Křest sv. Vladimíra

Karel Havlíček Borovský

ZPĚV PRVÝ

PERUN A VLADIMÍR.

Vladimír car na svůj svátek, kdyţ seděl na trůnu,

poslal drába s vyřízením

k bohovi Perunu.

„Hřmi, Perune, na můj svátek místo kanonády,

škoda prachu, dost ho padne v bitvách u armády.

Hřmi, Perune, na můj svátek místo kanonády,

pak si přijdi se mnou vypít šálek čokolády.― —

Pan dráb přišel k Perunovic, zatloukl na vrata,

děvečky se hnedle zeptal:

„Doma-li pantáta?―

„Doma, doma, pane drábe,

ve veliké chatě,

sedí s jehlou na pekýlku,

zašívá si katě.―

„Vzkazuje vás, pantatínku, car náš pozdravovat,

máte prej mu k tomu svátku drobet zabubnovat.―

Jak to přeslech' tatík Perun, 4

hnedle čelo svraštil, skočil s kamen na lavici,

kaťmi o zem praštil.

„Raděj pásat husy ve vsi,

po bahnách se plouţit,

neţ u toho Vladimíra

zde za Boha slouţit!

Málo platu, sluţba těţká,

nikdy konec práce,

ještě bych mu měl vyvádět

ve svátek rekrace?

Tuhle při poslední bouřce, při té blýskavici,

beztoho jsem si propálil

celou nohavici.

Málo platu, málo športlí,

málo deputátu,

nemohu si špendýrovat

oleje k salátu!

Pečínku jenom ve svátek,

vodu musím píti,

sotva jsem se na tu sluţbu mohl oţeniti.

Beztoho mne větším dílem

ţiví jen kondice,

študentům hodiny dávat

musím ve fysice.

Kdyby od selek nekáplo

trochu akcidence,

5

ani v neděli bych nemoh'

přičuchnout k pálence!

Pro nic za nic robotovat —

nevěděl bych věru,

na tu jeho čokoládu....

.... ţe mu....

Car necar, svátek nesvátek, ţe mi všecko rovno,

ne a ne a nebudu hřmít;

co z toho mám?....!―

Dráb stál celý zkoprnělý

jako kapr v ţitě:

„Pamatujte se, pantáto,

co pak to mluvíte?

Já jsem taky jen sluţebník, kaţdý zná své meze,

kdybych to vyřídil caru,

co se na vás sveze?― —

Ale Perun jak byl v ráţi,

sáhnul pod lavici

a vytáh' na pana drába

tu svou hromovnici.

Dráb se dlouho nezdrţoval, hledal honem díru

a hned běţel jak s keserem k caru Vladimíru.

„Jdu Vašemu Veličenstvu

slušně vomeldovat,

ţe se to, co mluvil Perun, 6

stydím opakovat.

Nechce hřmít a osopil se

na mne jak na čubu,

nectně Vaším Veličenstvem

vypláchnul si hubu.

Ať si tu svou čokoládu

car prej sám seţere,

a ţe on na celou sluţbu

s odpuštěním....

ţe je carův svátek a….

s odpuštěním rovno,

ţe je mu po celém caru

— s odpuštěním….―

Jak uslyšel Vladimír car

tohle grobiánstvo,

plivnul na zem, zasakroval, a s ním všechno panstvo.

Poslal čtyry policajty

k bohovi Perunu:

„Přiveďte ho, grobiána,

ku carskému trůnu!―

A kdyţ vyšli policajti,

pískl na ně oknem:

„Hej, nechte ho aţ do zítřka, my v suchu nezmoknem'.

Nebudem' si s grobiánem

dneska kazit svátek,

však mu zejtra uši natřem'

vraťte se nazpátek!

7

Však my se ho za ty jeho hromy neprosíme,

pokud máme své kanony,

sami si zahřmíme!―

Poslal flügel-adjutanta

pro dvě baterie,

ať bouchají při tabuli,

kdyţ se zdraví pije.

