Kříž u potoka

Karolina Světlá

Dolanský mlýn najednou se zastavil. Byloť to ponejprv zas po třiceti letech. Tenkráte zemřel starý mlynář, dnes jeho syn.

Mlýn dolanský dle starého obyčeje se zastavil při posledním pána svého vzdechnutí, a celé okolí nad nenadálým, neobvyklým tím tichem takřka zkamenělo. Štěpy v sadě, obalené květem růţovým a bílým, podivením sebou ani nepohnuly, větřík jasnou hladinu rybníka po celé ráno dovádivě rozčeřující úţasem zatajil dech, šepotavé rákosí ostýchavě oněmělo. V olších u potoka to utichlo jako v kostele. Strnadi a drozdové o závod v lupenatém jich chládku prozpěvující ani tam jiţ netíkli, co jim selhal průvod ze mlýna. Čáp jako starý mudrc okolo vody zamyšleně se procházeje zůstal zaraţeně na jedné noze stát; nedůvěřivě zíral k mlýnu, jako by očekával, ţe bílé to stavení, oblité nejzlatějším slunéčkem májovým, asi tak neočekávaně zmizí, jako v něm zanikl klepot veselý. I holubi jedním rázem se přestali zobkovat na omţené střeše mlýna, jiţ

stínila a novým sněhem obsypávala stará dutá polačka (hruška), a vlašťovka, neunaveně okolo stromu krouţící, aby četným dětem svým oběd sehnala, polekaně k nim si sedla na pokraj hnízda svého zpod netřesku z okapu vyrůstajícího, bázlivě očekávajíc, co dále díti se bude. Klepáním mlýna jako by se bylo náhle zastavilo ţilobití utěšeného údolíčka pohorského, kdeţ o samotě byl postaven.

Nemohliť se domyslit ni holubi, ni rybník, ni olše, ni kdo jiný, co as znamená to smutné mlčení, aţ vyběhl z mlýna mlynářův miláček, zrzavý jeho macek. Ten to první rozhlásil, ţalostně mňoukaje a o pána laskavého zle naříkaje. Nechtěl se vzdálit od loţe úmrtního, pořád k neboţtíkovi se lichotil, otíraje se mu o rukáv. Ale nechť se kroutil jak chtěl, chladná ruka dobrodincova po něm jiţ se nevztáhla, aby jako jindy ho pohladila a pod krkem ho pošimrala, přičemţ zrzounek vţdy spokojeně svýma velkýma zelenýma očima mhourával a radostně předl. Zato stárek, maje oči pláčem celé zardělé a opuchlé, před ním zprudka a významně dvéře otevřel, a kdyţ mazánek tomu nikterakţ rozumět nechtěl, trvaje zarputile na místě obvyklém, tu popadl pomoučenou svou čepici a beze všech okolků ho vyhnal. Bylo to zajisté ponejprv, co byl macek takovou ze 4

sednice sprovozen, nebyl by to směl asi vidět neboţtík. Avšak stárek učinil tak spíše ze srdce měkkosti neţ tvrdosti; nechtěl nikterakţ

věrnému zvířeti ublíţit, ale nemohl jiţ déle na to patřit, kterak si i ta němá tvář vede o pána svého.

Uvnitř mlýna, totéţ ustrnutí jako v sadě, jako na střeše, jako u rybníka. Dlouho, velmi dlouho jiţ tam očekávali okamţiku toho, mlynář byl jiţ drahně let jako kapka v listu, a přec, kdyţ za dnešního rána si počal stěţovat, ţe se mu krátí dech a nohy ţe mu stydnou, načeţ znova do peřin se zvrátiv, tiše a pokojně jako dítě opět usnul a v dřímotě té libé na věčnost vykročil: toţ ani mlynářka, ani chasa tomu věřit nechtěly, ţeť nikdy jiţ se neprobudí, nikdy jiţ k nim nepromluví, ţeť jiţ na pravdě boţí… A kdyţ jiţ nemohlo být o tom pochybnosti a neboţtík se počal i měnit v tváři, tu všem loţe jeho obstupujícím připadalo, ţe se událo nejen cosi hrozného, ale i cos zcela neočekávaného, ba netušeného, co je ohromilo jak blesk zčistajasna.

Konečně stárek vší mocí se sebral. Byltě mnohá jiţ léta v mlýně, neboţtík spíše mu byl přítelem neţ pánem a on spíše mu bratrem neţ sluţebníkem; cítil teď, ţe mu jest býti hlavou rodiny i domu, pročeţ se snaţil, co v něm síly bylo, aby lítost v sobě přemohl. Jak rád by si byl ulevil pláčem hlasitým jako mlynářka u postele manţelovy klečící a bledou jeho tvář proudy nejtrpčích slzí kropící!

Ale ne, to nesměl! Nedůstojno muţe, by si počínal jako ţenština. I vzchopil se tedy a poodešel k oknu. Otevřel „vyhlídku“, zboţně přitom sklopiv hlavu… pouštěl duši přítelovu z těsné sednice do neobmezené, věčně jasné vlasti. Celý přitom zbledl, zdáloť se mu, ţe pocítil vání její perutí na čele svém co poslední zesnulého pozdrav a poţehnání. Nato poklekl uprostřed sednice a počal nahlas za neboţtíka se modlit otčenáš i zdrávas. Chasa poklekla vedle něho pomodlivši se s ním, pak všickni vstali, a přistoupivše jeden po druhém k mlynářce, pravice jí podali.

„Potěš vás pánbůh,“ přáli jí všickni jako jedním hlasem.

„Dejţ to bůh,“ zaštkala a přitom tiskla podané jí ruce, ale nevěděla, čí to ruku právě drţí. Co tvář pozdvihla s neboţtíka a 5

vzhlédla, nemohla oči odvrátit od „záhrobí“ u kamen. Ponejprv dnes viděla je prázdné, i připadaloť jí, jako by to ani nebylo místo, kdeţ sedával neboţtík v zimě v létě zatočen v šubě, s „bankrotkou“

na hlavě, neustále kašlaje, přitom bolestí se prohýbaje, a přec na kaţdého, či člověk či zvíře, vlídně se usmívaje. Nechtělo jí nikterakţ

do hlavy, ţe tam nikdy jiţ nezasedne, ţe ho nebude ani v sednici, ani ve stavení, ani v sadě, ţe bude naň čekat a on ţe nikdy… nikdy jiţ k ní se nevrátí do osiřelého mlýna… za málo hodin ţe ho odsud odnesou a ona ţe zůstane samojediná na tom celém široširém světě…

Chvílemi se ztišila, připadaloť jí, jako by se jí jen ve spaní zdálo, ţe mlynář v Pánu; jakmile se jí podaří protrhnouti se z těţké dřímoty, ţe ho zas spatří na tom jeho starém, milém místečku a ţe jí zajisté řekne, jak to míval ráno v obyčeji: „Mlynářko, poručte ďouce, aby hodila do pece ještě klín šišek, je tu dnes pořád jaksi čiţmo.“

Nebylo by to ponejprv dnes, co by sen takový ji postrašil a ona s hlasitým výkřikem ze spaní vyjela. Avšak dnes nebyla tak šťastna jako jindy, nechť se svíjela jak svíjela, strašlivé vidění od ní neustupovalo, manţel zůstal před ní na posteli bled a bez hnutí nataţen…

Mlynář jiţ po více let ze sednice ani nevykročil, nebyloť mu jinde volno, neţ u teplých kamen, mrazilo ho v sadě i na nejparnějším sluníčku. Třeba ani chloupek tam se nehnul, jemu přec vţdy se zdálo, ţe okolo něho se otáčí vítr mrazivý, který aţ na kosti ho proniká. Dlouho pak nato vţdy se tetelíval a zuby klepával, nemoha se zahřáti. Neměl tu jiţ neţ trápení; kaţdý o něm si myslil, ţe ho asi vše mrzí a ţivot ţe mu břemenem; ale on nikdy si nestěţoval na to, co mu jest trpěti a snášeti, a ţádný zdravý mladý člověk tomu světu tak se netěšil, shledávaje, ţe tak, jak jest, dobrý jest, jako ten neduţivý, kašlavý mlynář, který se musil po celý boţí rok teplých kamen drţet.

Nebývalť ale mlynář dolanský mysli vţdy tak mírné a spokojené; ţilo na okolí dosud ještě dosti pamětníků, kteří o tom častěji se zmiňovali, jak divně a divoce za mládí si počínal. Mělť zvláštnost tu, 6

ţe neustále zkoumával boha, a nelíbilo se mu, kterak řídí a spravuje ten náš svět. Dnes to se mu nezdálo, zejtra zas ne ono, tu to mu vyčítal a jindy zas jiné, kaţdý den přišel na něco nového, čím si trudil mysl. Nedalo mu například ţádného pokoje, odkud asi se berou v člověku myšlenky, kdeţe v něm se skrývají ty sklady na zlost, moudrost, lásku, proč má jeden zalíbení v tom, jiný zas v jiném, právě opačném, proč nejsme všickni stejně dobří a šlechetní, proč nesvítí stále slunce, proč nás stíhají bouřky a nezaslouţené pohromy atd. Říkávalť on, ţe by vše zcela jinak zařídil, kdyby k tomu měl moc tak neomezenou jako bůh, samého čistého štěstí jen ţe by lidem dopřál a k tomu věčnou mladost i ţivot tak dlouhý, dokud na zemi by se jim líbilo. Byltě z těch myšlenek celý přepadlý, chodíval celé dni i noci okolo mlýna, maje hlavu sklopenou, ruce kříţem na prsou poloţené, neustále v duchu s bohem se hádaje.

Nemohl-li toho, co právě ho znepokojovalo a trápilo, nikterakţ se domyslit, coţ ovšem velmi zhusta se stávalo, toţ hodil sebou na zem, jako by naň chodila „padoucina“, ba lidé tvrdili, ţe v záchvatu takovém střelil několikrát do nebe. Osoby poboţné tehdáţ před mlynářem dolanským zdaleka utíkaly, nemohly jeho neustálé a rouhavé rejpání, mudrování a pochybování ani poslouchat. Vyskytl se sice několikrát člověk pováţlivý a moudrý, který lituje ho, „do rozumu“ ho chtěl přivést a mu vrátit poklid duševní, ale mlynář kaţdému vţdy velmi špatně za to se odměnil. Spletl dobromyslného rádce „důklady“ svými obyčejně tak šeredně, ţe tento pak musil míti četné na to porady s knězem, neţ zas došel míru a rovnováhy duševní.

Jednou mlynář velice zanevřel na spaní lidské. Hryzlo ho co den více, ţe člověk, jenţ přec sluje pánem země, jsa k podobě boha samého stvořen, tolik hodin denně musí němě a nepohnutě vyleţet, aniţ v tom nejmenšího ví o sobě a o světě. Neméně ho dopalovalo, ţe musí člověk tolikrát za den jíst. I umínil si, ţe se o to pokusí, vyzout se z těla svého otroctví, a spaní a jídlu ţe si odvykne. Sedl si na svého koně a tři dni a tři noci v jednom kuse se na něm proháněl bez jídla, pití a odpočinutí. Kdoţ ho zahlídli větrem přes hory a doly 7

letěti, nejinak si myslili, neţ ţe nadobro pozbývá rozumu. Konečně padl kůň pod ním a on bez sebe na zem se svalil. Kůň vzal hned zasvé, ale mlynář byl jen omráčen. Kdyţ ho našli, zdvihli a křísili, počal sice dýchat, údy pohybovat, oči otvírat, ale nadobro vzpamatovat se nemohl. V přetěţkou upadl nemoc po odváţné zkoušce té; měsíce pominuly, neţ vyvázl z nebezpečí ţivota.

Uzdravil se konečně přec, ale bylo to jen naoko; od té doby byl chycen na plíce, nemohl chodit a se činit jako jindy. Avšak nemocí myšlenky jaksi v něm se usadily, rozum ustálil, v těle churavém a bídném duch se uzdravil. Zůstalo při mlynáři sice aţ do smrti, ţe rád rozjímal o věcech, na které jiný člověk co ţiv snad ani jednou si nevzpomene, ţe pořád v knihách se přebíral, chtěje vědět, kterak o věcech těch smýšleli lidé jiní, ale nikdy jiţ jediným slovem se nerouhal a pohoršení jiným nedával. Pravíval o sobě často a rád, ţeť druhým Šavlem, jemuţ padly lupiny s očí. Na jeho třídenní jízdě bůh znenáhla se mu prý zjevil a on, poznav ho, porozuměl mu shledávaje, ţe vše musí býti právě takové, jaké to je. Povaţoval a snášel neduh traplivý za trest zaslouţený, ţe sáhal myslí všetečnou, kam dosahovat neměl, ţádostiv jsa vyzpytovat tajností boţích, které bůh v ţivotě tom lidem ještě zjevit nehodlal.

„Vţdyť otec moudrý a rozumný dětem svým také vše nezjeví, čeho si na něm vědět ţádají,“ pravíval po své nemoci, „vyčká k tomu času, aţ rozum v nich dospěje a soudnost uzraje, aby byly s to ho pochopiti.“

Mlynář teď lidi rovněţ tak k sobě vábíval řečmi šlechetnými a utěšenými, jako jindy od sebe je zapuzoval výroky hříšnými.

Brojíval-li u jeho přítomnosti kdosi proti nespravedlivosti osudu, s mírným se ho tázával úsměvem:

„Proč se klepá na nočním nebi ta hvězda? Před přísným rozkazem Hospodinovým, a musí-li se mu podloţit i hvězda na nebi, bodejť ty ne, člověče, zeměplaze bídný Na čtvrt hodiny před sebe nevidíš, nevíš ani, odejdeš-li zdráv odsud, dostaneš-li se ţiv domů, a tím svým krátkým rozumem chceš spravovat svět a řídit jeho běh? Jdiţiţ! Zdalipak bys se nemusil pousmát mravenci, kdyby 8

ti chtěl poroučet, kterou se máš ubírat cestou a kterak dům svůj uspořádat, aby se mu v něm pohodlně bydlelo?“

V duchy mlynář dolanský nevěříval, mělť za to, ţe jich jiţ na světě není, aniť naši předkové, dobří, bohabojní to lidé, do jednoho je vymodlili. Nikdy jiţ nepovoloval své prchlivosti, jediné jeho zaklení bylo „Jeruhle“ neboli „i kdyby si tě přec čermák vzal“. S

čeládkou nikdy se „nehampejzoval“, vše šlo u něho po dobrém, jen tenkráte se zakabonil, stoupla-li si v neděli sluţka před zrcadlo, aby si šátek uvázala.

„To zas kladeš pánubohu břevno v cestu,“ vzdychával.

Velmi rád mluvíval o smrti, ba o ní byl téměř nejmilejší hovor jeho, a poctivě kaţdého varoval, aby si nechystal k loţi svému strašidlo, zlé svědomí: jaké svědomí, taková prý smrt, jaká smrt, takový soud, jaký soud, taková věčnost.

„Jak je zvečera sednice naše osvícena svíčkou, takť osvíceno nebe pravdou věčnou, nepřekonatelnou,“ posluchačům svým vykládal.

Nemohl se někdy ani dočkat radostného okamţiku toho, kdeţ více z ní pozná neţ bledý, matný odstín její, jenţ ozařuje stezky ţivota našeho a tak často na nescestí svádí člověka prchlivého a neprozřetelného. –

Stárek po modlitbě opustil s chasou sednici. Vešel do mlýnice, připravuje se tam na smutnou pouť. Vše, co měl v truhle tam stojící, z níţ počal vyndávati bílý kulatý klobouk a oděv popelavý, který brával jen čtyřikrát do roka na sebe, totiţ o tři Boţí hody a Boţí tělo, vše, co tam měl šatstva, prádla i grošů uschráněných, radostně by byl dal v této chvíli tomu, kdoţ by ji byl chtěl a mohl zaň vykonat.

Ale nebylo mu pomoci, nahlíţelť, ţe jest čestnou proň útěchou a povinností, aby sám na faře úmrtí pána svého ohlásil, důstojný mu tam objednávaje pohřeb.

Nikdy ještě snad tak zdlouhavě jako dnes stárek se nestrojil, a kdyţ byl konečně přec hotov, jak zvolna se bral z mlýnice, jak dlouho stál u dveří do sednice, neţ se odhodlal vzít za kliku!

