnem jiný veliký zástup, kteréhoţ by ţádný přečísti nemohl, ze všech národŧ a pokolení a lidí i jazykŧ, jehoţ skrze to anjelské na světě zmrlých Boţích svatých přenášení vţdy víc přibývalo a hluk se mnoţil. I volali: „Amen, poţehnání a sláva a moudrost a díkčinění a čest a moc i síla Bohu našemu na věky věkŧv, amen.“

4. Summou, blesk, jasnost, stkvělost, slávu nevypravitedlnou sem spatřil, zvuk a hluk nevymluvný sem slyšel, vše radostnější a divnější, neţli oči, uši a srdce náše postihnouti mohou.

5. A zděšen byv hrŧzou nebeských těch slavných věcí, padl sem i sám před trŧnem velebnosti, stydě se za svou hříšnost, ţe člověk poškvrněných rtŧ jsem, i zvolal sem: „Hospodin, Hospodin, Hospodin, Bŧh silný jest, lítostivý a milostivý, dlouhočekající a hojný v milosrdenství a pravdě, milosrdenství čině tisícŧm, odpouštěje nepravost a přestoupení i hřích. Hospodine, smilŧj se pro Jeţíše Krista i nade mnou hříšným.“

168

KAPITOLA LIII.

POUTNÍK ZA DOMÁCÍHO BOŢÍHO PŘIJAT

To kdyţ já dopovím, ozve mi se z prostřed trŧnu Spasitel mŧj Pán Jeţíš a rozkošnými těmito ke mně slovy promluví: „Nebojţ se, milý mŧj, já s tebou jsem, tvŧj Vykupitel, já Utěšitel tvŧj, neboj se.

Aj, nepravost tvá odňata jest od tebe a hřích tvŧj shlazen. Radŧj se a plésej, nebo jméno tvé mezi těmito napsáno jest, kdyţ mi věrně slouţiti budeš, jako jeden z těchto budeš. Cos viděl koli, uţiv toho k bázni mé, a větší věci nad tyto uzříš časem svým. Ostříhej se jen v tom, k čemu sem tě zavolal, a jakť sem cestu k slávě této ukázal, tak ní kráčej. Buď v světě, dokud tě tam nechávám, poutníkem, podruhem, příchozím a hostem, u mne pak zde domácím mým, právo nebešťanství tobě se dává. A protoţ zde obcování své míti hleď! A měj mysl ke mně co nejvýš vţdycky zdviţenou, k blíţním co nejníţ skloněnou, zemských věcí, dokud tam jsi, uţívej, v nebeských se kochej, buď povolný mně, odporný a odbojný světu a tělu, ostříhej vnitř tobě ode mne udělené moudrosti, zevnitř tobě ode mne poručené sprostnosti, měj hlásné srdce, tichý jazyk, k čitedlnosti bíd bliţních buď outlý, k snášení vlastních křivd otrlý, duší sluţ mně samému, tělem, komu mŧţeš aneb musíš. Coť poroučím, čiň, co na tě vzkládám, nes, k světu buď neochotný, ke mně vţdycky se vinoucí, v světě buď tělem, ve mně srdcem. Tak budeš-li činiti, blaţený jsi a dobře bude tobě. Odejdiţ jiţ, milý mŧj, a stŧj v losu svém aţ do skonání svého, uţívaje potěšení, k němuţ sem tě přivedl, s radostí.“

169

KAPITOLA LIV.

ZAVÍRKA VŠEHO

Vtom zmizelo vidění od očí mých a já poklekna na kolena, obrátil sem oči zhŧru a Slitovníku svému, jak sem uměl, poděkoval sem těmito slovy:

„Poţehnaný jsi, Hospodine Boţe mŧj, zvelebování a vyvyšování věčného hodný, a poţehnané jméno slávy tvé, dŧstojné a veleslavné na věky věkŧ. Oslavŧjteţ tebe anjelé tvoji a všickni svatí tvoji chválu tvou vypravŧjte. Nebo veliký jsi v moci a moudrost tvá nespytatedlná a milosrdenství tvé nade všecky skutky tvé.