Jedli, pili, hodovali,

hrály jim muziky,

ministři si popouštěli

u kalhot knoflíky.

Pili pivo, pili víno,

jedli z masa, z těsta,

nejednomu oficíru

pukla z toho vesta.

Vejskali a tancovali

okolo pilířů,

bim! bam! bum! špunty lítaly z flašek a moţdířů.

Kdo při tom byl, ten se opil, blaze, braši, tomu! —

v noci pak je s výsluţkami roznášeli domů.

Konec prvního zpěvu.

8

ZPĚV DRUHÝ

HOSPODÁŘSTVÍ.

Jedna hora vysoká je

a druhá je nízká,

kdo nemá své muzikanty,

na hubu si píská.

Kdyţ hýřili, stolovali

u carského dvoru,

ten celý den byl bůh Perun v mrzutém humoru.

„Kdo jaktěţiv bohem nebyl, zkusil ještě málo,

není to tak lehký ţivot,

jakoby se zdálo.

Ráno vstane: do snídaně

musí rosou kropit,

měsíček zavřít do chlívka, potom v slunci topit.

Dříve čerty, noční duchy

strčit do pytlíka,

a hvězdičky puť-ťu-ťu!

svolat do kurníka.

Kaţdý ptáček, kaţdý brouček, slon aţ do komára

má hned ráno nasypáno

z boţího špejchara.

A kdyţ potom lidé vstanou, 9

to je teprv správa!

Někdy nevím samým křikem,

kde mně stojí hlava.

Ten, kdo nikdy neměl v uchu vosy a mravence,

neví, co je Perunova

ranní audience.

To je křiku a modlení,

aţ mne uši brní:

ten zpívá, ten šepce, vzdychá, ten zas ţalmy frní.

A co všechno na mně chtějí, nelze vyjmenovat,

zbláznil bych se, kdybych si to chtěl jen pamatovat.

Ten chce zdraví, ta chce děti, ten nemá co jísti,

ti zas, abych nedovolil

ve fabrikách přísti.

Ten mne prosí, bych mu hlídal louky a osení,

ten zas chce, abych pomáhal krávě při telení.

Jeden sedlák prosí za déšť, zasel kousek lenu,

druhý prosí hezké časy,

by měl sucho k senu.

Ten chce zimu, ten chce teplo, ten zas časy jiné,

10

jeden chce mít ţito drahé a druhý laciné.

Ţe jsem stvořil staré báby, to mne nejvíc mrzí,

nepřestanou-li mne souţit, zahladím je brzy.

Hrom ať do nich! abych neklel, zdrţet se nemohu,

kdyţ jim koza málo dojí,

běţí k pánu bohu.

Sám se nechce ţádný starat, za všechno se modlí,

jakoby měl kaţdý boha

jen pro své pohodlí.

Tomu sušit, tomu močit,

tomu pole hnojit;

dřív si, prase, zdraví zkazil, potom ho mám zhojit!

Ta mne moří ve dne, v noci, ráda by se vdala,

ten se modlí, by Mořena

jeho ţenu vzala.

Ten chce výhru z loterie,

špendáţe mi nosí,

a co jsou assekurace,

téţ za oheň prosí.

Ó vy šelmy! kdybych nebyl

příliš dobrotivý,

zmačkal bych vás na povidla 11

jako shnilé slívy!― – –

Šňup' si zlostí haličského, jak z hmoţdíře kýchnul:

to zahřmělo, zablejsklo se, déšť na zem vyšplíchnul.

Věru, Vašku! bohem býti,

to ţádný špás není:

Brixen ten je proti tomu

ještě vyraţení!

Pozdě v noci, kdyţ utich' svět a lid přestal bouřit,

chtěl si Perun usouzený

dýmčičku vykouřit.