Ztichounka otevřel a hned zas couvl hlavou; byloť v sednici ještě vše při starém, dosud klečela vdova u loţe úmrtního, usedavě plačíc.

9

Ostýchavě tedy zas přivřel a procházeje se v síni utíral si přes tu chvíli oči hřbetem ruky. Za několik okamţiků zas ke dveřím s touţe přistoupil šetrností, a shledávaje opět, ţe se v sednici dosud nic nezměnilo, nanovo od nich se vzdálil, sem tam přecházeje. Tu k němu doletěly z dálky jemné zvuky, zvonili v některé sousední vsi poledne. I zalekl se, ţe jiţ tak pozdě, nemohl déle otálet, chtěl-li se do tmy zas vrátit, fara byla vzdálena, vysoko v horách poloţena, dodal si tedy mysli a vešel konečně přec.

„Není vám to jiţ nic platno, mlynářko,“ zticha k vdově promluvil, „nevzkřísíte ho slzami svými, a kdybyste si oči načisto vyplakala. Co tu měl, ţe tak tuze ho litujete! Nic jiného, jak dobře vám povědomo, neţ trochu trápení. Přejte mu tedy přec odpočinutí, vţdyť víte, kterak se těšíval na chvíli blaţenou, aţ smrtí vysvobozen se sebe střese prach pozemský a zasedaje na pravici boţí konečně spatří slávu nebes jeho.“

„To právě mne nejvíce proráţí, ţe šel tak rád odsud,“ vdova hořce zaštkala, „měl tu všeho dost, mohl si dopřát, čeho srdce v něm ráčilo, všickni lidé si ho váţili, já tak radostně, ach, a jak radostně mu slouţila, a přec tak smutně tu musil trávit věk a volával na sebe smrt jako ten nejchudší a nejnešťastnější.“

Dobrosrdečná mlynářka si přitom nevzpomněla, jak smutně i ona trávila svůj věk po boku muţe chorobného, stále o něho jen se chvěla, úzkostlivě pořád na oči mu hleděla, kaţdé hnutí jeho se strachem pozorujíc. Nikdy od něho se nehnula, jen v neděli, kdyţ

měla srdce jiţ příliš těţké, zašla si odpůldne za mlýn do olší či do kostela na nešpory, aby tam do sytosti se vyplakala. Poslední rok téměř denně do hodinky ho čekala. Kaţdý litoval vedle muţe i jí, ale ona nepohodlí i starost a úzkost ráda snášela, jiného si nepřejíc, neţ

aby před ní odsud neodešel, a odejde-li přec, aby ji vzal s sebou.

„Jak jen tu budu bez něho. Kde zas se zachytím!“ naříkala, klesajíc tváří na mrtvolu, „kéţ by mi bylo aspoň dopřáno, abych jednou do roka zamříţovaným oknem s ním si pohovořit mohla, kéţ

aspoň by mi byl zůstavil dítek, aby mne teď těšily a na tatíka dobrého podobou pamatovaly; ale sama jsem tu zůstala jako strom v 10

poli, dvakrát vdovou vdova bezdětná. Představovala jsem si chvíli tu zlou, aţ mi bude s muţem navţdy se rozloučit, zimomorka pokaţdé mne obešla, jen co jsem si na to vzpomněla, ale přec nikdy jsem si nepomyslila, ţe bude tak zoufanliva. Co tu na loţi utichl a jiţ

k sobě mne nevolá, jako bych neměla na světě co dělat, nač myslit, jako bych tu nebyla k praničemu jako suchá na štěpu sněť. Hlavu mám prázdnou, ruce a nohy jako přeťaté, srdce v kleštích ohnivých.

Chci si pořád na nějakou práci vzpomenout, do které bych se dala, abych z hoře svého se povyrazila; sama v duchu si pravím, ţe mi není pláč a nářek jiţ pranic platen, ţe musím přijmout a snést, čím bůh mne navštíviti ráčil, ale marná a zbytečná zdá se mi kaţdá, na kteroukoli si vzpomenu, vše, na co kouknu, se mi protivuje.“

„Coţ je to se mnou jinak?“ zkormouceně stárek jí přizvukoval, „i mně se zdá, ţe jako by se byl ten svět náhle vyprázdnil a zatemnil, co mlynář tu oči navţdy ‚zvrátil‘. Jak vám asi bude, aţ se dáte do toho vaření a pečení na… na… pozejtřek, není to věru malá věc, která na vás čeká, hospodyně zdravého ducha a srdce by měla na tom dost, jakpak teprv vy. Přihrne se nám do mlýna zajisté celé okolí, kaţdý, kdo mlynáře jen poněkud znal, bude ho chtít na poslední jeho cestě také vyprovodit, nemáme na okolí muţe, jehoţ

by si lidé více neţ jeho váţili… Hodlám teď právě… však beztoho víte kam, netřeba, abych o tom teprv zbytečně se šířil slov – co tomu říkáte, abych vám přivedl nějakou pomocnici, kteráţ by zde vše za vás řídila? Kuchařka na faře zajisté o některé ví, na niţ lze se spolehnout, optám se jí…“

Mlynářka mezi jeho hovorem znenáhla se země se zdvihala a bledou, utrápenou její tvář přelítl při zmínce o pomocnici ţivý ruměnec.

„Tak umíte radit?“ chvějícím se hlasem ze sebe vypravila, „věru nikdy bych se nebyla od vás nadála, ţe jste s to takový mi učinit návrh. Coţ bych se nemusila do své nejdelší smrti stydět sama před sebou i před tím celým světem, bohem stvořeným, kdybych poslední, co mi lze vykonat k poctě muţově, sloţila na jinou, jíţ do neboţtíka nic nebylo, nic jemu do ní? Pročeţ přestaňte mi s 11

pomocnicí, to vám povídám, a jestliţe mi ji přivedete přec, ani přes práh ji nepustím, abyste to věděl a za mými zády s kuchařkou nic nepuntoval.“

„Vţdyť jsem to na zlou stranu nemyslil,“ stárek se omlouval.

Nikdy ještě neviděl tichou mlynářku tak rozhorlenu; myslíval, ţe v ní ţluči není, a najednou ztropil několika dobře míněnými slovy takovou v ní bouři.

„To je pořád jedno, jestliţe jste to myslil tak či tak; s takovou nekalou radou neměl jste se nikdy vytasit před ţenou, na niţ nic zlého nevíte a která vám nikdy neublíţila,“ uraţeně ho odbývala.

Avšak malá ta hádka dobře na ni působila, přišla poněkud na jiné myšlenky, vytrhla se hněvem ze ţalu a truchlící vdova ustupovala v ní pečlivé a svědomité hospodyni.

Vstala se země, utřela si fěrtochem oči a tvář, vrávorajíc k stolu lípovému v koutě mezi okny, jenţ bělal se tam jako venku na stromech květ. Vytáhla z něho šuplík, vyndala křídu i počala na něm cosi počítat. Leč brzo křídu smutně z ruky zas vypustila:

„Nejde mi to,“ zavrtěla hlavou.

„Vţdyť snad to počítání nemusí být,“ stárek ostýchavě se ozval, divě se v duchu jejímu počínání.

„Jakpak to nemusí být,“ znovu mlynářka se rozhorlila, „chci-li, abyste mi od kramáře u kostela přinesl, čeho mi bude potřebí v onen přesmutný den, o němţ prve jste se zmínil? Jestliţe vám to je ale obtíţné, pak ovšem…“

Mlynářka nedokončila; stárek tak vyčítavě na ni pohlédl, ţe teď ona rozpačitě před ním oči sklopila, značně jemněji pokračujíc:

„Povím vám tedy jen z hlavy, co a mnoho-li mi koupíte, kdyţ mi to počítání nejde. Vezměte mi asi tři libry sladkých a čtvrt libry hořkých mandlí, dvě libry hrubých:

„Tak umíte radit?“ chvějícím se hlasem ze sebe vypravila, „věru nikdy bych se nebyla od vás nadála, ţe jste s to takový mi učinit návrh. Coţ bych se nemusila do své nejdelší smrti stydět sama před sebou i před tím celým světem, bohem stvořeným, kdybych poslední, co mi lze vykonat k poctě muţově, sloţila na jinou, jíţ do 12

neboţtíka nic nebylo, nic jemu do ní? Pročeţ přestaňte mi s pomocnicí, to vám povídám, a jestliţe mi ji přivedete přec, ani přes práh ji nepustím, abyste to věděl a za mými zády s kuchařkou nic nepuntoval.“

„Vţdyť jsem to na zlou stranu nemyslil,“ stárek se omlouval.

Nikdy ještě neviděl tichou mlynářku tak rozhorlenu; myslíval, ţe v ní ţluči není, a najednou ztropil několika dobře míněnými slovy takovou v ní bouři.

„To je pořád jedno, jestliţe jste to myslil tak či tak; s takovou nekalou radou neměl jste se nikdy vytasit před ţenou, na niţ nic zlého nevíte a která vám nikdy neublíţila,“ uraţeně ho odbývala.

Avšak malá ta hádka dobře na ni působila, přišla poněkud na jiné myšlenky, vytrhla se hněvem ze ţalu a truchlící vdova ustupovala v ní pečlivé a svědomité hospodyni.

Vstala se země, utřela si fěrtochem oči a tvář, vrávorajíc k stolu lípovému v koutě mezi okny, jenţ bělal se tam jako venku na stromech květ. Vytáhla z něho šuplík, vyndala křídu i počala na něm cosi počítat. Leč brzo křídu smutně z ruky zas vypustila:

„Nejde mi to,“ zavrtěla hlavou.

„Vţdyť snad to počítání nemusí být,“ stárek ostýchavě se ozval, divě se v duchu jejímu počínání.

„Jakpak to nemusí být,“ znovu mlynářka se rozhorlila, „chci-li, abyste mi od kramáře u kostela přinesl, čeho mi bude potřebí v onen přesmutný den, o němţ prve jste se zmínil? Jestliţe vám to je ale obtíţné, pak ovšem…“

Mlynářka nedokončila; stárek tak vyčítavě na ni pohlédl, ţe teď ona rozpačitě před ním oči sklopila, značně jemněji pokračujíc:

„Povím vám tedy jen z hlavy, co a mnoho-li mi koupíte, kdyţ mi to počítání nejde. Vezměte mi asi tři libry sladkých a čtvrt libry hořkých mandlí, dvě libry hrubých a dvě drobných hrozinek, pak po čtyřech lotech květu, zázvoru, šafránu, ostatní mám doma.

Nemá-li tak velikou zásobu, ať věci ty do zejtřejšího rána si opatří a sem zašle. Na buchty a koláče zadělám samou dortovou, vţdyť si toho neboţtík zaslouţil, je to poslední, co tu proň uděláme… viděla 13

jsem onehdy na prostřední komoře tři pytle mouky zvlášť postavené, nemohla jsem se pro pláč ani na ně podívat… hned jsem si pomyslila, ţe jste je tam asi sám vynesl a pro jakou to příleţitost uchystal…“

Stárek mlynářce přisvědčil, ţe ony pytle skutečně naschvál stranou postavil, vida, ţe mlynář očividně schází a mouka ta právě tak výborně se podařila. Bylať to „dortová“, nemohlo mu prý ani ve snu připadnout, aby o funuse mlynářově z jiné mouky se upekly buchty a koláče; za věčnou by byl povaţoval hanbu i pro sebe, kdyby k tomu byla se vzala jiná.

Výrokem tím mlynářku úplně zas smířil; viděla sice, ţe je jiţ na skoku, ale musil jí ve vší rychlosti přec ještě poraditi, mnoho-li má připravit hus, kachen a jiné drůbeţe k hostině, kterouţ hodlala, jak obyčej kázal, vystrojit funusníkům muţovým před pohřbem.

Napomínajíc ho přitom bedlivě, aby neopomenul zajít cestou k řezníkovi, by ihned přišel dělat jitrnice, dostala se se stárkem ze sednice znenáhla do sadu. Ale tam jako by to byl na ni znovu hodil.

Opět se dala do hlasitého pláče a zalomivši rukama hořekovala:

„Všecko tu ještě je, ty višínky, které nasázel, ti holubi, které na peci vyhlídal, ten pes, kterého si vychoval, ta kočka, jiţ tak rád míval

– jen jeho jiţ tu není…“

„Ba, takový rozšafný muţ musil odsud a tolik kazisvětů a ničemů tu zůstalo dobrým lidem pro obtíţ, zlost a pohoršení,“ stárek zahučel. „Ale jakáţ pomoc; my dva to nepředěláme, pročeţ vraťte se, mlynářko, do stavení, vraťte a nerozhlíţejte se, nic zde nevykoukáte, z čeho by vám přišla radost, zbytečně tu jen srdci svému přitíţíte. Pomněte raději, ţe čas úprkem se ztrácí a velká ţe na vás čeká úloha. Chcete-li, aby tu bylo pozejtří vše jaksepatří a lidé ničehoţ nenalezli, oč by si mohli jazyky obrousit, musíte se dát záhy, ba teď hned do práce. To víte, mnozí vám nepřáli, ţe jste se stala mlynářkou, a mnozí teď znova vám budou závidět, ţe se vám dostalo mlýna; však nejlépe víte, jak rádi by byli na vás nalezli chloupku; nechtějte, aby se jim to podařilo kposledku. Pomněte, jak by to mlynáře rmoutilo, kdybyste závistníkům svým příčinu k haně 14

zavdala. Vzmuţte se, a nechť je dopozejtří v mlýně vše, jako na obrtlíku.“

Mlynářka znovu slze s tváře si utřela, a pokynuvši hlavou, ţe s ním v náhledech tentokráte úplně se shoduje, do mlýna se vrátila. –

Mlynářka slouţila od dětinství v mlýně, zprvu u mlynářovy matky, pak u první jeho ţeny. Kdyţ mlynář ovdověv sluţku za manţelku pojal, celé příbuzenstvo se bouřilo. Ale mlynář, cítě V

sobě nemoc nezhojitelnou, měl potřebí oddané, trpělivé ošetřovatelky; vzal si tedy hodné chudé děvče, aby vděčně mu slouţilo za to, ţe je zprostil starostí o vezdejší chléb. Co by byla neduţivci platna bývala bohatá jakás krasavice, jiţ by byl musil za ty její dukáty vodit po muzikách a poutěch? Avšak příbuzní mu nechtěli nechat důvod ten platit a mstili se nové mlynářce za to, ţe přišla k štěstí, všemoţnými pomluvami. Mnoho se naplakala, neţ

zvykla lidské závisti a záští nezaslouţenému. Nejvíce ale ze všech daremných řečí, které byly o ní v oběhu, ji mrzelo, ţe o ní tvrdili: kdyţ za neboţku mlynářku „podtrhovali“, ţe ona si rychle sedla v chlévě na konev, čím vdovce prý k sobě přivábila, jinak ţe by si nebyl nikdy na ni vzpomněl. Kdykoli přišla mlynářce myšlenka ta, pokaţdé se jí ještě oči zalily. Mohla se duší dokládat, ţe nikdy na mlynáře si nemyslila, neřkuli aby ho byla k sobě lákala čarami. Kdyţ

jí zjevil, co s ní obmýšlí, zůstala před ním stát, jako kdyţ ji omráčí. –

Mlynářka, vracejíc se do sednice k neboţtíkovi, zaplakala sice ještě jednou velmi bolestně nad ním, ale přec jiţ si tak zoufanlivě jako prve při tom nepočínala. Přikryvši ho nejjemnějším svým prostěradlem, sundala z obrazu sv. Jana Nepomuckého na zdi lampičku z červeného skla, ve dne v noci tam mrkající, a umístila ji k hlavám loţe úmrtního, k nohoum mu dala cínovou ze dveří kropenku a na prsa mu poloţila několik kvetoucích haluzek z jeho višínek, které byla venku ulomila. Nato sednici zamkla a políbivši klíč do kapsy jej schovala, aby tam nikdo bez jejího vědomí se nedostal. Umínila si, ţe cizí člověk naň nesmí ruku vloţit, sama mu chtěla do rakve ustlat. Pak teprv odebrala se do své zásobárny. Bylo tam věru boţího poţehnání hojnost, čím dále mlynářka se 15

rozhlíţela, tím spokojenějšího výrazu nabývala její tvář. Hodlala čestnou pověst domu svého tenkráte dovršit. Otáčejíc se mrštně a obratně mezi velkými hrnci s přepuštěným máslem, kupami křiţalek a máku, počala konat velikolepé k obmýšlené hostině přípravy. Tu cosi ostýchavě za fěrtoch ji zatahalo.