Oslavovati tě budu, Hospodine, dokud sem ţiv, a jménu tvému svatému zpívati, dokud mne stává; nebos mne rozveselil milosrdenstvím svým a naplnil plésáním ústa vsta má, vychvátiv mne z proudŧ násilných, z vírŧ hlubokých vyňav mne a na bezpečnosti postaviv nohy mé. Vzdálený sem byl od tebe, Boţe, sladkosti věčná, ale ty smilovav se, přiblíţils se ke mně; bloudil sem, ale tys mne upamatoval; motal sem se, kam jíti nevěda, ale tys mne na pravou cestu navedl; zašel sem byl od tebe a ztratil tebe i sebe, ale ty vyskytna se navrátils mne mně i sobě. Přišel sem byl aţ k hořkostem pekla, ale ty zpět mnou trhna, aţ k sladkostem nebeskýms mne přivedl. A protoţ dobrořeč duše má Pánu svému a všecky vnitřnosti mé jménu svatosti jeho. Hotovo jest srdce mé, Boţe, hotovo jest srdce mé, zpívati a plésati tobě budu. Nebo vyšší jsi nade všecku vysokost a nade všecku hlubokost hlubší, divný, slavný a plný milosrdenství. Běda dušem nesmyslným, kteréţ od tebe odcházejíce pokoj se najíti moci domnívají, ješto ho kromě tebe ani nebe, ani země, ani propast nemá, protoţe v tobě samém jest odpočinutí věčné. Nebe i země od tebe jsou, a dobré jsou a krásné jsou a ţádostivé jsou, protoţe od tebe jsou; a však ani tak dobré, ani tak krásné, ani tak ţádostivé nejsou jako ty, Učinitel jejich. Protoţ

duše potěšení hledající naplniti a nasytiti nemohou. Ty jsi, Pane, 170

plnost plností. Srdce náše neupokojené jest, dokudţ se koli neustanoví v tobě. Pozdě sem tě zamiloval, ó kráso věčná, protoţe sem tě pozdě poznal. Poznal sem pak tehdáţ, kdyţs mi se zasvítila, ó jasnosti nebeská. Nechť chvály tvé mlčí, kdo slitování tvých nepoznal, ale vy, vnitřnosti mé, vyznávejte se Pánu. Ó, kdo mi to dá, aby srdce mé opojeno bylo tebou, vŧně věčná! Abych na všecko zapomenul, coţ ty nejsi, Bŧh mŧj! Neskrývejţ se jiţ srdci mému, kráso nejkrásnější! Pakli mi vezdejší věci tebe zastěňují, umru, ale abych tě spatřoval a s tebou jsa více tě neztracoval. Zdrţuj mne, Pane, veď mne, nes mne, abych od tebe nebloudil a neklesal. Dejţ, ať tě miluji milováním věčným a nemiluji vedle tebe věci ţádné, leč pro tebe a v tobě, ó lásko neskonalá. Ale coţ více mluviti mám, Pane mŧj? Teď sem, tvŧj sem; tvŧj sem vlastní, tvŧj sem věčně. Odříkám se nebe i země, jen ať tebe mám. Sebe mi jen neodpírej, dosti mám, na věky věkŧ neproměnně dosti mám na tobě samém. Duše i tělo mé pléše k tobě, Bohu ţivému. Ach, skoro-liţ pak pŧjdu, abych se ukázal před obličejem obljčegem tvým? Kdy chceš, Pane Boţe mŧj, vezmi mne, teď sem, hotově stojím. Zavolej, kdy chceš, kudy chceš, jak chceš. Pŧjdu, kam poručíš, činiti budu, co rozkáţeš. Duch tvŧj dobrý zpravŧj mne jen a veď mezi osídly světa jako po rovné zemi a milosrdenství tvé zprovázej mne po cestách mých a proveď skrze tyto, ach, tesklivé temnosti světa aţ k věčnému světlu.

Amen i Amen.