Kdyţ si Širaš tümbekia

cpal do nargilie,

tu mu začla Perunice

drţet litanie:

„Však jsem já dobře slyšela za dveřmi skrz škvíru,

co jsi vzkázal po drábovi

caru Vladimíru.

Nezačínej si jen s carem,

to já pořád říkám,

ţe to se svou oposicí

nepřivedeš nikam.

Kaţdému do očí řekneš,

co máš na jazyku,

a děláš si nepřátele,

neznáš politiku.―

12

A kdyţ ţena po celý den bručí a jen štěká,

ach, to musí z kůţe vyhnat boha i člověka!

Ach, Perune, Perunečku!

Lituju tě tuze:

zejtra na tě čeká teprv

přeţalostná chůze.

Oj, Perune přenešťastný,

kam jsi myslil, brachu?

hanět cara, svého pána,

a to beze strachu?

Oj, Perune, kam jsi myslil, přenešťastné bůţe?

Utec, utec! Jak tě chytnou, nic ti nepomůţe!

Konec druhého zpěvu.

13

ZPĚV TŘETÍ

VOJENSKÝ SOUD.

Boţe! kýţ jsem policajtem!

To je vyraţení!

Koho chce, toho si chytne

a dá do vězení.

Kaţdý si ho musí váţit:

kdo naň zaškaredí,

pro uráţku policajta

ve štokhause sedí.

Ctěte, hoši, policajty!

ouvej! jak to bolí!

Stát vyplácí krejčům metlou, ale ševcům holí.

Slyšte, lidé, pro výstrahu mé smutné zpívání,

ţe se proti policajtům

sám bůh neubrání.

Uţ ho vedou svázaného,

všechno ve mně hrká!

Dva ho táhnou za rameno,

jeden vzadu strká.

„Jenom mne po humnech veďte, však já s vámi půjdu,

nedělejte mi ve městě

veřejnou ostudu!―

Ale na humnech u strouhy

14

paní Perunice zapírala Peruňátku

něco na sukničce.

Jak poznala svého pána,

hned se s hrozným křikem

na pochopy obořila

mokrým lavičníkem.

Ale Perun dobrotisko

sám ji napomíná:

„Schovej, ţeno, meč do pochvy, přišla má hodina!― —

Policajti s Perunicí

na humnech se vadí

u dvora se zákonníci

o Peruna radí.

A jiţ Perun upoutaný

v šatlavě nocuje:

juristům se z paragrafů

ţádný nešikuje.

Neboť ten, kdo

zákony ďál,

neměl ani zdání,

ţe car vezme někdy boha

do vyšetřování.

Ráno přišla apelace

k caru celá bledá,

ţe se proti Perunovi

zákon najít nedá.

Car se na ně zle osopil,

15

řek' jim, ţe jsou osli, poslal hned pro vojenský soud do kasáren posly.

Vojenský soud to je samec, soudí jen se práší:

on má všechny paragrafy

v jedné patrontaši.

Vojenský soud na civilní

dívá se s vysoká,

nesoudí podle zákonů,

všechno jen od oka.

Vojenský soud má ţaludek

zdravý jako štika:

nevinného na komando

ztráví jak vinníka.

Vojenský soud z ničeho nic, jako ňáký tvůrce,

nález právě potvrzený

měl jako na šňůrce:

Ţe dle vyšlé proklamace

komandujícího

a dle ostatních zákonů

soudu hrdelního,

pro uráţku první třídy

Jeho Veličenství,

pro vzpouru, nemravné řeči, pro neposlušenství,

Perun Bůh je odsouzený

k provazu dle práva,

16

ţe však k utopení v Dněpru milost se mu dává;

bude ale pro výstrahu

neposlušné chase

vlečen k řece po ulicích

na koňském ocase.― —

Právě jeden ţurnalista

seděl také v díře,

protoţe se bohu rouhal

a psal proti víře.

Soud jej odsoudil, pouţiv

té příleţitosti,

k stejnému trestu s Perunem k vůli nestrannosti.