Mlynářka se ohlédla, myslila, ţe se to za ní přikradla vyhnaná kočka; dávalať jí obyčejně takto najevo, zachtělo-li se jí nějakého mlsku; ale nebyl to zrzounek, nýbrţ bělovlasé, opálené děvčátko.

„Tys to, Evičko,“ mlynářka dítě laskavě uvítala, „vida, myslila jsem, ţe to náš macek. Kdepak jsi se tu tak znenadání vzala a kde nechalas děti?“

Děvčátko upíralo svoje veliké, jako chrpa modré oči dlouho na mlynářku, neţ jí odpovědělo. Jevilť se v nich hluboký, předčasný cit.

Vdova pocítila pohled dítěte v hlubinách duše zkormoucené jako krůpěj rosy.

„Stárek šel okolo nás,“ zašeptalo, „pověděl nám, ţe si mlynáře jiţ

pánbůh vzal.“

„A ty jsi se nebála sem přijít, kdyţ máme neboţtíka v domě?“

„Proč bych se bála? Dobře vím, ţe mi nic zlého neudělá. Jak byla moje maminka neboţkou, také nikomu neublíţila.“

„Vidíš, holka, vidíš, jsme teď sirotci oba, ty nemáš na světě nikoho a já jiţ také ne.“

Evička smutně hlavou pokynula, ale vtom na mlynářku jasným se pousmála pohledem.

„Neplačte, tetičko, vţdyť je mlynář u mé maminky v nebi,“ zticha a radostně ji těšila, „tam je vám prý krásně, sousedka často o tom mi vykládá. Ţádná tam prý není noc ni zima, celý rok tam kvetou louky, v sadech zraje ovoce a v potokách teče místo vody samé čisté mléko.“

„Ba pravdu máš, ţe je jim tam lépe neţ nám zde, oni to mají aspoň odbyté, a bůhvíco na nás tu ještě čeká,“ mlynářka děvčeti pohnutě přisvědčila, „tys přec jen holka nad jiné rozumná, neboţtík mlynář to vţdy o tobě říkal. Míval tě tuze rád, chudák, jestlipak si ho budeš pamatovat? Jakmile tě slyšel s tou tvou drabolestí v sadě 16

chramostit, hned se ţejbroval ku stolu pro chleba. Kdo ti teď bude skývy krájet a oknem podávat? Nebylo ti to divné, ţe dnes nikdo k vyhlídce nepřistoupil, kdyţ jsi šla okolo sednice?“

„Já dnes na skývu ani si nevzpomněla.“

„Proč jsi se tedy aţ sem nahoru za mnou přihourala, kdyţ se ti ničeho k snědku nechce?“

„Proč? Nu, aby se vám tu samotné nestýskalo. Vím, jak to je, kdyţ se stýská; mně také tuze se stýskalo, kdyţ přestala maminka moje najednou ke mně mluvit a tak podivně z postele na mne koukala. Dala jsem se úzkostí do křiku, to se mi odlehčilo, kdyţ k nám vešla sousedka a u nás zůstala.“

Mlynářka pojala dítě v náruč, a políbivši je několikrát po sobě v čelo, pravila dojatě:

„Tys první, která na mne si vzpomněla v truchlivosti mé, toho nikdy nezapomenu. Mnohý přítel a soused zajisté jiţ také ví, jak to tu dopadá, stárek to pověděl cestou i jiným lidem, nejen tobě; ale přec ještě nikdo sem nepřikvapil jako ty, aby mne potěšil. Pozejtří, kdyţ budu moci kaţdému naloţit plný talíř, to se mi tu vyskytne těšitelů na kopy, nevejdou se snad ani do mlýna. Ale víš-li co, kdyţ

v takové hodině ke mně přišlas, abys zármutek můj se mnou sdílela, také ode mne jiţ nepůjdeš. Podobá se mi věru, jako by mi tě posílal sám neboţtík, abych tu měla koho ráda mít a o koho se starat, kdyţ

ho tu není. Chceš-li pak ale u mne zůstat a mne poslouchat jako neboţku maminku?“

„To vím,“ usmála se Evička, ale vtom jí vyhrkly slze z očí.

Zaplakala při zmínce o mamince, jíţ tak ráda a tak dobře poslouchávala. Umřela jí asi před rokem, utrápil ji muţ, největší to

„nedopita“ a „juchač“ široko daleko. Probil ţenin přínos i svůj barák a pak chodil do Němec strouhat šindele. V neděli propíjel týdenní výdělek v Čechách u muzik. O ţenu a o dítě ani dost málo se nestaral; jen kdyţ se mu děvče narodilo, určil, aby mu dali říkat Eva.

Učinil tak pro poškleb, poněvadeţ prý napřed věděl, ţe jakoţto dcera jeho do smrti jako Eva nahá zůstane. Jednou v zimě, kdyţ

ráno z hospody se vracel, nemohl pro těţké nohy a hlavu dále, i lehl 17

si kdesi v úvoze a vyspával na sněhu. Bylať to poslední jeho peřina, usnul navěky, zmrzl. Utýraná ţena dlouho ho nepřeţila a sirotka přijala sousedka k dětem za chůvičku. Neměla sama mnoho a dětí kolik, jedno menší a hladovější neţ druhé; Evička by snad byla uschla jako štípek na písčině, kdyby nebylo mlynáře bývalo a jeho krajíců. Rád oknem ji pozoroval, kdyţ s dětmi k mlýnu přitáhla a v sadě s nimi si hrála. Musila je odvést a leckdes s nimi přes den se potloukat, aby si mohla jít sousedka za svou prací. Nemohl se jí nikdy dost vynadivit, jak je na svůj věk rozumna, trpěliva a laskava.

Často si ji do sednice zavolal, kdeţ někdy celé hodiny s ní rozmlouval. Vţdy míval přitom radost z jejích odpovědí, zračila se v nich bystrá hlava a měkké srdce.

„Taková jste byla vy, kdyţ jste k nám přišla za husopasku,“

mlynářce pravíval, „člověk ani nevěděl, ţe jste v domě, a přec jste se všude vyskytla, kde vás bylo právě potřebí, nikdo vás k práci volat nemusil, kaţdému ráda a dobře jste slouţila. Kdyby nebyl mlýn pln lidí, to děvče hned bych si vzal; avšak co není dnes, můţe být zejtra.“ –

O funuse bylo v mlýně dolanském, jak stárek byl zvěstoval a mlynářka předvídala. Celé okolí se přihrnulo, kaţdý chtěl mlynáře na poslední pouti doprovodit a mlynářku těšit; teď měla těšitelů skutečně na kopy. V sadě právě pod višínkami byl postaven dlouhý stůl, narychlo z prken sbitý. Prohýbal se tíţí koláčů, jelit, pečení atd.

Nejostřejší jazyk nejjedovatější paní kmotry nenalezl ničehoţ, o co by se byl mohl brousit a do čeho píchat. Poněvadţ ale taková věc přec bez pomluvy odbýt se nemůţe, tedy mlynářce vyčítáno, ţe se chtěla dát svou hostinou vidět; tři svatby ţe by se byly daly jen z výsluţek vystrojit a ţebrákům ţe se krájel chléb tak bílý a rozdávaly se buchty tak veliké, ţe to aţ byl hřích.

Funusníci dostatečně se posilnivše vešli s muzikanty v čele do sednice. Muzikanti počali nejsmutnější svou píseň, a jak chutě se dali hosté prve před mlýnem do jídla, tak chutě se daly ţenské teď do pláče, muţi do litování. Tety se chopily mlynářky, drţíce ji, aby na neboţtíka se nevrhla. Ale nebohá mlynářka, ač nebyla přítelkyní 18

výjevů tak křiklavých, tiché mysli její se příčících, musila se jim chtějíc nechtějíc přec vyškubnout, s hlasitým kvílením na mrtvolu klesnout a dlouhou chvíli s nimi se potýkat, neţ se jim dala od ní odtrhnout, jinak by jí to nebyly do smrti odpustily a za to v celém kraji hanbu udělaly.

Nato pokropili kněţí neboţtíka a stárek s mládkem naň dali víko.

Přivázali víko místo provazy k marám bílou rouškou. Tak to chtěla mlynářka, prosila tak dlouho, aby jí to k vůli udělali, provazy ho neuvazujíce, ţe by se jí do duše zařezaly, aţ jí vyhověli. Ustřihla na roušku kus nejpěknějšího plátna, které sama byla napředla. Zavedla rouškou nový obyčej; od té doby to dělali na celém okolí po ní.

Po vykropení okolní mlynáři rakev obstoupili; byla červeně natřena, modrými květy omalována, zelenými ratolestmi všecka obtočena a uvnitř vystlána. Mlynář v ní leţel jako v besídce.

Vyzdvihli si ji na ramena a průvod se hnul ze sednice sadem okolo rybníka podle olší přes louku k horám. Tam na úbočí skály ve stínu starého kostelíčka s červenou bání zelenal se malý tichý hřbitůvek za ţivým plotem hlohovým. Kaţdému, kdoţkoli jej spatřil, hned se zachtělo očekávat na něm veselého zmrtvýchvstání.

První za rakví šla mlynářka s Evičkou, kteráţ se vdovy od té chvíle nespustila, co jí tato slíbila, ţe u ní zůstane. Nešla jiţ ani z mlýna domů, bála se, ţe by ji nechtěla sousedka pustit; mlynářka musila k dosavadní její pěstounce poslat sluţku, aby jí ohlásila, ţe se poručenkyně její k ní jiţ nevrátí a ţe jí poskytne za sluţby její náhradu, aby jí nepohřešila. Kdyţ děvče ráno vidělo, ţe mlynářka do smutku se obléká, nedalo jinak, musili i jí něco černého uvázat, a kdyţ chtěla jedna z příbuzných vzít vdovu pod paţí a ji dovést na hřbitov, odstrčilo ji, co síly mělo. Vedlo se s ní samo, jako by nikdo jiný neměl k tomu takového práva.

Jak překročil průvod s neboţtíkem práh, spustila chasa mlýn, ale jen naprázdno; všem se zdálo, ţe klepá zcela jinak dnes neţ jindy, mnohem volněji a truchlivěji. Jak tané ne! Vţdyť se loučil ve jménu celého údolíčka s nejstarším a nejlepším svým přítelem, s tím dobrým kašlavým mlynářem, který za mládí tak urputně s bohem 19

zápasil a k stáru tak dobře s ním si rozuměl.

Ovdovělá mlynářka vracela se se svou malou schovankou z pohorského kostelíčka do mlýna osiřelého. Bylať tam dnes slouţena mše čtyřnedělní za neboţtíka manţela jejího, při níţ nešetřeno trub, kotlů, kadidla a svíček. Trvala přes hodinu, všichni na kruchtě zpěváci se vystřídali. Takové slávy nebylo jiţ v kostele dávno, ale jiţ

dávno také nikdo kantoru a kostelníkovi tak štědře a bez smlouvání nezaplatil jako mlynářka dolanská. Nešetřila pítek, kaţdý jí musil nechat, ţe si neboţtíka jaksepatří váţila. Na chudé přitom ovšem také nezapomněla, mnoho pytlů krup se dnes zas v mlýně rozdalo, ţádný ţebrák se nepustil, kaţdý odtamtud si nesl plný uzlík.

Příbuzenstvo po sluţbách boţích stavělo se v hospodě. Chystalo se, ţe tam vdovu patřičně uctí za hostinu o funuse; ale mlynářka, znajíc obyčej ten, obratně strýcům a švakrům s Evičkou uklouzla.

Měli za to, jak z očí se jim ztratila, ţe si snad zašla na faru, aby tam cos zapravila, i čekali na ni ještě s plnými dţbánky a mísami, kdyţ

byla jiţ v „polách“ cesty k domovu. Nevymkla se jim ani z hrdosti, ani z nelaskavosti, dávno jim jiţ prominula, co proti ní kutili, kdyţ si ji mlynář bral, a znovu jim teď odpustila jejich jizlivé pomluvy, ţe si vzala za schovanku dítě opilce ţebravého; ale věděla, kterak to po

„čtyřnedělní“ v hospodě chodívá. Lidé si počínají, jako kdyby vdova, vykročivši z kostela, zármutek svůj do vody hodila, i přicházejí jí bez ostýchání s návrhy k sňatku novému, ba někdy dokonce jí přivedou i ţenicha, aby naň se podívala; nebylo tedy čemu se divit, ţe hleděla, by přišla příbuzným co nejrychleji z očí.

Beztoho kdyţ s nimi před kostelem se sešla a s nimi se vítala, tu a tam od nich zaslechla slovíčko, které se jí dotklo, jako by jí byli noţem o srdce zavadili. Připomínajíc si jejich všetečné řeči, neviděla téměř na cestu pro pláč.

„Kéţ by mi byla pomoc jiná, ale jiţ vidím, ţe asi nebude,“ mezi slzami tesklivě si vzdychla.

Evička, běţíc za mlynářkou, při kaţdém kroku jako kůzle si poskočila. Tak vesela nebyla ještě, co byla na světě. Nevěděla ani, jak se jí děje, ţe se tak volně a lehce prochází; ponejprv dnes šla s 20

prázdnýma rukama, nemusila se ani tahat s tou „drabolestí“, ani s nůškou, ani s otepí roští, připadala si neodvislá jako královna.

Kaţdou chvíli se zastavila a po sobě se koukla, stálo to ale věru také za to. Mlynářka si ji naškrobila a vystrojila, ţe sama sebe jen stěţí poznávala. Kaţdá, ale kaţdičká nitka na ní byla nová. Červená kartounová sukně na ní stála jako karty, při kaţdém kroku na ní zašustila, ţe se toho vţdy aţ lekla, loktušku měla samý květ, zástěru samou prýmu, a coţ teprve střevíce, první její střevíce! Byly černé, vykrojené, červenými pentličkami kolkolem zalemované, a napřed na nich měla mašli červenou, větší neţ vlastní její ruka. O takových střevících Evička nikdy ani neslyšela, a teď je měla na nohou, a mlynářka jí řekla, aby se do nich kaţdou neděli obula. Jen jedinou měla dnes lítost, ţe jí maminka nevidí. Ale to si byla po ty čtyři neděle, co byla v mlýně, tolikrát jiţ pomyslila, ţe přitom tentokráte ani neplakala. Jak ráda by se byla mlynářce na krk pověsila v záchvatu překypující v ní vděčnosti, jí do ucha šeptajíc, „ţe ji má ráda jako celý svět“, ale netroufala si; vţdyť viděla, ţe si stále oči utírá. Ona sice také kaţdou chvíli oči si protírala, jenţe za jinou to příčinou. Myslila, ţe se jí to dělají před nimi mţitky, zatím se to třásl vzduch letním vedrem. Tak krásný parný den jako dnešní dávno jiţ

se nepousmál na hornatou krajinu. Obilí, stojící na polích hustě jako koţich, v slunci se třpytilo, jako by po něm jezdily blesky modravé a zelenavé, potoky tak volně zticha se loudaly květoucí travinou, jako by neuměly, čtveráci, ani na pět počítat. Co jindy se nahlučely, jen kdyţ chvilinku si sprchlo, hned je bylo slyšet zdaleka; kdo je chtěl překročit, pevně si pak musil stoupnout, aby nohy mu nepodrazily; dnes se daly přeskočit jakoby nic, Evičce ani střevíce nepostříkly. V

sadech nehnul se ani lupínek, jen tu a tam opršel ze štěpu opoţděný květ, zabzučel čmelík či ve vzduchu se zamotal motýlek tak modrý, ţe se zdál býti práškem z nebe samého. Ale jako zpitý těţkým povětřím hned zas lenivě spadl do náruče některé zamyšlené květiny, která pak ještě dlouho nato se třásla leknutím nad nenadálou, neodbytnou návštěvou. Nadarmo Evička naslouchala, brzo-li z hor se ozve nějaké veselé „dále vovo, dále vovo, vovo“, 21

jindy od zelené stráně k stráni vyzývavě se rozléhající, byla by si také ráda pro ţert „zaholíkala“, avšak ticho zůstalo dnes i na pastvách. Stáda tam poléhávala a pasáčkové, které chtěla Evička poškádlit, vyspávali vedle nich ve stínu květoucích keří šípkových.