GLORIA IN EXCELSIS DEO

ET IN TERRA PAX

HOMINIBUS BONAE

VOLUNTATIS

171

Document Outline

ILLUSTRISSIMO AC VERE GENEROSO DOMINO, DOMINO CAROLO BARONI A ZEROTIN SENIORI, ETC.

K Ċtenáři

Kapitola I.

O příĊinách v svět putování

Kapitola II.

Poutník dostal Všudybuda za vůdce

Kapitola III.

Mámení se přitovaryšilo

Kapitola IV.

Poutník uzdy a brylí dostal

Kapitola V.

Poutník se z vysoka na svět dívá

Kapitola VI.

Osud rozděluje povolání.

Kapitola VII.

Poutník prohlédá ryňk světa.

Kapitola VIII.

Poutník prohlédá stav a řád manželů.

Kapitola IX.

Poutník prohlédá stav řemeslníků

Kapitola X.

Poutník stav uĊených prohlédá; nejprv veřejně.

Kapitola XI.

Poutník přišel mezi filozofy

Kapitola XII.

Poutník prohlédá alchymií.

Kapitola XIII.

Poutník se na Rose-Crucios dívá

Kapitola XIV.

Poutník Medicinu prohlédá.

Kapitola XV.

Poutník spatřuje Juris prudentiam

Kapitola XVI.

Poutník se na promocí mistrů a doktorů dívá

Kapitola XVII.

Poutník prohlédá stav nábožníků

Kapitola XVIII.

Prohlédá náboženství křesťanské

Kapitola XIX.

Poutník stav vrchností spatřuje

Kapitola XX.

Stav soldátský

Kapitola XXI.

Stav rytířský

Kapitola XXII.

Poutník mezi novináře trefil

Kapitola XXIII.

Poutník prohlédá hrad Fortůny, a nejprv přístup k němu

Kapitola XXIV.

Poutník způsob boháĊů prohlédá

Kapitola XXV.

Způsob rozkošných světa

Kapitola XXVI.

Způsob povýšených světa

Kapitola XXVII.

Sláva slovoutných v světě

Kapitola XXVIII.

Poutník sobě zoufati poĊíná a s svými vůdci se hádá

Kapitola XXIX.

Poutník hrad královny světa, Moudrosti, prohlédá

Kapitola XXX.

Poutník na palácu Moudrosti obžalován

Kapitola XXXI.

Šalomoun s houfy velikými na palác Moudrosti přišel

Kapitola XXXII.

Poutník se na tajné soudy a zprávu světa dívá

Kapitola XXXIII.

Šalomoun marnosti a šalby světa vyjevuje

Kapitola XXXIV.

Šalomoun oklamán a sveden

Kapitola XXXV.

Šalomounovo tovaryšstvo rozplášeno, jímáno, smrtmi ohavnými zprovázíno

Kapitola XXXVI.

Poutník z světa utéci chce

Kapitola XXXVII.

Poutník domu trefil

Kapitola XXXVIII.

Krista za hostě dostal

Kapitola XXXIX.

Námluva jejich spoleĊná

Kapitola XL.

Poutník jak proměněn

Kapitola XLI.

Poutník do neviditedlné církve odkázán

Kapitola XLII.

Vnitřních křesťanů světlo

Kapitola XLIII.

Svoboda Bohu oddaných srdcí

Kapitola XLIV.

Řád vnitřních křesťanů

Kapitola XLV.

Bohu oddaným srdcím vše lehko a snadno

Kapitola XLVI.

Svatí všeho hojnost mají

Kapitola XLVII.

BezpeĊnost Bohu oddaných lidí

Kapitola XLVIII.

Pobožní mají odevšad pokoj

Kapitola XLIX.

Pobožní mají stálou v srdci radost

Kapitola L.

Poutník křesťany podle stavů prohlédá

Kapitola LI.

Smrt křesťanů věrných

Kapitola LII.

Poutník spatřuje slávu Boží

Kapitola LIII.

Poutník za domácího Božího přijat

Kapitola LIV.

Zavírka všeho