Konec třetího zpěvu.

17

ZPĚV ČTVRTÝ

TESTAMENT PERUNŮV.

Poslyšte, milí křesťané,

tu smutnou novinu,

jak dokonal slovanský bůh

poslední hodinu.

Kdo máš tuze měkké srdce,

zacpi sobě uši,

a pomodli se „otče náš―

za ubohou duši.

Přivázali ho za nohy

na ocas kobyle,

blátem, kamením ho vlekli —

přeţalostná chvíle!

Za ním toho novináře —

ouvej, ouvej, ach, ach!

šmejkal po břiše nelidsky

na ocase valach.

Tak je ti carští katané

ukrutně mučili,

všechny louţe po Kyjevě

jimi vysmejčili.

Kdyţ jsou je přivlekli k řece celé plné bláta,

kati je tam utopili

jak slepá koťata.

Umřeli jsou bez zpovědi

18

jako lutriáni, jenom poslední jim dali

blátem pomazání.

Já jsem sice při tom nebyl, čeť jsem to jen v plátku,

který o tom sepsal Nestor

vnukům na památku. —

„Tak to chodí na tom světě, kaţdou chvíli jinak,

dneska ctí tě za svatého,

zejtra budeš sv…k!

Dnes vám, bozi, vy ubozí,

kadidlo lid pálí,

a zejtra vás jako smetí

v kaluţinách válí.

Dělají si nové bohy

dle svého pohodlí,

koho včera oběsili,

k tomu se dnes modlí.

Všechno jest na světě marné i království boţí —

všechno hyne a pomine

jako špatné zboţí.

Jenom caři, samovláda,

a takové sloty,

potrvají věčně věkův

jak juchtové boty.―

Tak měl Perun, kdyţ ho vlíkli, resonýrovati,

19

slyšel jsem to, a jak koupím, musím prodávati.

Sám bych si to nevymyslil, třeba bych to věděl,

dobře já vím, ţe bych za to na Špilberku seděl.

Na Špilberku, na Kufštejně mnoho pokojíků:

„Boţe, zachovej nám krále!―

to je zpěv slavíků. —

Vaţ si všeho, milý synu,

co na trůně sedí,

na poníţené dušinky

car milostně hledí.

Kdo ctí cara a je Vávra,

můţe něčím býti,

kdo nechválí, bude věčně

jenom vodu piti.

Konec čtvrtého zpěvu.

20

ZPĚV PÁTÝ

BEZBOŽNOST V RUSÍCH.

Tak se z maličké příčiny

stala velká mela:

Ruský národ neměl boha,

církev ovdověla.

Nám by byla lehká pomoc,

toť je stará vesta,

teď jiţ umí kaţdý kaplan

dělat bohy z těsta.

Ale Rusi o těch kumštech

ještě nevěděli:

kdyţ si boha utopili,

ţádného neměli.

Počali se všichni báti

strašlivých následků,

neb ţádný nic takového

neslyšel od předků!

Ale svět je pořád stejný,

lidé ho nezmění:

plivni si stokrát do moře, ono se nezpění.

Tak i v Rusku bez Peruna

ve starém pořádku

běţela světská mašina

jak na kolovrátku.

Staří lidé umírali,

21

děti se rodily, hodní lidé pracovali

a ochlasti pili.

Hrušky zrály o Jakubě

a na podzim švestky:

kdyţ se hodně vypršelo,

bylo zase hezky.

Slunce svítilo jen ve dne, měsíc jenom v noci,

v létě bylo caru horko

při vší jeho moci.

Ţito se muselo síti,

tráva rostla sama,

šlechta pracovala hubou,

sedláci rukama.

Kdo zaplatil, měl u pánů

všudy dobrou přízeň,

hlad si zaháněli jídlem,

ale pitím ţízeň.

Všecky řeky byly mokré

a kamení tvrdé:

Chalupnice hubovaly,

ţe jsou selky hrdé.