Chvilku braly se poutnice naše také hájem, tam bylo teprv „oudno“.

Jehličí zem pokrývající bylo, jako kdyţ je namydlí. Evička neustále po něm v nových střevících se vozila, kaţdou chvíli se zachytila borovice, po jichţ nahých kořenech lezli mravenci tak zdlouha, ţe si je musila nohou z cesty odstraňovat, aby na ně nešlápla. Červené kmeny páchly tak silně jako předtím v kostele kadidlo, Evičce se z výparu jejich udělalo aţ mdlo. Vzdychla si zhluboka, kdyţ z houští zas se dostala na velkou krásnou louku, na „jejich“ to louku; poznala ji po olších, nad nimiţ se vznášel mráček průzračný, kouř to z mlýna za nimi skrytého. Strojili tam oběd, věděla, ţe „foucmouk“

perníkem posypaný. Při této myšlence Evička znova radostně si poskočila a chtěla do mlýna se rozběhnout, ale ejhle, nemohla najednou z místa. Nohy jí počaly váznout, myslila zprvu, ţe to je vysokou travou; ale nejen nohy, i hlava jí nechtěla jaksi slouţit, pořád jí klesala, nemohla ji vzhůru drţet; přitom se jí zdálo, ţe má v očích samý písek, ač kolem ní ani dost málo se neprášilo, znovu si je protírala, ale nebylo jí to pranic platno, viděla vše stále jako mlhou, zívla si při kaţdém kroku, a najednou leţela mezi zlatými v trávě pampelišky, nepřipomínajíc si ani škrobené své sukně, ani nové květované loktušky, ani foucmouku, perníkem posypaného, v mlýně na ni čekajícího. Přemoţena horkem a unavením tělesným usnula, sotva země se dotkla.

Mlynářka neslyšíc ji za sebou šustit, se ohlédla.

„Tu to máme, zvrátí se do trávy a spí jako o půlnoci,“ podivila se, k ní se kloníc. „Vţdyť jsem to věděla, ţe bude ta cesta za půl dne sem a tam pro ni mnoho. Ale coţ mělo to trápidlo pokoj? Jak slyšela, ţe půjdu na čtyřnedělní, hned se chystala se mnou, byla by se snad uplakala, kdybych ji byla doma nechala. Jen jestliţe se tuze nenamohla, nevím, co bych si počala, kdyby mi onezdravěla.“

A mlynářka s mateřskou pečlivostí hodila na tvář děvčete bílý 22

svůj šátek, který s modlitbami v ruce drţela, aby ji neuhranul, kdo na ni pohlédne, zdvihla ji opatrně se země a přinesla si ji v náručí do mlýna.

„Zrovna jako poklad,“ čeládka, vidouc ji s ní přicházet, se ušklíbla. –

Málo jen neděl byla Evička v mlýně, ale mlynářce se zdálo, ţe je tam odjakţiva, ţe tam patří jako ona sama. Nemohla si ani představit, kterak by se byla bez ní potrápila truchlivou dobou na pohřeb manţelův následující. Evička jí byla ale pořád v patách, pořád něco věděla a věděti chtěla, neustále na oči jí hledíc. Kaţdou práci s ní dělala, strojila s ní oběd, krmila s ní drůbeţ, provázela ji do chléva, kdeţto překřtila všecky krávy, ze Strýmy udělala Květenu, z Čoudy Jelenu, ze Straky Zinduli, ze Šídy Kozděrku, z Lišky Ratolku atd., a mlynářce jména ta tak se zalíbila, ţe ihned poručila skotákům, aby na ně dobytek navykli. Nejčastěji ovšem chodila s ní do olší se vyplakat. Evička slzela s vdovou tak upřímně, jako by byla v mlynáři vlastního otce ztratila. Připomínala si kaţdé jeho slovo, hnutí, návyk, opakovala kaţdou jeho k ní radu, kaţdou průpověď.

Jakţ neměla mlynářce pak k srdci přirůstat? Příchylnost dítěte k ní a k neboţtíkovi, vzácná jeho citlivost a rozmilá čipernost teď za více neţ za zlato jí stály, bylyť pro ni skutečně pokladem.

Čeládka sice řevnivě pohlíţela na malou vetřelkyni, tak znenadání u paní jejich se zahnízdivší, avšak proto přec nikdo jí neublíţil a na ni se neškaredil. Bylať Evička takové dítě, jemuţ musí člověk přát, byť se tomu i zuby nehty bránil; ač dobře věděla, ţe jest miláčkem mlynářčiným a nikoho se báti nemusí, přece byla ke kaţdému tak ochotna, přítulna, vlídna, ţe jí za krátkou dobu kaţdý v domě odpustil přednost, kterouţ jí hospodyně zřejmě před kaţdým jiným dávala.

Stárkovi padla hned první den do srdce, kdyţ vraceje se večer ze smutné své cesty ji ve dveřích státi viděl. Připadala prý mu tam jako paprsek sluneční, mhly truchlivosti proráţející, a od té chvíle jiţ mu tam tak smutno nebylo. Evička čekala na něho. Spatřivši ho zdaleka, hned mu skočila v ústrety, vítajíc ho zprávou, ţe teď bude s ním v 23

mlýně doma. Chovala se k němu také hned jako domácí. Chopivši se jeho ruky, vedla se s ním do mlýnice, kdeţ mu odňala hůl i klobouk, ţidli mu přinášejíc, aby si po cestě daleké odpočinul. Mohl věru na tom „hemzadle“ oči nechat. Kdykoli od té chvíle se mu namanula, pokaţdé se jí tázal, nemá-li hlad. A třeba řekla, ţe nemá, coţ ovšem málokdy se přihodilo, hned nechal všeho, ač jinak nerád při práci se meškal, a šel jí ukrojit skývu ještě větší neţ neboţtík mlynář. Měltě více síly, mohl do bochníka lépe zakrojit. Šel-li na půdu se podívat do holubníka, vţdy s sebou ji brával. Učil ji rozeznávat druhy holubů, jichţ byl velkým milovníkem, povídal o jejich ctnostech a nectnostech, zvláštnostech i podivínství, a Evička ho poslouchala ani nemrkajíc, jako starý zkušený holubář. Kaţdý skoro den slyšela mlynářka z jeho úst, ţe udělala moudrý kus, přijímajíc Evičku do domu svého. „O tomhle ţviţleti lidé říkat nebudou, ţe jiného nezná ptáka neţ ţábu,“ o ní tvrdíval.

Dnes musila chasa sama sednout k foucmouku; mlynářka uloţivši Evičku pravila, ţe se jí nechce ani horkem jíst. Vyšla si do hořejší sednice, kdeţ od úmrtí muţova bytovala, nápadně se stranivši domácích, obzvláště ale stárka, s nímţ bývala přec jindy tak dobře jako s příbuzným pokrevným. Co mlynář „oči zvrátil“, zcela k němu se proměnila, dávala mu teď tak vyhýbavé odpovědi, šla mu tak plaše z cesty, ţe by si byl zajisté v kaţdé jiné době toho povšimnul, ţádaje si vědět, co toho příčinou. Ale stárek mluvíval teď sám k mlynářce, jen co musil; kdykoli ji spatřil v tom černém zakuklení, pokaţdé v něm se zatajil dech a znovu toho se zalekl, ţe mlynář odešel navţdy.

Mlynářka volně se počala svlékat v sedničce své ze smutečních šatů; bylo na ní znát, jak těţce se s nimi loučí, ale musila je odloţit.

Kdyby v nich byla ještě po „čtyřnedělní“ chodila, byli by lidé o ní říkali, ţe vyvádí jako nějaká paní, coţ by ji bylo více mrzelo neţ

kdovíco. Zakládala si na tom, ţe ačkoliv přišla k mlýnu, přec nic ze sebe nedělá.

Sloţila tedy oděv do truhly k obnošenému po muţi šatstvu na památku tam uschovanému. Dlouho, velmi dlouho na věci ty 24

zádumčivě pohlíţela, neţ víko na ně spustila; vţdyť k nim poloţila kus ţivota svého. Ještě jednou s vřelými slzami muţi za vše v duchu děkovala. Můj ty boţe, jaký to byl muţ, sobě rovného zajisté jiţ na světě neměl. Nikdy špatného jí nedal slova, nikdy na ni se

„necukal“, nikdy se „nebočil“, jak mívají jiní muţi v obyčeji, obzvláště při ţeně, která jim do domu přišla s prázdnýma rukama a nikoho neměla, kdo by se jí zastal, neţ stařičkou matku, podruhyni.

Sluţkou u něho byla, jiným krásy právě také nepobrala, a přece si jí váţil jako ţeny nejbohatší, nejhezčí a nejvznešenější. Od té chvíle, co s ním vyšla po oddavkách z kostela, přestal jí říkat „Lenko“ a jí tykat, takovou měl pro ni čest, ţe jinak ji neoslovoval neţ „vy“ a

„mlynářko“, ačkoli si toho na něm neţádala. A jak poctivě o ni se postaral! Zůstavil jí mlýn bez výminek a podmínek, mohla s ním zaţiva i po smrti dělat, co chtěla. Zůstavuje-li manţel ţeně nějaký majetek, obyčejně si ţádá, aby za to mu zachovala věrnost do smrti, kdeţto mlynář tolikrát o tom se zmiňoval, ţe s ním neměla neţ

trampoty a starosti, i ţe si tedy přeje, aţ ho tu nebude… nemohla ani domyslit.

Mlynářka v sedničce pořád otálela, zprvu se jí nechtělo do šatů, teď zas se jí nechtělo dolů mezi lidi. Avšak musila sejít přec, nemohla tu zůstat v chládku a klidu sedět, pohrouţena v upomínky milé a bolestné, jak toho byla ţádostiva, nýbrţ konečně dohlédnout, má-li v domě vše svůj pořádek; vţdyť byla od rána vzdálena.

„Dejţ bůh, aby to, co mne čeká, bylo tak šťastné, jako co mne minulo,“ pomodlila se v duchu, sestupujíc se schodů pravou nohou napřed. Veliký udělala kříţ, neţ překročila práh sednice, ale sotva dvéře otevřela, jiţ zase je zavřela, jako by tam byla zahlídla strašidlo.

Přecházel tam stárek, patrně na ni čekající.

„Jen dále, jen dále,“ zvolal a tvář jeho při pohledu na ni vůčihledě se vyjasnila. Vítal v ní zjev povědomý a mu milý, zočiv ji opět v šedém kabátku s varhánky ţlutě podšitými, v zelené mezulánce a v bílém kulatém čepci.

„Jen pojďte přec dál a nestůjte mezi dveřmi,“ znovu ji pobízel, kdyţ na jeho vlídné uvítání ani sebou nepohnula, do temna se 25

začervenajíc, „co vám chci, nemusí slyšet ni sluţky v síni, ni chasa v mlýnici.“

Na tato slova dostala mlynářka teprv patrně chuť dvéře pustit a utéci, ale přemohla se přec tak dalece, ţe do sednice vešla, dvéře za sebou přivřela, avšak kliku pevně přitom v ruce podrţela. Byla na skoku, přičemţ podivné nesnáze v tazích její se jevily, jako by tušila, co jí asi stárek chce, a toho se lekala.

Stárek rozpaků těch si nepovšiml, ale mrzelo ho, ţe tak tvrdošijně u dveří setrvává. Nevrle jí pravil:

„Nepřicházel jsem vám po ty celé čtyři neděle s ničím světským, ač mne často dost za tou příčinou jazyk svrběl, avšak teď je svrchovaný čas, abych s vámi, pamětliv jsa poslední vůle neboţtíkovy, konečně promluvil moudré a závaţné slovíčko. To víte, mlýn nad vodou jenjen trlí, přijde-li nám od hor nějaký prudký příval, odnese nás i s ním bůhvíkam.“

„Tak zle snad přec nebude,“ vdova prohodila s neobyčejnou u ní ostrostí.

Stárek překvapeně na ni pohlédl, takové odpovědi se nenadál, byloť to ponejprv, co takto ho odbyla, jindy kaţdého jeho slova si váţila dle příkladu manţelova. Shledalť se v tváři její s něčím, co tak nemile se ho dotknulo jako její odpověď.

„Jak myslíte,“ chladně odtušil a teď sáhl on po klice.

Toho mlynářka se zalekla; vědělať, ţe je paličatý, co jednou řekl, jako kdyţ to přibije, nikdy z toho nesešel, ale také nikdy nalicho nemluvíval, vţdy v tom bylo jádro.

„Coţ musíte být hned tak zhorka nakvašen?“ vyčítala mu, cestu mu zastupujíc; „nesmíte přec zapomenout, ţe mluvíte s vdovou.“

„Coţ jste s muţem zároveň i rozum pochovala, ţe k vám nesmí člověk slušně promluvit, abyste ho za to neťala slovem břitkým jako mečem?“ stárek zas vyčítal jí. „Komuţpak po celou minulou zimu více mozkem vrtalo neţ vám, ţe si stěţují meličové na melivo hrubé, temné, vlhké? Tvrdila jste, ţe kdybyste jim vţdy plné kapsy nenacpala křiţalek, suchých sliv a sýrků domů pro děti, ţe by se nám jeden po druhém vytratil; uznávala jste, ţe nám jest potřebí ve 26

mlýně všech řemeslníků, a na potkání jste se mne tázávala, co myslím, bude-li přec mlynáři na jaře lépe, aby se nemusila stavba znovu odloţit, jak jiţ po pět let státi se musilo, by se mu prachem a nepokojem nepřitíţilo, a teď najednou, kde se nemusíte na nikoho jiţ ohlíţet, kde se můţe dát na mlýn konečně správka jaksepatří, teď se tváříte, zrovna jako by vám jedno bylo, zanikne-li místo to či vznikne-li. Do smrti bych nebyl řekl, ţe vám tak málo na tom záleţeti bude, co vám zde manţel zůstavil; myslil jsem, lépe ţe si budete jeho památky váţit a lépe ţe osvědčíte, ţe jste hodna býti jeho dědičkou.“

„Kde jen hned těch svých ţadlavých řečí naberete, sypáte je zrovna, jako kdyţ pytel se protrhne,“ mlynářka se mu bránila, „co si jiného na vás ţádám, neţ abyste mi popřál ještě nějaký den oddechu, abych se mohla po ráně tak hrozné lépe vzpamatovat?

Tím přec snad na muţi se neprohřešuji?“

„O nějaký den ovšem by nebylo, ale dobře mi povědomo, kterak si ţenštiny v tom ohledu vedou. Za čtyři neděle, za čtyři měsíce, ba za čtyři léta, budete mít zrovna takové vytáčky jako dnes, a jestliţe nezačneme se stavbou o Jakubě, nebudeme do Václava hotovi.

Přijdou na nás, jak to bývá při těch našich horách, deště, plískanice, ba i sníh, krásné to pak bude nadělení, utekou-li nám řemeslníci od práce nedodělané a zůstaneme-li pak přes zimu v polokrytém stavem.“

Proti důvodu tomu nemohla mlynářka nic podstatného namítat, takové případy nebyly ovšem nic nového.