Šlechtic neobcoval s muţským měšťanského rodu,

ale šenkýři míchali

přec do piva vodu.

Mladí lidé pospíchali,

staří šli pomalu:

22

Na kaţdou špetku radosti přišla špetka ţalu.

Kdo měl málo, tomu braly

velké pijavice:

Moudrých lidí bylo málo,

ale hloupých více.

Kdo byl taškář za Peruna,

taškařil zas dále;

a kdo byl poctivá duše

dřen byl neustále.

Neboť svět je pořád stejný, lidé ho nezmění,

plivni si stokrát do moře, ono se nezpění.

Tak i v Rusku bez Peruna

ve starém pořádku

běţela světská mašina

jak na kolovrátku.

Ale církevní mašinka

ta se zarazila,

neboť kněţím u pytlíku

zaťata jest ţíla.

Sedlák, ten jest od jakţiva vychytralý kvítek,

hned si z toho utopení

vyhlídl uţitek.

Přestali desátky dávat,

také na modlení,

ani na štolu, ani na mše,

23

kdyţ prej pánbůh není.

Na ofěry nechodili,

při funusech ticho,

kostelníci mřeli hladem,

kněţím splasklo břicho.

Tu hned tekla krev z obrazů, děly se zázraky,

čistá panna porodila

čtyry mladé draky.

Báby viděly znamení

na nebi a všude:

Prodávaly staré sukně,

ţe soudný den bude.

Báby viděly znamení

na nebi i v dírách,

slyšely potopu světa

hučet ve všech škvírách.

Po svatbě se narodilo

dítě za čtvrt léta;

kupujte, lidé, měchýře

na potopu světa!

Konec pátého zpěvu.

24

ZPĚV ŠESTÝ

AUDIENCE.

Seděl Vladimír na trůnu

ve své residenci,

dával podle obyčeje

velkou audienci.

Houf ministrů, tajných radů, dvorních kavalírů,

stáli „Richt euch!― kolem něho jak hrušky v špalíru.

Před nimi s ohnutým hřbetem, s poníţenou tváří,

klečeli v slušném respektu páni sekretáři.

Péro v ruce, na knoflíku

inkoust ve flaštičce,

a na zádech přivázaný

pytel na petice.

A v zadu si ţandarmové,

carští výplatníci,

přistrojili pro příhodu

dubovou lavici.

A na rovině před trůnem

zkroušeně a tiše

petenti, věrní poddaní,

leţeli na břiše.

Tenkrát byla audience

25

nad obyčej hlučná, neb se z celé ruské říše

sešla církev tučná.

Totiţ popi, diakoni,

kantoři, zvoníci,

biskupi, svíčkové báby,

také kostelníci.

S nimi ostatní drabanti,

hrobaři, kalkanti,

zpěváci a muzikanti,

kluci ministranti.

Sotva dal tambor znamení,

tak jak se to sluší,

ţe car ráčil otevřítí

Své Vysoké uši:

Všichni boţí sluţebníci

spustili moldánky,

vzdychali a naříkali

jak staré cikánky.

Totiţ popi, diakoni,

kantoři, zvoníci,

biskupi, svíčkové báby,

také kostelníci.

S nimi ostatní drabanti,

hrobaři, kalkanti,

zpěváci a muzikanti,

kluci ministranti.

„Co vám chybí?― táţe se car pod svým baldachýnem. —

26

Oni všichni jedním hrdlem:

„Hynem', pane, hynem'!―

Celé popstvo předstoupilo

k caru s deputací;

jeden drţel ve jménu všech takovou oraci:

„Veliký jest Vladimír car!

Svatá vůle jeho;

kdyţ's nám zabil pána boha―

opatř nám jiného!

Nám je pánbůh jako pánbůh, jenom kdyţ je ňáký,

abychom jím udrţeli

v respektu sedláky.