„Pakli nechcete dát jinak,“ pravila konečně, jako by mu jen povolovala z dobré vůle a nikoli z přesvědčení, „tedy si sem objednejte dělníky, kdy chcete, třeba na nový týden. Peníze k stavbě mám, jak víte, dávno připraveny.“

Stárek v tváři zahořel, dlouho nebyl s to, aby slovo ze sebe vypravil, konečně zvolal zlostně:

„Nemějte mi za zlé, mlynářko, ale člověk by věru řekl, ţe je vám šestnácte let, tak se upejpáte, a to před kým? Před takovým starým chlapem, jako jsem já. Jestli si chcete hráti na holčičku, která musí 27

dělat, jako by tomu nerozuměla, začne-li někdo před ní o vdavkách, dobře, já vám poroučet nemohu, ale k tomu mne nedostanete, abych si hrál s vámi. Nepůjdu já dělníky jednat, poněvadţ mi to krátce řečeno nepatří, to nechť učiní nový mlynář, a ten se sem musí dostat co nevidět, jinak je po místě tom, je tu tak potřebný jako voda. Vy tu sama vládnout nemůţete, jste na to tuze měkká, a ze stárka si lidé málo dělají, nedají si od chasníka poroučet, to víte jako já. Při stavbě by si tu řemeslníci vyváděli, co by se jim právě líbilo, slepili by to jen tak ledabylo a za rok byste je mohla jednat zas. Kdyby vy jste je napomínala, řekli by, ţe tomu nerozumíte, a mne by odbyli, abych si hleděl svého, ţe oni mi také do mletí nemluví. Kdyby nebylo té správky či kdyby se mohla aspoň ještě na rok odloţit, zajisté ani bych nemukal; nechal bych vás na pokoji, aţ byste sama na to přišla škodou a stálými mrzutostmi, ţe vám tu nelze bez mlynáře hospodařit. Ale jak jsem prve pravil, první veliká voda nám můţe na mlýnu teď jiţ způsobit takovou škodu, ţe by pak ani správka nic platná nebyla, musil by se znova postavit…“

V tváři mlynářčině ustupovaly mezi jeho řečí znenáhla nesnáze a trpkost úzkostlivé starostlivosti.

„Tak mi mluví kaţdý, ale kaţdý,“ skoro plačtivě se mu přiznávala, „kdo na mne se podívá či mne potká, ihned na mne křikne: ,Jestliţe zůstanete sama, mlynářko, brzo kolečka oškrábete, nejste na to dosti ostrá. Mlýn bez mlynáře, jako by to ani mlýn nebyl, lidé nemají k takovému místu ţádné důvěry, a kdyby tam byl stárek ze zlata. Pomněte, ţe nejste sama na vodě, kaţdé půlhodinky máme v těch našich horách mlýn.‘“

„Aha,“ stárek spokojeně se pousmál, „tedy to přec takové, jak já ho maluji, snad poslechnete, zpívají-li vám jiní totéţ co já. Avšak coţ

s vámi o těchto věcech nikdy neměl neboţtík hovor? Řekl mi přec několikrát, ţe s vámi o tom promluví. Pokaţdé, kdyţ v neděli odpůldne na nešpory jste odešla a já k němu přisednul, aby se mu po vás tuze nezastesklo, pokaţdé o tom začal. ‚Vy, Václave,‘

pravíval mi, ‚ať se mi o to postaráte, aby se sem dostal člověk jaksepatří, který by si váţil mlynářky i místa. Nerad bych, aby vzalo 28

zasvé, co více neţ sto let v rodině mé se udrţelo, i neměl bych tam na věčnosti ţádného pokoje, kdyby tu někdo ţeně mé ubliţoval. Přál bych si, aby jí za dobrotu a trpělivost mně prokázanou jiný odměnil, s nímţ by se hodně dlouho ještě zde těšila ţivotu i jmění svému.‘“

Mlynářka sklopila hlavu a dvě slzy jako bohatý hrách po lících jí skanuly.

„Jako kdybych ho slyšela,“ zašeptala.

„Napřemýšlel jsem se s ním dost a dost, kdo by se sem k vám nejlépe hodil,“ stárek horlivě pokračoval, vida, ţe mlynářka pro dojmutí na námitky jiţ nepomýšlí, „ale ţádný se mu pro vás líbit nechtěl; ten se mu zdál hrubým, druhý přílišným šetrníkem, třetí zas koukal rád do dţbánku, a tak to šlo napořád, nechť jsem jmenoval kohokoli, třeba nejpořádnějšího člověka. Často nad tím jsem hlavou vrtíval, ţe na kaţdého něco ví, vţdyť to nemíval přec v obyčeji, byltě vtělená shovívavost. Věru ţádný otec není pro dceru svou tak vybíračný, jako byl on pro vás. Myslím ale, ţe by se mu byl Paloucký mlynář přece jen pro vás líbil, tehdáţ jsme si nemohli ovšem naň vzpomenout, měltě ţenu jako horu, nikdo by nebyl řekl, ţe půjde odsud s muţem vaším téměř zároveň! Hlavnička do tří dní ji uklidnila. Dnes ráno, kdyţ jste byla právě v kostele, Paloucký tudy šel; toť se samo sebou rozumí, ţe naschvál, vţdyť jindy tudy nikdy nechodívá. Spatřiv mne na prahu stojícího, hned na mne zavolal:

‚Víte-li pak tu v Dolanech, ţe jsem jiţ třetí týden vdovcem?‘ A kdyţ

jsem mu řekl, ţe nevíme, poněvadţ pro truchlivost se nestaráme o ţádné noviny, doloţil: ‚Povězte to svojí mlynářce, škoda ţe doma není, promluvil bych s ní sám, nemohu se do návratu jejího obmeškat. Řekněte jí tedy, ţe se musím do ţní oţenit, nechci-li přijít o půl zdvíţe, vše v mlýně před čeládkou se třese, co je neboţka v zemi; co není právě přibité, to mi odnese, co nechám leţet, s tím se jiţ neshledám. Pakli si mne chce vzít, nechť mi to vzkáţe do neděle, do té doby budu na odpověď čekat; nevzkáţe-li, ohlédnu se jinde.

Ona ovšem by mi byla milejší neţ jiná pro mírný svůj obyčej a usedlost. Mám jen jediné dítě a mlýn, jak dobře ví, jako hrad.‘“

„Prosím vás, přestaňte mi jiţ jednou s tím Palouckým a s jeho 29

tlachy,“ skočila mu mlynářka mrzutě do řeči, „co mi je u muţe platen mlýn jako hrad? Chtěl by se stěhovat ke mně, maje svoje místo? Ţádal by si, abych sem dala nájemníka a v jeho mlýně mu hospodařila. S takovými vdavkami věru krásně bych se neboţtíkovi poděkovala.“

„Vida, vida, to mně v první chvíli ani na mysl nepřišlo.“

„Nu, vidíte, ţe nejsem ještě tak na rozum padlá a nevděčná, jak byste mne rád dělal,“ mlynářka se pousmála jeho zaraţené tváři,

„avšak je-li tomu tak, jak pravíte vy a jiní a jak i neboţtík usoudil, ţe totiţ mi tu samotné hospodařit nelze, nechci-li přijít v nic, nuţe, toţ

jiného si neţádám na tom, kdoţ tu zasednouti má na místo manţelovo, neţ aby byl předchůdce svého hoden, jmění a statku mít nemusí, mám toho dost pro oba.“

Mlynářka začala hlasitě a určitě, poslední slova ale zašeptala se záhadnou ostýchavostí.

Ale milý stárek zas nic neviděl, znaků těch si nevšímaje.

„Nestojíte-li skutečně o boháče,“ ţivě slova se ujal, „tedy se podívejte na moje dva strýčky, syny to po neboţce mé sestře, rád bych jim k štěstí dopomohl. Netroufal jsem si nikdy zmínit se o nich neboţtíkovi, právě proto, ţe ničehoţ nemají, ačkoliv jsem je měl pokaţdé na jazyku, kdykoli o ţeniších pro vás začal. Oba stárkují ve velkých na Jizeře mlýnech, ti by nám to tu zvelebili.“

Mlynářka netrpělivě sebou trhla a v pohledu, který na stárka uvrhla, zřejmě stálo napsáno: „Ó svatá ty prostoto!“

„Jsou-li to synové po vaší sestře,“ úsečně ho odbývala, „budou to zajisté ještě nějací mladíci.“

„Jacípak mladíci, nemají oba daleko do třicítky.“

„A mně odzvonila v postě čtyřicítka! Jak vám jen můţe taková pošetilost přijít na mysl? Krásně k nim bych se hodila.“

„Ţe jste o nějaký týden starší neţ oni, to budiţ nejmenší vaší starostí! Coţ neuděláte muţe svého pánem hotovým? A i kdybyste neudělala, přec kaţdý, kdo si vás vezme, dobře pochodí, neboť jsou při vás ‚ctnosti‘, a kde jsou ty, tam málo na tom sejde, je-li nevěsta o den déle na světě neţ ţenich a má-li o vrásku více či o zub méně.

30

Ostatně na vás nikdo léta vaše nevidí, zuby máte všecky a bílý vlas ani jeden, zdráva jste a kulatá jako řípa, co má být ještě více? Nechť se vychloubá krásou a mladostí, při níţ jiného není: křehké to zboţí, kaţdým dnem mu ubývá ceny, nic za to nedám.“

„Tak asi jste nesmýšlel, kdyţ jste byl v letech strýčků svých,“

mlynářka, zardívajíc se při jeho chvalořeči, nesměle mu namítala.

„Vţdyť jsem tak smýšlel, čehoţ důkazem, ţe jsem zůstal bez ţeny. Poznal jsem, ţe ta, jiţ jsem si oblíbil, jiného při sobě nemá neţ

hladkou tvář a hladký jazyk a ač jsem ji měl k smrti rád, přec jsem jí nechal. Myslil jsem ovšem první čas, ţe se z toho zblázním, ale přec jsem si nepovolil a nikdy toho jsem nelitoval.“

„Nebyla to Trávnická Baruška, kteráţ vás oklamala?“ s vřelým soucitem v hlasu a ve zraku mlynářka vyzvídala: „slyšela jsem, kdyţ

jste se k nám dostal, často od jiných, ţe vás potkala v lásce jakási nehoda, ale nikdy jsem si netroufala vás na to se zeptat.“

„Pročpak ne? Vţdyť to není nic zlého, někoho na něco se zeptat.

Ba, byla to Trávnická Baruška, a jestli jste ji znala, zajisté mi přisvědčíte, ţe to byla nejhezčí na okolí dívka. I já jsem nebyl právě ošklivý, čehoţ důkazem, ţe zvolil nás vrchní, ji za druţici a mne za mládence, kdyţ v Praze se odbývala korunovace císaře Ferdinanda a z kaţdého kraje tam vyslána byla svatba se starosvaty, druţby, mládenci, drůţičkami a se vším ostatním hejlem, aby prý zeměpán poznal, kterak Čechové v kaţdém kraji se nosí a jaký mají při svatbách obyčej. Vyskakoval jsem radostí aţ bůhvíkam, slyše, ţe s Baruškou tak daleko pojedu a v Praze všude jen s ní vodit se budu.

Ale bylť jsem jediný, který na jízdu tu se těšil. Lidé naši, nemohouce pochopit, co císař na několika venkovských sprosťácích uvidí, udělali si mezi sebou řeč, ţe vše jen nastrojeno naoko; páni prý říkají, ţe pojedeme do Prahy na korunovaci, a aby nás navnadili, darují nám pěkný šat; zatím ale nás prý hodlají zavézt místo do Prahy do Egypta a tam Turkovi do otroctví prodat. Celá svatba odjela z domova plačky, rozţehnavši se s příbuznými a přáteli navţdy, jen já jediný jsem neplakal. Myslel jsem si cestou, ţe lépe mi s Baruškou v otroctví neţ bez Barušky v hojnosti; otec její totiţ naší 31

lásce bránil, chtěl pro dceru synka a ne chasníka. Umiňoval jsem si, strašlivě ţe se bránit budu, třeba při tom přišlo deset lidí o ţivot, kdyby mne chtěli páni od Barunky odtrhnout a kaţdého z nás zvlášť Turkovi prodat. A hle! odtrhl jsem se zatím v Praze od Barunky sám, přijel jsem do těch našich hor bez ní. Usmívala se tam na kaţdého, od pánů se dávala hladit po tváři a o mne jen dbala, kdyţ

právě lepšího nablízku neměla. Viděl jsem, ţe pro mne není, a řekl jsem jí to. Zůstal jsem při tom, ţe my svoji nebudeme, ač plakala a prosila, polepšení, lásku a věrnost slibujíc – ale kam jsem se to dostal? Vida, dal jsem se do povídání jako stará baba, nemoha konce najít. Smějte se mi, mlynářko, prosím vás, ţe jsem se vám vytasil s takovou starou pohádkou, a slibte mi, ţe se na ty moje strýčky podíváte. Vţdyť podívat se není ještě se vdávat.“

Mlynářka, jsouc patrně velmi dojata vypravováním stárkovým, neřekla ani tak, ani tak, coţ povaţoval za svolení. I poslal zatepla, ještě téhoţ dne, pro staršího z obou strýčků, aby mlynářka si ho prohlédla. Strýček dlouho návštěvou neotálel, přišel hned druhý den, poslovi proň vyslanému téměř v patách.

Mlynářka stála právě s Evičkou na prahu, sypajíc drůbeţi večeři, kdyţ u mlýna se objevil.

„Dobrý večer,“ přál jí nápadník od Jizery, zdvořile před ní smekaje a zvědavě na ni pohlíţeje. Byltě to jak náleţí hezký člověk, vlasů kudrnatých, veselé tváře, šaty měl, jako kdyţ je naň uleje.

Mlynářka hned se domýšlejíc, kdo to asi je, děkovala mu jen zběţně. Odešla do sednice, netázajíc se ho ani, co tu chce, odkud je a koho hledá. Hoch sám se musil Evičky optat, je-li stárek doma, a ji poţádat, aby k němu ho dovedla. Mlynářka u večeře ani se neukázala.

„Ať se mi ten váš strýček hned zítra odsud klidí, aby neměla chasa o čem povídat,“ pravila stárkovi v síni, „to je asi člověk povedený, neumí ani jaksepatří pozdravit, říká, ‚dobrý večer‘ jako nějaký pohan, dýmka, stříbrem kovaná, kouká mu z kapsy, ustrojen je jako písař, ruce má jeden prsten. Takový pán do té mé pohorské klapačky ani se nehodí, ten ať panuje na Jizeře. Kdo jednou sem se 32

dostane, musí mít na prstech mozoly a ne zlaté krouţky,“ významně doloţila s rozpačitým pohledem na stárkovy upracované ruce.

Stárek ani nemukal, i jemu se zdálo, ţe strýček od té doby, co ho neviděl, poněkud zpanštěl. I řekl mu tedy druhé ráno, provázeje ho po mlýně, aby mu pověděl, kde by se co zlepšit dalo, ţe si ho sem pozval schválně na poradu, cestu sem i tam a ztrátu času ţe mu, jak samo sebou se rozumí, nahradí.

Ale strýček byl dobrá kopa, hned jak posel proň přišel, dovtípil se, oč asi tu běţí a ţe o zcela jinou se jedná věc, neţ mu teď chce ujec namluvit.

„Co mlynářce na mně se nezdá, ţe mne odsud tak nakvap posíláte?“ místo odpovědi zcela přísně ujce se otázal.

„Ţes nového zákona,“ rovněţ tak upřímně a bez rozpaků ujec se mu přiznával.

„Proč tedy si nebéře vás?“ hoch se mu ušklíbl. Poráţka jeho přec jen ho dopalovala, styděl se za ni před strýcem. Všecky holky o něm říkaly, ţeť to hoch jako karafiát, a najednou jím pohrdla na první pohled ţena nemladá a odkvetlá. Ale stárek stáhl obočí tak hrozebně při jeho vtipu, ţe strýček rychle obrátil, nechtěje si ho rozhněvat.

„Mlýn by se mi sice líbil,“ rychle zamlouval všetečná svoje slova,

„mámť toho stárkování právě dost, ale neţ bych se kvůli takové babě předělával, budu raději stárkovat do smrti. Nechce-li si mne ta vaše mlynářka vzít takového, jaký jsem, ať nechá tak, já jiný nebudu.

Škoda věčná, ţe jste si raději neposlal pro bratra, nosí celý den modlitby za ňadry, ten by se jí byl zajisté líbil.“

„Prosím tě, zajdi k němu cestou a pošli mi ho sem co nevidět,“

stárek obţivnuv novou nadějí horlivě ho vybízel. „Jestliţe je takový, jak o něm povídáš, a nějaké zvláštní při něm není vady, tedy tu bude do Jakuba mlynářem.“

I druhý nápadník tu byl jako na větru. Vstoupiv do mlýna, pozdravil mlynářku, ale zcela jinak neţ bratr jeho. Ţehnaje se jménem Jeţíšovým, sáhl do svěcenky a třikrát po sobě se pokropil.

Oblek měl důkladný, ruce skutečně jeden mozol, ani stopa po prstenech a dýmce stříbrem kované.

33

„Jestliţe toho nebude chtít, pak jiţ nevím,“ stárek si pomyslil, příchozího přívětivě vítaje. Ale mlynářka, děkujíc se mu za pozdravem zrovna tak chladně a úsečně jako bratrovi, na nic se ho nezeptala a večer zas ke stolu nepřisedla, coţ ale přičítal stárek tenkráte jen upejpavosti ţenské; byltě jist, ţe tenhle ţenich se jí líbit musí. Vítězně na ni pohlédl, kdyţ druhé ráno do sednice vstoupila, kdeţto nápadník v koutě klečel, modle se na růţenci, příchodem jejím ani nerušen. Neohlédl se dříve, aţ se domodlil.

„Nemyslete si, ţe bude z toho mračna déšť,“ mlynářka stárkovi na jeho vyzývavý pohled zticha a pohrdlivě odpověděla.

„A proč ne?“

„Takových lidí, kteří staví poboţnost svou na odiv, nikdy jsem snésti nemohla. Neboţtík mlynář mne učíval, ţe s bohem nejlépe rozmlouváme šlechetnými skutky a dál ţe u něho dorazíme dobrou myšlenkou neţ růţencem.“

Ale tenkráte stárek ţenicha tak rychle nepropustil, jak si toho přála; vybídl ho přes vůli její, aby tu zůstal, předstíraje jako u prvního, ţe si ho sem pozval, aby mu stran správky mlýna kloudnou poskytl radu.

Kdyţ mlynářka během dopůldne do mlýnice vešla, hledajíc tam Evičky, aby šla z ječmene slepice vyhnat, stárek na ni znovu vítězně pohlédl. Strýček v mlýně se otáčel, jako by tam byl léta, a nikoli teprv několik hodin.

„Umí, jak vidíte, ještě jiné neţ jen na růţenci,“ s důrazem se jí pochlubil.

„Ještě nemáte pokoje?“ mlynářka se zakabonila. „Ten by se sem právě hodil; jen pohlédněte, jak hltavě leze po čtyřech po mlýnici, kaţdý prášek mouky smetaje. Co by dělal, kdyby to šlo z jeho?

Hádal by se se mnou zajisté o kaţdou špetku, jíţ bych chtěla dopřát chudým, a já chci nadál dávat jako za neboţtíka, a to v jeho jmenu.

Zaslouţil si toho, aby lidé zaň se modlili, třeba toho tam nahoře asi nepotřebuje.“

Stárek dle moţnosti strýce hájil, chtěje jí domněnky její vyvrátit, ale mlynářka se mu předělat nedala, tvrdošijně stojíc na náhledech 34

svých. Prosil ji, co mohl, aby se na to aspoň ještě jedinou jen noc vyspala, ţe člověka tak přičinlivého, který věcem svým tak dokonale rozumí, hned nenalezne; ale ona mu nikterakţ neslevila, musil ho poslat ještě téhoţ dne za bratrem. Stárek, vida nezbytí, jí sice vyhověl, ale od té chvíle k ní mluvil jen na půl slova a o ţeniších ani nemukal.

Asi týden po odchodu strýčkově setkal se s ní kvečeru na louce.

Mlynářka šla se podívat, zdali jí sluţky dobře pohrabaly, a stárek se vracel s motykou na rameně, celý upocený a udýchaný, z hor. Byltě

„na vodě“. Sedlák jakýsi mu tam zadrţel vodu, zaplaviv si svoje luka. Stárek, na nádrţi to zpozorovav, popadl hněvivě motyku a šel mu strouhy jeho trhat. Kdyţ byl v práci nejlepší, sedlák naň přišel, i počala mezi nimi krutá půtka, jak stárek mlynářce obšírně vypravoval, zapomínaje nad novým hněvem se sedlákem na starší svůj hněv s ní.

„Nescházelo mnoho, byli bychom se chytli a také tak hned nepustili,“ pokračoval, utíraje si čelo. „Sedlák nejen ţe mi trpět nechtěl, abych mu strouhy jeho trhal, ale vedle toho mi i vyčítal, ţe nemám ţádného práva stoupnout na jeho pozemky tam, kudy cesta nevede. To prý jen smí mlynář sám, a nikoli kaţdý jeho pohůnek, jak mi přezdíval. To prý by bylo pěkné, prál, aby na jeho polích kaţdý váš skoták si dělal, co se mu chce. Nejste-li prý s tím spokojena, ţe vodu vám zadrţuje, máte si naň přijít s motykou sama.“

„Copak to do toho člověka najednou vlezlo?“ mlynářka se podivila, „vţdyť dokud ţil neboţtík, vţdy v dobrotě s ním jsme vycházeli, nikdy na takovou věc se neopováţil.“

„Tu máte hned obrázek, jak nám to půjde, setrváte-li při svém,“

stárek slov její se zachytil, „neboţtík mlynář byl člověk churavý, nemohl se ze sednice hnout, a přec měli lidé před ním váţnost a hrůzu, nic napříkoř mu nedělajíce jako nám teď kaţdou chvíli.

Vţdyť tu není téměř jiţ k obstání, kaţdým dnem vyskytne se nějaká nová mrzutost, lidé zrovna jako by si byli řekli, nikdo se nám nechce podloţit v dobrém, kaţdý provozuje nám naschvál, na co nejhoršího 35

si vzpomene. Toť se rozumí, ţe by se vám sedlák vysmál navrch hlavy, kdybyste naň šla sama. Kdyby nepopustil, pak nám není ovšem jiné pomoci, neţ abychom ho zaţalovali; ale ţaloba stojí čas, peníze a mnoho zlosti. Pořád aby se člověk jen k advokátovi vozil, na úřad se stavěl, na kolky platil, pány podmazával, a vedle toho ještě si dělá nevůli. Kaţdý, kdo o tom slyší, ţe se sousedem se soudí, má mu za zlé, ţe se s ním po dobrém nevyrovná.“

V mlynářce mezi jeho slovy očividně to pracovalo, měnila se neustále v tváři, těţce oddychajíc, jako by se k veliké odhodlala věci.

„Komu to, prosím vás, káţete?“ konečně řeč mu přervala.

Stárek na ni s úţasem pohlédl.

„Moudřeji byste udělal, kdybyste kázal sobě neţ mně, či kdoţ

všech těch svízelů příčinou, ne-li vy?“ s rostoucím rozčilením ze sebe vypravila.

„Já, já?!“ stárek se podivil, nevěře svým uším, „nu, to, co pravíte, jak náleţí se mi líbí! Starám se téměř ve dne v noci, aby se k vám sem dostal nějaký pořádný člověk, pozvu vám sem, koho vím nejlepšího, domlouvám vám ve jménu neboţtíka, opakuji vám jeho slova…“

„Bodejţ vás také…“ mlynářka se rozplakala. „Věru, mlynář nadarmo o vás neříkal: ‚Co to má ten náš Václav někdy za nevtipnou hlavu..‘“

„To o mně říkával neboţtík?!“

„Nejednou, pármandelkrát to opakoval. ‚Tenhle Václav,‘

pravíval, ‚je přec prapodivný člověk: moudrý, poctivý, prozřetelný, ale mnohdy věru jako by neviděl, neslyšel, nechápal. Napovídám mu neděli co neděli, kdykoli jste na nešpoře, ţe bych se rád do hrobu poloţil, věda, ţe se toho on tu uchopí, ale kdykoli o tom začnu, jako kdyţ mu mozek zabední. Vyjmenuje celý svět, kdo by se sem hodil za hospodáře, ale ţe by on se sem hodil nejlépe, na to nepřipadne; budu musit o tom někdy bez obalu sám.‘ Prosila jsem neboţtíka proboha, aby toho nečinil, ţe by mně to bylo do smrti hanba, a teď… teď to musím učiniti sama, abych s vámi přišla k nějakým koncům. Boţe, kdo by mně to byl zvěstoval, ţe si budu 36

musit druhého muţe namlouvat sama, do země snad studem bych se byla propadla.“

A mlynářka se dala hněvem, rozpaky a úzkostí do hlasitého štkání.

Stárek bledl a se červenal, chtěl plačící vdově odpovědět, ale dlouho nemohl přijít na ţádné vhodné slovo.

„Jak jen si mohl neboţtík ţádat, sám na sebe abych si vzpomněl,“

konečně v největším se zajíkal zmatku, „zajisté si nepovšiml, ţe jiţ

plesnivím a vy můţete dostat muţe jako malinu.“

„O maliny stojí jen děti,“ mlynářka zlostně mu odsekla.

„Jen hleďte, kterak se mi tu jiţ schází přátelé,“ chvějícím se pravil hlasem, smekaje čepici a ukazuje jí na vráskovité čelo.

„Nemusí počítat ni vrásek, ni let, ni šedých vlasů, při kom jsou ctnosti‘; mladostí a krásou nechť se vychloubají, kdoţ jiného nemají.

Křehkéť to jest zboţí, kaţdým dnem ceny mu ubývá,“ mlynářka opakovala jeho slova onehdy pronesená, zahořevši přitom chudák v tváři jako krev. Pernáť to byla chvíle pro skromnou ţenu, také stárkovi do smrti neodpustila, čemu se musila podrobit, chtějíc s ním přijít k „nějakým koncům“.

Stárek byl chycen ve vlastní pasti.

„Jakpak by to mohlo být,“ znovu koktal, maje přitom oči plné slzí, „aby vy jste se ke mně poníţila, vy, taková onaká ţenská. Vţdyť by se vám za to vysmál celý svět. Takové místo, taková hospodyně, a já takový starý, plesnivý chlap, který jiného nemá neţ pár kloců na sobě a poctivou duši v těle…“

Ale druhý den vyndaval stárek z truhly v mlýnici opět bílý kulatý klobouk a popelavý oděv boţíhodový; přitom se potácel jako zpitý. Bůhvíjak by se to byl přistrojil, kdyby mu nebyla Evička pomáhala, upozorňujíc ho pokaţdé, bral-li něco narub.

Kdyţ byl hotov, velký kus za mlýn ho vyprovodila.

Stárek se ubíral znovu do hor na faru – šel si tam pro ohlášky.

Neboţtík mlynář jak náleţí dobře o ţenu se postaral. Manţel, kterého jí ještě za ţivobytí vyhledal, ve všem se osvědčil, váţil si hospodyně i místa právě tak, jak si toho byl zesnulý ţádal. Mlynářka 37

nepřestávala sice na prvního muţe s vděčnými slzami vzpomínat, bylať o něm nejmilejší její řeč s manţelem nynějším, mnohdy po celý večer o jiném neţ o něm si nevykládali, ale nenáhla jí přestal přec jen scházet. Vţdyť jí dělal jeho nástupce ve všem pomyšlení, bylo by holou nevděčností, bývalo, kdyby toho nebyla uznávala, odměňujíc se mu tím, ţe mu také zas dělala, co na očích mu viděla.

V mlýně zůstalo tedy za nového mlynáře vše při starém, aţ na stavení, které se důkladně obnovilo. Vše šlo při stavbě jako na šňůrce, řemeslníci poslouchali na slovo, byliť dávno se správkou hotovi, neţ napadal první sníh. I sedláci zcela jinak teď si počínali, přišel-li s motykou na rameně na jejich pozemky. Spatřivše zdaleka, ţe na ně jde, rychle se schovali, nechali strouhy teď spánembohem beze všeho křiku trhat, vţdyť měl k tomu co mlynář celé právo.

Kaţdý si liboval, ţe nezavádí nový mlynář nový obyčej, jemuţ by byli musili domácí i cizí teprv zvykat. Dosud jídali meličové v mlýně, aţ si svoje semleli, obmeškávajíce se tam třeba týden, nemohli-li pro metelky a návěje pohodlně domů se dostat, aniţ vzal nejmenší od nich za to náhrady, a mlynářka dosud jim toho nacpávala plné kapsy pro děti, ač teď neměla věru jiţ proč. Nikde na celém okolí lidem tak pěkně obilí nesemleli jako v mlýně dolanském. Mlynář totiţ dělal dosud sám stárka, nemohl prý tomu odvyknout. Byl by se, jak pravil, dlouhou chvílí ukousal, kdyby si byl musil na pána hrát a zahálet.

I ţebráci okolní měli v mlýně dosud stálý nocleh. Kdo z nich domů se nedostal, cestou se opozdiv, zašel si na noc do mlýna, tam na pec se vyškrábal, prospal a ráno zas se ztratil, jda si po svém, aniţ

si ho kdo z domácích hrubě povšiml. Za touto příčinou mlýn odjakţiva slynoucí pro krádeţe tam spáchané, pověsti té i za nového mlynáře si zachoval; neminulo téhodne, kde by se tam nebylo cosi ztratilo. Jednou jim pobrali ze sklepa všecko v krajácích mléko, podruhé zas z komory všechen právě napečený chléb či dokonce několik kusů peřin neb náruč šatstva. Ale proto si mlynář svoje nocleháře přec jen lépe a přísněji neprohlíţel.

„Však si pro to ţádný boháč nebyl,“ řekl si s mlynářkou po 38

prvním nad škodou leknutím a bylo po soudu. Nikdy neposlal věci svoje hledat, a kdyby byl hned věděl, kamţe asi zabloudily; vţdyť to neboţtík také nikdy nečinil. Dva tři dni po krádeţi otáčely se sice v zámkách klíče a věšely se do sednice ke dveřím pod kropenku, kdeţ

pro ně celá řada hřebíků se jeţila, ale pak zas dávaly se všecky dvéře jen na články.

„Co se stalo jednou, nemusí se stát podruhé,“ konejšívali svoje svědomí, „kdo by se tím zamykáním odtahoval.“

Pakli se případ opakoval, coţ, jak jiţ praveno, vţdy v nejkratší zas stalo se době, všichni v mlýně tak upřímně tomu se podivili, jako by byli podnikli bůhvíjaká znamenitá a nákladná proti krádeţím opatření, která jen mohla zmařiti nejvybranější zlodějů lest a úskoky víře nejnepodobnější.

Za příčinou neustálých těch krádeţí netroufal si mlynář peníze kamsi do některé sednice či komory uloţit; následuje opět příkladu předchůdců svých, zastrkoval je obyčejně na půdu za „krou“ neb je tam poloţil do hrnce a hrnec přikryl starým řešetem, aby je tam nikdo z chasy nevyslídil. Přitom bývaly ale zas nehody jiné. Zloději sice na peníze se nedostali, ale málokterý minul rok, kde by nebyl musil mlynář s bankovkami takto uschovanými do města k známému kupci, ţádaje ho, aby mu je poslal do Vídně k bance vyměnit. Buď k nim se byly dobyly myši, ohlodavše je, či počaly plesnivět vlhkostí střechou prosakující, nebo je porouchala kočka na půdě lovící. Kdyby se byla po všecka léta spočítala ztráta při výměně peněz, pak náhrada kupci za obstarám zásilky a útraty za zásilku samu, toţ zajisté by se byl mohl dát celý mlýn ţelezem pobít, neřkuli jedny do komory dvéře a v ní víko u truhly, kamţ by se nebyl zloděj jinak dostal neţ násilím a nikoli jen mimochodem.

Násilné do mlýna se vloupání nebylo však snadné, poněvadţ tam bylo ve dne v noci ţivo, ale tím snadněji se mohlo v ustavičném tom víru něco odnést a odstranit. Na to ale nikdo dosud nepřišel.

Neboţtík mlynář míval jiné věci na mysli, věčnost mnohem více ho zajímala neţ ţivot vezdejší; byl by se sám před sebou hanbil, zastihnuv se na myšlence, kterak by ten svůj mamon lépe opatřil, a 39

nynější hospodáři, ač v tom ohledu jeho výstřední náhledy úplně nesdíleli, při vší rozšafnosti své přemýšlením právě mozky si netrápili. Na zvláštní opravy či dokonce novoty oba nepomýšleli, naopak, jak to bývalo v mlýně odedávna, tak, jak jiţ praveno, to ponechávali úmyslně z úcty k neboţtíkovi. Čeládka činila dle příkladu pánů, snaţila se, aby svou práci jaksepatří postavila, jiného si nevšímajíc. Jen Evička stopovala vše zrakem zkoumavým a myslí bádavou, přemýšlela o věcech, o kterých krom ní nikomu jinému v mlýně ani ve snu se nezdálo, ale v takové záleţitosti neměla ovšem ještě hlasu ţádného.