U těch bude všechna kázeň

brzy dým a pára,

nebudem se mít u koho

modliti za cara.

Někdo musí nad sedláky

rachotiti hromem:

bez boha neobstojíme,

jen jiného honem!―

Toť se ví, ţe způsobila

ta argumentace

v Jeho carském Veličenstvu velké alterace.

Mělť jak všichni potentáti srdce měkké tuze,

nebyl by mohl chudinka

27

zabit ani kuře.

„Milostivé vám, mí věrní,

dávám propuštění,

vaši ţádost hodlám vzíti

v zralé uváţení!―

Konec šestého zpěvu.

28

ZPĚV SEDMÝ

MINISTERSKÁ RADA.

Večír ministři seděli

v tajném kabinetě,

tenkráte bůh proti zvyku

první na tapetě.

V hlavní věci byli všichni stejného mínění:

bez boha se sprostým lidem není k vydrţení.

Ale v dalších podrobnostech tu mezi dvořany

byly, jako skoro všude,

dvě rozličné strany.

Nová škola chce jen vţdycky licitaci s pachtem,

stará škola zase chválí

sluţby s deputátem.

Pan ministr vnitřních věcí pravil: „Páni bratří!

Ohlašme konkurs v novinách tak, jak se to patří.

Ať se náleţitou cestou

hlásí kandidáti,

pak si dle klasifikace

můţe car vybrati.―

Zahraniční ministr prál,

29

ţe by dobře bylo, kdyby se to v cizích listech taky ohlásilo.

Neboť bez toho ţe není

při tom obsazení

na ţádného domácího

ani pomyšlení.

„Jenom ţádného nováčka!

Vţdyť je starších dosti,

dobře renomírovaných,

zvláště v praktickosti.

Téţ se nesmí pro čest země na pár rublů hledět,

kdyţ uţ jednou o tom budou cizozemci vědět.―

Ale finanční ministři

špinavá jsou nace,

ten chtěl, aby se veřejná

svedla licitace.

A kdo bude ze všech nejmíň za svou práci ţádat,

tomu se má bez ohledu

tato sluţba zadat.

Vymínil si však, ţe z chrámů všechno stříbro, zlato

bude vţdy v pádu potřeby

do mincovny vzato.

Pak ať drţí kurs papírů

vţdy aspoň al pari,

30

to je hlavní a ostatek všechno láry fáry.

Staveb ministr připomněl,

by si pospíšili

a zatím něco klášterů

v kasárny změnili.

Neţ se místo zas obsadí,

aby takto caru

aspoň něco zas přirostlo

v tom interkaláru.

Pan ministr práv doloţil:

„Moje jest výminka,

by se veřejně v novinách

o tom stala zmínka,

ţe se nový bůh kontraktně

zavazuje k tomu,

kaţdou falešnou přísahu

trestat porcí hromu:

neb se teď jiţ kaţdý v…ák

řídit chce dle cara,

lhát, přísahat a dělat si

ze soudů kašpara!―

Ministr osvěty divný

plán měl pohotově,

aby se ta boţská ţivnost

ponechala vdově.

Ţe si můţe na svou ruku

přibrat tovaryše,

šikovného jezovitu

31

anebo derviše.

Ţe to bude lacinější

a v dobrém pořádku,

neb on sám ţe jim přispěje radou na počátku. —

Při tom však byl potutelné církevní plemeno,

myslil, ţe to sám povede

na vdovino jméno.

Ministr vojenský pravil:

„Co dovede bůţe,

kaţdý starý generál to

taky zastat můţe.

Zvyklý na subordinaci,

bude cara ctíti,

eráru se můţe při tom

pense ušetřiti.

Ze všech nejlíp by to trefil maršál Komispetr,

pouštět hrůzu na sedláky,

na to on je metr.

Pro jistotu se mu můţe

ňáký literatus,

chlapík v péře vycvičený,

přidati ad latus.

Tak přivedem' kněţstvo s vojskem k jednomu komandu,

zorganisujeme přísněj'

tu církevní bandu.―

32

Pan ministr policejní beze všeho křiku

podal písemně své votum

v zavřeném paklíku.

Policie jako kočky

ráda po tmě chodí,

v jasném světle veřejnosti nerada se brodí.

Ač své votum zapečetil,

přece bych se vsadil,

ţe uhodnu, co on asi

tajně caru radil:

Jistě zpověď, jezovity,

očistec, latinu,

pokoru a trpělivost

při chlebě a vínu;

kousek nebe, na udici

pár volavých svatých;

všechna moc pochází s hůry, pluk čertů rohatých.

Konec sedmého zpěvu.

33

ZPĚV OSMÝ

KAMARILLA.

Jako u všech potentátů,

tak i v Rusku byla

mocnější neţ ministerstvo

dvorní kamarilla.

Zachovej nám, pane Boţe!

Frantu Šumavského,

ţe je kaţdá kamarilla

pohlaví ţenského.

Vladimír byl ještě k tomu

punkto sexu štvanec,

jako lev kraloval muţům

a ţenským co k…c.

Jednu ţenu měl Normanku

a jednu Řekyni,

dvě měl Češky, ţe jsou hezky, jednu Bulharyni.

A maitresek jako pecek:

tři sta v Bělehradě,

dvě stě v sele Berestově,

tři sta v Vyšehradě.

Ještě kromě těch kasáren

leckdes filiálku;

Kacik v Hessen-Kasslu nemá tolik kafešálků!

A teď ještě tetky, matky

34

k nim přiadírovat, pak to s jejich zpovědníky multiplicírovat:

Ó, to byla kamarilla

jako Čimborasso!

Senát vţdycky pohotově

jak u rasa maso.

Ó! to bylo kandidátů,

to bylo protekcí!

Tu car, co jest topit bohy, dostal teprv lekci.

Všechny na něj doráţely,

kaţdá jinak mlela,

málem by uţ byla caru

hlava sšedivěla. —

Večír, kdyţ mu starý Mates přišel zouvat boty,

začal si car stěţovati

na ty své trampoty.

Starý Mates, ten byl ve všem carův hlavní rádce,

ministry i kamarillu

vodil na oprátce.

„Ach! Matýsku, Matýsečku!

Hleď mne toho zbavit,

já, chudák s těmi ţenskými nic nemohu spravit.―

Mates, jak jen car byl svlečen a v posteli leţel,

35

do redakce vládních novin s botma v ruce běţel.

Tam jim cosi diktíroval

s botama pod paţí:

„Nebude-li to tam zejtra,

car vám vousy zpraţí!―

Druhý den pak celý Kyjev

divil se nemálo,

kdyţ v úřední části novin

velkým písmem stálo:

„V jménu Jeho Veličenstva

Cara Vladimíra,

na prázdnou prebendu boţskou konkurs se otvírá.

Výminky a bliţší zprávy

to kandidátovi

ministerstvo policejní

na doptávku poví.― – –

Rozběhla se ta novina

v elektrickém letu

na drátěných telegrafech

jako rtuť po světu.

Druhý den jiţ v celém světě jak na lípě včely

telegrafické depeše

v novinách bzučely.

V Římě páni kardináli

k Červenému Raku

přede mší se scházívají

36

na sklenku araku.

Pan kardinál Šamšulini

mrsknul jen po oku

do Augsburských Všeobecných, uţ se dal do skoku!

Dal nalejt Lacrymae Christi, a to hned do dţbánu,

vylousknul dţbán a jiţ letěl přímo k Vatikánu.

Tam hned vrazil do pokoje

a bez zaklepání

vyburcoval tou novinou

papeţe ze spaní.

Svatý Otec jak vyskočil,

ještě byl v košili,

velel, by se Jezovité

do Rus hned strojili.

Dal je všechny k této cestě na ostro kovati

a marš zvláštní pro ně kázal skomponýrovati.