Mlynářka nepřestávala ţehnat okamţiku, kdy osiřelé děvče ponejprv o její práh zavadilo. Evička působila jí samou jen radost, kaţdým dnem jinou a novou a kaţdým rokem větší a dokonalejší.

Nikde na okolí nebylo vlastní dítě od rodičů s větší láskou a péčí chováno neţ opuštěný sirotek ten v mlýně, ale ţádné za lásku a péči vděčněji se neodměňovalo neţ ono. Pěstounka a schovanka do sebe hleděly jako do zrcadla.

Kantor tvrdíval, ţe co je škola školou, takové písařky, čtenářky, počtářky jako Evičky ještě tam nebylo, kaţdý ţák před ní se mohl schovat, ţádný to nevěděl a neuměl co ona, ač o několik let později učit se počala neţ děti jiné. Evička by ale také byla za školu duši dala; nebyla by doma zůstala, a kdyby snad byly, jak posprostu říkáme, trakaře pršely. Kdyţ ji tam nechtívala mlynářka někdy pro velkou „větrní“ pustit (chodívala pro značnou vzdálenost na „celý“, nesouc si oběd v kabelce), toţ jim dělávala doma takové dílo, ţe to bylo aţ k neuvěření. Celý mlýn vyplašila pláčem, nevěděli si s ní mnohdy ani rady. Nezbývalo jim jiného neţ udělat to s ní, jak se to se ţáčky za špatného povětří v krajině té vůbec dělává; přetáhli jí přes hlavu pytel, aby se studeného větru a mlhy příliš nenapolykala, a některý chasník ji ráno na zádech do školy odnesl a jiný ji zas večer přinesl, jinak by s ní nebyli měli chvíle pokojné. I nemohliť se za to na ni horšit ani mlynář, ani mlynářka, měli radost, ţe se toho učení tak chápe, pociťovali oba po celý ţivot velmi bolestně, ţe nebyli od rodičů ke škole přidrţováni; zvláště kdyţ přišli k štěstí, 40

tuze jim to scházelo. Musili se v mnohém na cizí spoléhat lidi, u nich rady pohledávat a draze ji platit, byvše od nich zhusta dost obelstěni. Těšili se na dobu, aţ jim Evička vše, co jim písemného do domu přijde, přečte, nato vlastnoručně odpoví, účty povede atd.

Ostatní děti, které chodily do školy také na „celý“, mezi polednem před školou se honily, všelijaké provozujíce hry, jediná Evička nikdy mezi ně ven nevyšla. Zůstala ve škamně a pořád na svých kníţkách říkala. Kníţky od té chvíle, co je poznala, jí byly nejmilejší na světě věcí. Co byly proti nim střevíce s červenou mašlí, květovaná její loktuška a zástěra s prýmy! Tyto předměty, tak vroucně obdivované, pozbyly náhle pro ni všeho půvabu, nic si z nich uţ nedělala, staré v mlýně pohozené kalendáře větší teď měly pro ni cenu. Přeslabikovala je od slova k slovu, uměla je téměř nazpaměť.

To bylo nějakého pláče, kdyţ o poslední zkoušce panu vikáři ve jmenu všech ţáků se školou se loučících dlouhou rýmovanou se poděkovala řečí! Celou noc potom i předtím ze spaní vzlykala, jako kdyby se před ní brány do ráje navţdy zavíraly. Mlynářka nejinak si myslila, neţ ţe z toho bude mít nemoc. Kaţdý groš, který ji pěstounové dali na ţenské trety, tkanice, hřebínky, jehlice a tak dále, svědomitě ukládala, a měla-li zlatý pohromadě, donesla jej buď ke kantorovi co příspěvek na knihovnu školní, neb jej svěřila mlynáři, jel-li do města, aby jí zaň u knihaře koupil nějaký pěkný spis.

Rovnávala si svoje knihy v neděli na komoře v truhle s takovým zalíbením jako jiné dívky svoje fiflení.

Neděli co neděli zašla si Evička po hrubé do školy, nemohla jinak, táhlo ji to tam dosud. Jak si poskočila, bral-li učitel nějakou novou z přihrádky knihu! Dvakrát pak byla pro ni neděle. Jakmile ji do ruky dostala, jiţ jiného neviděla, neslyšela, pořád jen na knihu drahou si myslila. Tiskla ji cestou pod kabátkem k srdci, jako by si to nesla domů kus zlata, za které si koupí celé panství. Neměla pak jiţ

s děvčaty, s ní z kostela touţe stranou jdoucími, ţádných řečí, naschvál tu i tam se obmeškávala, aby mohla jít sama. Hádala pak v duchu, co asi v knize bude, jestliţe ji obsah její rozpláče či rozesměje, 41

poučí či pobaví. Milejší jí byly tyto myšlenky neţ plané s nimi hovory o pentlích, muzikách, hoších atd. Toť se rozumí, ţe děvčata dobře zpozorovala, ţe jí je kniha milejší, a za to na ni se hněvala.

Ještě více ale na ni se hněvávali hoši, byli by si s hezkou Evičkou z mlýna, pro niţ měla mlynářka zajisté jiţ pěkný balík bankovek ustřádáno, rádi cestou z kostela zaţertovali jako s ostatními dívkami. Ale uhnula se jim a do muzik na přástvy nechodila; nebylo tedy moţno přiblíţit se jí, jak se neměli pak zlobit! Mladá chasa Evičku při kaţdé příleţitosti také notně za její se jí stranění pomluvila, smáli se jí, ţe místo na vdavky pomýšlí, jak by se udělala knězem či doktorem, ţe snad chce hraběte, a co zpozdilost a závist ještě jiného si povídá nejen o dívkách, ale o všech lidech ve vyšších věcech zalíbení majících. Ale přec nikdo si netroufal zjevné jí za to učinit příkoří. Za jedno se lesklo v mlýně vše jako zrcadlo, lidé se báli tam šlápnout na podlahu, tak se bělala, krávy skákaly po pastvě jako jeleni, máslo měl kuchař vrchnostenský zamluvené, nemohlo se tedy Evičce vyčítat, ţe svou práci neumí, pro čtení ji zanedbávajíc, a za druhé bylo u ní dosud, čemu nemohl nikdo jiţ za dětství jejího odolat, nechť se tomu i zuby nehty bránil. I ti, kteří Evičku nejvíce pomlouvali, nejvíce ji pro její učenost „přislipkovali“, musili, spatřivše ji, chtěj nechtěj na ni se pousmát, jakoţ chtěj nechtěj pousmát se musíme, ukáţe-li se nám uprostřed zimních chmur a mlh najednou v okně boţí slunéčko.

Nikdy si mlynářka nepomyslila, ţe z opáleného bělovlasého děvčete vykvete panna tak sličná. Evičce zůstaly z dětinství jen velké modré její oči, jichţ kaţdý pohled dosud jako rosu v srdci pociťovala. Ostatně všecka se změnila. Co jiţ venku se netoulala, ztmavěl jí vlas, leskl se jí teď jako na slunci len a líce jí zbělaly jako smetana. Přerostla mlynářku o celou hlavu a hnedle by byla přerostla i mlynáře, jen kdyby byla o rok déle rostla. Byla vysoká a štíhlá jako jeřabina. Avšak bylo mnoho děvčat, které měly také hebký vlas, ztepilý vzrůst a jasné oči, jako měla Evička, ale ona byla mezi nimi přec jen nejhezčí, aniţ mohl člověk právě říci proč. Bylo to tím, ţe zcela jinak si stoupla, se pousmála, pohlédla, promluvila neţ

42

ostatní, měla při sobě cos zvláštního, pro co nikdo z jejího okolí jmena nenalézal. Jediný mlynář o to se pokusil, tvrdě, ţe to jsou šlechetné myšlenky, které jevíce se jí v tazích a hnutí ji tak krášlí.

Evička proti obyčeji mezi děvčaty panujícímu volila si na oděv vţdy prosté látky jemných barev, nikdy ozdobami je neobtěţkala, nosila se po vesnicku, po dcerkách městských se neopičíc; ale třeba stála v

„klopišti“ mezi dívkami nejvystrojenějšími, nemajíc na sobě praničehoţ, co by pohled lákalo a upoutalo, přec koukl kaţdý především na ni, a mnohý zapomněl pro ni podívat se na ostatní.

Vypadala mezi děvčaty vţdy jako nevěsta mezi druţicemi.

Mlynářka byla sice v zátiší srdce mateřského nemálo hrda na krásu schovančinu, ale přec ji ještě více těšilo dobré její srdce, které by byla s kaţdým rozdělila, i vzácný její důmysl, jemuţ se nepřestávala v duchu divit. Jsoutě lidé, kteří na půl hodiny cesty za rodnou ves vzdáliti se nesmějí, všude zabloudí, všude na cestu tázat se musí, neustále po průvodčím se ohlíţejí; jiní zas si najdou cestu o půlnoci z nejhustšího lesa domů, jen co na hvězdy se podívají či kůru na stromech omakávají: mezi tyto náleţela Evička. Věděla si vţdy a ve všem rady, nikdy nikoho tázat se nemusila, je-li na pravé cestě, sama zvláštním v sobě pudem poznávala, co dobré a nedobré, co se sluší a nesluší, co leţ, co pravda. Nikdy mlynářce neb komu jinému ani v ţertu nezalhala. Faleš měla v takové ošklivosti, ţe se začala celá třást, jen co o ní slyšela.

„Věřte mi, mlynáři,“ pravívala mlynářka muţi svému, kdyţ s ním před usnutím o přednostech Eviččiných do řeči se dala, coţ, mimochodem řečeno, denně se dělo, „není jinak, neţ jak hned v první jsem si pomyslila chvíli, kdyţ na komoru za mnou přišla, aby se mi tam nestýskalo. Neboţtík, rozţehnav se se světem, poslal mi ji, vštípiv jí svého ducha, aby nás tu místo něho těšila. Kaţdým rokem pozoruji na ní o jednu jeho vlastnost více. I on míval leţ a faleš tak v ošklivosti jako ona, i on chtěl jen duchem uţívat, světskými radovánkami pohrdaje, i on miloval prostotu v způsobech a kroji.

Zdědila po něm všecky jeho myšlenky a návyky. I on by se byl pořád jen v knihách hrabal, lidé mu je nestačili nosit. Nepozorujete, 43

ţe zahovoří někdy zcela jeho slovy? Máť ona ve všem jeho ţilu.“

Samo sebou se rozumí, ţe lidé mlynářce zhusta vyčítali, proč Evičce ty knihy její trpí a krom do kostela nikam jinam jí nepouští.

Nevěřili, ţe je Evička nejraději mezi svými, ţe o ţádné hlučné zábavy nestojí, dovádka a svévolné řeči přitom se ozývající ţe jí jsou proti mysli. Měli za to, ţe mladé zdravé děvče musí a má být do světa. I přicházeliť mlynářce s všelikými věštbami, jako například, ţe se naučí děvče při knihách přece jen zahálet, ţe si pohne čtením mozkem, ţe si zkazí oči, ale hlavně ţe se jí budou muţští bát.

Mlynářka ale měla všecky tyto věci s mlynářem dávno promyšlené, takové nájezdy nikdy jí neuvedly do nesnází. Vyslechla kaţdého, nechť jí přišel s tím neb tím, mírně mu odpovídajíc:

„Proč by si schovanka moje nečetla, má-li po práci? Je mi to mnohem milejší, zůstane-li mi s knihou na očích, neţ kdyby se mi, jak to dělají děvčata jiná, večer po vsi plašila, v neděli k muzice mi utekla, či snad dokonce nějaké hochy za sebou vodila. Hledí-li děvče hodinu do knihy, ani hlavě, ani očím tím neublíţí, tím více ale zdraví svému uškodí, točí-li se při tanci celou noc v prachu a kouři.

Eviččiny knihy nestojí do roka ani desátý díl toho, co vydávají jinde matky za dcery na fábory a krajky. A jaké bývá v jiných staveních mezi týdnem s tím fiflením chystání, ţehlení a škrobení! Co konečně toho se týče, ţe se jí budou ţenichové štítit, to mi právě velikou hlavu nedělá. Ţe je pořádna a pracovita, bohudíky kaţdý vidí, kdo k nám vejde, a kdo by se jí jen proto vyhnul, ţe ještě jiného umí a ví, neţ kterak se dojí, kopá a seče, toho věru ţelet nemusí, u takového muţe pramálo by zaţila radostí, ten pro ni beztoho se nehodí.“

Mlynář nevyvracel lidem jejich mínění, nerad nadělal mnoho slov, ale aby dokázal, kterak schovančiných snah si váţí, předplatil na noviny.

„Kde je v domě taková čtenářka,“ pravíval, „tam musí být i noviny, jedno patří k druhému.“

Jakmile noviny přišly, hned je rozbalil, a podávaje je Evičce, pokaţdé se divil, co je v nich toho „říkání“ a odkud to ti novináři den co den berou.

44

„Tedy nám pověz, kterak se ten svět otáčí,“ na schovance si ţádal, přisednuv k ní. „Zrovna jako kdyţ bičem mrská,“ ji mezi čtením chválíval, a kdyby je oba nebyla práce jinam volala, byl by si snad u ní vyseděl celý den, v poslouchání neunavuje a pořád se těše, kterak ti novináři ten „pokrok strkají kupředu“.

„O tomhle nebylo za mládí mého ani slechu,“ vykládal pak. „Na co sami jsme nepřišli, to jsme nevěděli, nikdo venkovského lidu si nevšímal. Teď za pár mizerných krejcarů měsíčně všemu se přiučí, na co si jen vzpomene, v novinách navlas mu povědí, jak má tomu rozumět, jiného se uchopit, ono provést. Který člověk chce, z toho můţe něco být, jen vlastní vinou zůstane nevědomcem a sprosťákem.“

Někdy mlynářka muţe jemně pokárala, vidouc, jak děvče do těch novin honí, ţe to přec jen věc, která pro ţenštinu není.

„Jen mne nechte, však vím, co dělám,“ mlynář se jí bránil, „coţ

myslíte, ţe i já všemu rozumím, co v novinách stojí? Ale třeba nerozuměl, přec při kaţdém čtení nějaké slovíčko, nějaká průpověď ve mně uvízne, a klademe-li zrníčko k zrníčku, bývá z toho do roka hezká kůpka. Čemu neporozumí Evička teď, na to si vzpomene později, z její hlavičky nic se nevytratí, vše tam dobře uloţeno, svého času to ponese zajisté dobré úroky. Aţ bude její muţ

představeným, nebude musit chodit pro radu jinam.“

Mlynářka muţi se pousmála.

„Tahle holka nás oba jaksi spletla, dala do nás zcela jiné myšlenky,“ odvětila, ale od té chvíle nikdy jiţ muţe neplísnila, ţe schovanku zbytečnostmi moří; ten představený co budoucí zeť přec se jí jen zalíbil. Neříkala jiţ ani slova, prostřel-li před Evičku noviny, a neplísnila ho jako jindy, poukázal-li kaţdého, kdoţ před ním se zmínil, ţe by rád psal příteli či někomu vyššímu dopis, ale ţe neví, jak do toho, jen aby šel na Evičku, ta ţe to zná.

Vyhověla-li schovanka prosícímu, davši se do psaní, pak zticha k ní se přikradl.

45

„Jen pši, pši1, nedej se mnou mýlit,“ napomínal ji, kdyţ po něm se ohlédla, „nechci ti nic, přišel jsem jen, abych na tebe se podíval.

Rád vídám, kterak ty písmenky tak rovně vedle sebe stavíš, nejinak neţ jako by po papíře šňůrou mrštil.“

Nehnul se od ní, dokud nedopsala. Neţ dopis odevzdala, musila mu ho několikrát od slova k slovu přečíst.

„Věřte mi, mlynářko, pot na mně mezi posloucháním vyrazil,“

ubezpečoval pak soukromě manţelku, „to vám to šlo do ţivého. Ta naše holka umí postavit dopis na kaţdého pána, ba na císaře samého. Muţ její bude moci vzít představenství slepě, sama vše zaň

‚udesátá‘.“

Sjelo-li se v neděli odpůldne mnoho do dolanského mlýna meličů, v sadě pak se rozloţivše, poodešla si Evička obyčejně s knihou ke kapličce, aby tam měla před nimi pokoj a pořád na jejich vtipy a ţerty odpovídat nemusila.