Konec osmého zpěvu.

37

ZPĚV DEVÁTÝ

JEZOVITSKÝ MARŠ.

Te Deum laudamus —

v Kyjevě je rámus.

Dies irae, dies illa —

nastane tam naše víra.

Te rogamus, audi nos —

ten Vladimír, to je kos!

Gloria in excelsis Deo —

drţme my se jeho.

Credo in unum Deum —

náš bůh je poslušnější neţli Perun.

Orate, fratres —

naše víra je poníţená jak p…

Benedictus, qui venit —

málo vědět, mnoho věřit.

Sanctus, sanctus, sanctus —

všem novotářům pardus.

In nomine Domini —

čert aby vzal noviny!

Dignum et justum est —

starým časům všechna čest.

Dominicus vobiscum —

lepší hloupost neţli rozum.

38

Sancta Dei genitrix —

zde nám uţ nevěří nic.

Agnus Dei, qui tollis peccata —

Rusi nám budou věřit jak telata.

Veni Sancte Spiritus —

postěhujem se do Rus.

Exaudi nos Domine —

ať nás to tam nemine.

Pleni sunt coeli —

abychom se tam dobře měli.

Aequum et salutare —

počkej, ty kaviáre!

Salvátor mundi —

to budou jundy!

In te Domine speravi —

ţaludek nám dobře tráví.

Libera nos a malo —

sedum liber masa málo!

Exaudi Domine orationem meam —

sním jelito, kdyţ šunky nemám.

Ex profundis clamavi ad te Domine —

kdyţ jsem byl ve sklepě na víně.

Dona nobis pacem —

s kuchařkami spát chcem.

A porta inferi —

39

aby lidé nevěděli.

Mea culpa, mea maxima culpa —

kdo neumí dělat zázraky, ten je ťulpa!

Kyrie elejson —

kdyţ peníze nejsou.

Et ne nos inducas in tentationem —

kdyţ ti dávají, ber honem.

Sicut erat in principio et nunc et semper —

nedávej nikomu nic, ale všem ber.

Et in saecula saeculorum. Amen.

Nejvíc nám nese ten pekelný plamen.

Konec marše.

40

ZPĚV DESÁTÝ

KONKURS.

Věje vítr černomořský,

travou v stepi klátí:

sbíhají se do Kyjeva

páni kandidáti.

Věje vítr od západu,

v Kyjevě se práší;

kaţdá firma haní jiné,

sama se vynáší. —

Poslal papeţ dekret z Říma, pečeť jako talíř:

„Co je po té řecké víře,

nedám za ni halíř!

Není církev jako církev,

care nejmilejší,

římská církev mezi všemi

nejcírkvovatější!― —

A carhradský patriarcha,

pečeť jako miska:

„Nevěř tomu, Vladimíre,

co antikrist píská.

Není církev jako církev,

care nejmilejší,

řecká církev mezi všemi

nejcírkvovatější!― —

A rabínské synedrium

41

„šulem, šulem― píše:

„nevěř Římu, nevěř Řekům,

drţ se jen Mojţíše.

Není církev jako církev,

care nejmilejší,

ţidovská je mezi všemi

nejcírkvovatější!― —

Také Mufti mohamedský

překřičet se nedá:

„Potluč ty psy nevěřící,

drţ se Muhameda!

Není církev jako církev,

care nejmilejší,

musulmanská mezi všemi

nejcírkvovatější!― —

V carském dvoru na Podolu

psi se o kost hryzli:

také ty ostatní sekty

konkurovat přišly.

Čert zná všechna jejich jména!

ale jak se ctily,

z toho se ruské hokyně

mnoho naučily:

Tenkrát byly zlaté časy

pro dohazovače:

rosolku pili z krajáčů,

jedli jen koláče.

Proto jim v tom konkursu

obchody tak kvetly,

42

jmenují se od té doby také „boţí metly―.

43