Bylať kaplička ta napolo jiţ zbořena, několik set kroků od mlýna vzdálena a mezi poli uprostřed velkého úhoru postavena. Podivné to bylo místo, ten kousek země okolo starého chrámku, jako by tu příroda působit přestávala. Nebylo tam široko daleko ni stromku, ni křoviny, ni významnější byliny, jen nizounká plavá tráva půdu pokrývala. Ţádný se tam nezdrţoval pták, ţádná tam nebzučívala včela, ţádný se tam nestrakatil motýl, ţádné se tam nepásalo zvířátko a ţádného člověka tamtudy nevedla cesta. Bylo to místo nejen pusté, ale i zapomenuté, mrtvé tam vţdy panovalo ticho, kaţdý zvuk tam se rozléhající byltě jen ozvěnou hlasu vzdáleného, nikdy tam nevznikal, vţdy jen zanikal.

Za dne bývalo u kapličky horko a slunečno, ale u večer, kdyţ

metala do polí dlouhý stín, tu bylo milo v chládku jejím meškati.

Evička si sedla na drolící se stupeň před mříţí zarezavělou, za níţ

přívaly dávno setřely svatý na obmítce obraz, a poloţivši si knihu na klín, tak radostně a dychtivě se dala do čtení jako poutník, hasí-li si v lese pustém ţízeň u stříbrojasné šplouchající studánky. Avšak 1 „Pši“ zhusta se uţívá v oné krajině místo „piš“, (vysvětlivka K. Světlé).

46

mnohdy knihu zamyšleně upustila, mimovolně se pohrouţivši v obraz kolem ní rozhrnutý. V mlýně viděla jen na málo kroků do dálky, u kapličky však na mnoho mil. Z jedné strany se skláněla slunečná poţehnaná planina aţ k obzoru a z druhé se kupily v půlkruhu mohutném nebetyčné vlny rodného pohoří, jehoţ prvním prahem byly lesnaté pahrbky, údolíčko dolanské vroubící. Při jasném počasí bylo Evičce lze spočítat na horách všecky háje, palouky, chaloupky, paseky. Neobvyklý, krásný a velebný pohled mocně působil na mysl její, všemu krásnému a vznešenému přístupnou, vyvolávaje v nitru jejím city tak velebné a posvátné, jakýchţ nikde jinde nemívala. Podobaly se někdy těm svěţím na stráních hájkům, těm ruměným na večerní obloze mráčkům, někdy zas tak čarovně a mocně v ní zaplanuly jako to zářící slunce k západu se chýlící. I zdáloť se jí pak, ţe jí srdce na ně nestačí, musila si je zadrţeti, tak v ní zabušilo. Oči přitom se jí zarosily, prsa rozvlnily radostí to neobmezenou, radostí to nad čím? Ach, radovala se, ţe je zdráva, milována, ţe tak dobře se má, zajisté nejlépe ze všech lidí, radovala se, ţe je vůbec na světě, se vší slepou do budoucnosti vírou a nadějí mladost vyznačující. Vztáhla v záchvatu vděčné té blaţenosti pak ruce k nebi a zaplakala. Zatouţila, aby cosi tak pěkného vykonala, co by Tvůrce asi tak potěšilo, jako ji pohled na tu jeho spanilou zem a to milé, slastné na ní pobytí.

„Jen mne zkoušej, ty tam na nebesích,“ blouznivě volávala, cítíc v sobě jakous vznešenou, nepřemoţitelnou sílu, „i uvidíš, ţe budeš mít ze mne radost takovou jako já z tebe!“

Jestliţe na nebi zář pak ţivěji zahořela či nad skalnatým temenem hory večernice se zaleskla neb větřík její čelo tajemně políbil, za znamení to povaţovala, ţe přání její vyslyšeno. Svatý mír pak v srdci se jí uhostil, i ubírala se domů, jako by byla u kapličky u zpovědi bývala. Po takovém večeru dlouho neusínala. Leţela na posteli, tvář majíc obrácenu k okénku komůrky své v lomenici mlýna, kamţ chodívaly hvězdy, nebylo-li závistivých na nebi chmur či ošklivých mlh, pilně k ní jedna po druhé na návštěvu. Ale po takovém večeru nemívala s nimi nikdy velikých hovorů, nechtělo se 47

jí do čtveračení a s nimi si povídání. Přemýšlela.

Ne, nechtěla jen vykvésti, a uvadnouti jako květina v poli, chtěla cosi vykonat, čím by boha, lidi i sebe potěšila. I malovala si, co by to mohlo být, kterak asi by se touha její co nejdříve uskutečnila, a připadávala na tolik zvláštních, dojímavých, ba i děsných věcí, ţe představy svoje urychleným dechem sledujíc dychtivě vybřednutí z jich bludiště hledala. Nalezla je vţdy co vítězka. Jak také ne! Kdo z nás věřil v jejím věku v klamy, poráţky a nezdaření záměrů šlechetných? Za hanbu a slabost by si vykládal kaţdou o vlastní statečnosti pochybnost.

Jak pěkně se jí osnovaly takové sny pod perutěmi pečlivosti pěstounů, pod záštitou jejich lásky, kdyţ jí hvězdy k tomu tak sladce svítívaly, mlýn tak mile klepal a olše i voda k tomu tak hezké zpívaly písničky. Jak příjemně se pokaţdé zalekla, ţe je jiţ tak hrozně pozdě a ona ţe ještě bdí, kdyţ jeden kohout za druhým v slepičárně vedle ní zazpíval. Rychle pak schovala hlavu pod peřinu, aby jiţ neviděla pestrých před sebou obrazů a ráno dojení nezaspala; ale za chvilku zas se vzpřímila a zas předla pohádky svoje dále při tajemném šumotu letní noci, při jasné pouti hvězd po tichém nebi.

Mlynář, nemoha se nikdy dlouho bez schovanky obejít – jakmile na chvilku odešla, hned ve všech koutech mu scházela – přicházel někdy ke kapličce za ní „beze všeho“ v pantoflích, dýmku mezi zuby, jak vůbec v neděli odpůldne občané okolo svých stavení se procházejí.

„Co jen tu máš, holka?“ tázával se jí, nespokojeně se ohlíţeje,

„zajdeš-li ke kapličce, jako kdyţ tě k ní přiková, nejsi od ní k dočkání.“

„Ale strýčku, jak jen se mi divit můţete? Coţ tu není překrásně?“

Evička zas jemu se podivila. „Jen nastavte tvář, pocítíte, jaký je tu čerstvý vzduch; jen jaksepatří se rozhlídněte, uvidíte, co je odsud na všecky strany za rozkošná podívaná. Tohle u nás v mlýně nemáme.

I zdá se mi tu často, ţe rostu s těmi horami aţ k samému nebi a ţe po něm putuji s těmi průzračnými obláčky.“

48

„Jdi, jdi, dětino, pohled na sad a louku u mlýna, to je přec cosi zcela jiného. Mnoho-li míváme z nich korců ovoce a centů sena, a co máš tu z té páry na nebi a z těch hromad kamení? Ostatně kdybys věděla, kde to vlastně sedíš, sotva by se ti tu líbilo,“ mlynář jednou prohodil, kdyţ Evička sídlo svoje u kapličky ještě více neţ jindy vynášela, „mně aspoň tu bývá vţdy nevolno a nikdy jindy jsem si sem nezašel; ty teprv mne sem přivábilas.“

„A kde to tedy sedím?“ Evička ho se smíchem vyzývala; myslila, ţe ji chce ţertem poškádlit. „Jen mi to povězte, uvidíte, ţe mi chuť nepokazíte sem putovat, a kdybyste mi hned řekl, ţe tu obchází ohnivý v noci muţ či podvečer bezhlavý kůň.“

Avšak mlynáři nešlo patrně o vtip, dlouho váţně na kapličku pohlíţel, neţ dívce odpověděl: „Sedíš na hrobě dvou zavraţděných.“

Evička vyskočila, jako kdyby ji byl těmito slovy podpálil.

„Ano, holenku, zde byla spáchána vraţda,“ mlynář pokračoval,

„je tomu sice snad více neţ sto let, málokdo na okolí příběh ten jiţ

zná, avšak dosud se lidé vyhýbají nevědomky místu tomu, kdeţ

prolil bratr krev bratrovu a nevěstinu.“

Evička zbledla jako smrt.

„Pohlédni k horám; tam, kde jsou nejvyšší, uzříš na pokraji lesa vrcholky jejich, kryjící skálu, strmou a vysokou. Nevšímej si stavení nad ní, jestiť pouhou jiţ strţí, jindy tam říkali u Kobosilů, teď‘ je prázdné; tím lépe si všimni toho, které v stínu skály v sadě se rozkládá. Hle, mezi ním a lesinou do údolí se sklánějící se to teď zatřpytilo jako stříbrná nit, i zaleskl se tam v slunci potok shůry padající, jenţ pomáhá také mlýn náš hnát. Po potoku tom má stavení i rodina v něm bydlící jmeno svoje, říkají tam, jestli to ještě nevíš, u Potockých, odtamtud pocházeli nešťastní ti bratři.“

Evička plaše pohlédla, kam mlynář jí ukázal rukou mozolovitou.

Právě v tom okamţiku, jako by slova jeho tím většího měla nabýt pro ni významu, zahořely hory, skála, strţ nad ní, stavení pod ní, potok, les podél něho se táhnoucí v krvavé od západu záři.

„Kdyţ jsme sem dostali před léty kaplana nového, ponejprv o 49

tom jsem se dověděl, tam nahoře se narodil bratrovrah a tu ţe odpočívají jeho oběti. Neboţtík mlynář dobře to věděl, ale nikdy o tom se nezmiňoval, pravíval, ţe tak hrozných a ošklivých věcí si nemáme připomínat, jen co kde kdo hezkého a uţitečného vyvedl, to ţe stojí za pamatování. Mladý kněz dočetl se o původu kapličky v kostelní knize, i navštívil nás zde v mlýně, abychom ho k ní doprovodili. Šel jsem s ním; cestou mi pověděl, co tu na kameně tom prý zaznamenáno.“

A mlynář uhodil na kamennou, silně porouchanou desku, ve zdi kapličky zasazenou, na níţ bylo znáti zvětralé stopy staroţitného, hrubým jakýms nástrojem do ní vydlabaného písma.

Evička zděšeně od desky ucouvla. Jak často si byla o ni opírala hlavu, těkajíc v dálce zrakem, jaké vznešené mívala přitom myšlenky! Pohledem vybízela mlynáře, aby pokračoval; kdyţ jiţ

věděla tolik, chtěla znát vše.

„U potoka rozkládal se za onoho času veliký dvorec, jehoţ

drţitelé byli dědiníci; kdyţ ještě býval ten starý český sněm, bývali vyvoleni, aby tam zastupovali sedláky z celé této krajiny. Tam nahoře a tu v našem mlýně jsou prý nejstarší na celém okolí místa. U

Potockých měli dva odrostlé syny, třetí byl ještě dítětem; v mlýně jedinou krásnou dceru. Rodiče mezi sebou umluvili svatbu, nejstarší Potockých měl si vzít děvče z mlýna. Ale neţ jim mohli vystrojit veselku, vypukla v české zemi válka a ţenich musil do boje. I trval boj ten kolik let. Mezitím oblíbila si nevěsta bratra mladšího, který jí nosil od ţenicha vzkazy a dary. Dlouho o tom mladí lidé nevěděli, ţe si přejí více, neţ by měli. Myslili, ţe se prý jen mají rádi jako bratr se sestrou; poznali se teprv, kdyţ jim dal ţenich o tom zvěst, ţe v krátké jiţ době domů se vrátí, aby vše k svatbě chystali. I dali se do velkého pláče a bědování nad svým neštěstím a počali se radit, kterak by to nastrojili, aby ţenicha obměkčivše za sebe se dostali.

Zde na místě tom, kdeţto bývala za starých dob luhošť, večer vţdy se sešli, aby to mezi sebou vyjednali. Avšak ţenich, spíše se vraceje, neţ udal, právě tudy domů se ubíral. Spěchal dříve k nevěstě neţ k rodičům, myslil si zajisté, ţe bude mít děvče z jejich se shledání asi 50

radost takovou jako on, zatím tumáš! Zastihne nevěstu v objetí vlastního bratra. I rozvzteklil se hněvem přenáramným a probodl je oba mečem svým rázem jediným.“ Evička zakryla si oči.

„Musil se na to dostavit k soudu, maje být trestán na hrdle; ale měltě naštěstí mnohých mocných přátel mezi pány, pod nimiţ

udatně bojoval. Ujali se ho, přimluvili se zaň u císaře samého a konečně mu bylo dovoleno, ţe směl místo ţivota poloţit pokutou peněţnou. Byla tak veliká, ţe padla na ni největší část dvoru. Vedle toho musil dát vrah vlastním nákladem postavit kapličku v témţe místě, kdeţ byli jeho rukou zavraţděni i pochováni, a krvavý příběh do toho kamene vlastní rukou vydlabat.“

Evička hlasitě vzkřikla:

„Toť strašlivý, nejstrašlivější trest, který lze si pomyslit,“

zabědovala, „jak mu při práci té asi bylo, jakou hrůzu pociťoval v duši, při kaţdé písmeně podstoupil kolikrát smrt. A jaká asi byla jeho poslední hodina, jaké jí předcházely dni, měsíce, leta! Pekelná muka jiţ tu vytrpěl a ti, kteří k činu strašlivému nevěrou ho dohnali, vše, co spáchal, zavinivše falší svou, ti trpěli jen kratičký okamţik.

Snad mu byl bůh milostivější neţ lidé!“

„Ty věru mluvíš, jako bys vraha více litovala neţ jeho rukou ubitých.“

„A také více ho lituji,“ dívka znovu křikla s očima planoucíma,

„méně zajisté u mne vinen neţ ti, jichţ prolil krev, on jednal v prchlivosti, oni s rozvahou, on nevěděl, co činí v strašlivé zlosti závrati, oni potměšile o tom se radili, kterak by jeho srdce oloupili; kdo ví, na čem by se byli ustálili, kdyby jim byl k tomu ponechán býval čas. Ó, teď tomu rozumím, proč tu je poušť, proč ţádná tu nevzniká květina, ţádné tu nešveholí ptáče; příroda je spravedlivější neţ spravedlivost lidská: vše ţivoucí na místě tom kletém potlačila, nechce je ozdobovat. Ó dobře, dobře tak, nemělo by sem ani svítit slunce, neměl by o tuto zem zavadit ani měsíc, neměl by ji zavlaţovat ni déšť, ni rosa…“

„Tys tuze ostra,“ namítal mlynář schovance horující, „nechci právě říci, ţe ti, co tu leţí, byli nějací hodní lidé, ale tak špatní, jak ty 51

je děláš, také nebyli. Mladé horké krvi musí člověk leccos prominout, láska zákonů nezná a nikdy neuznávala, to bylo a bude.“

„Já jiţ tu sedat nebudu,“ zvolala Evička, sbírajíc se země knihu, jiţ byla vyskočivši daleko od sebe zahodila, „ty zlé city, které tu na místě tom v lidských srdcích vířily, oblétaly by mne co hejno krkavců, nezaţila bych tu pro jejich křehotání ani jediné utěšené jiţ

chvíle. Pálí mě tu pod nohama půda, popel to těch nevěrníků, prosáklý palčivými slzami ţalu toho, jemuţ zkazili úskoky svými ţivot, před nímţ zavřeli hříchy svými ráj – honem, strýčku, honem, pospěšme odsud… věru stydím se, ţe mi jest spáti pod střechou, kdeţ v hlavě děvčete takové se vylíhly myšlenky…“

„Ale holka, holka, copak to tropíš, vţdyť se celá třeseš,“ konejšil mlynář schovanku, chopiv se jejích obou rukou, jimiţ křečovitě jeho ramene se zadrţela, aby k odchodu ho přiměla, „budeš musit mnoho slevit, aţ poznáš svět.“

„Neslevím, neslevím!“ vzlykalo rozechvěné děvče. „Kdo ví, čeho sama na sobě se dočkáš.“

„Strýčku!“ vzkřikla Evička tak pronikavě, ţe se to daleko široko po tiché večerní krajině rozléhalo.

„Jen zvolna, zvolna,“ mlynář znovu ji krotil, „vţdyť spolu jen hovoříme pro ukrácení chvíle. Vím, ţe jsi hodna a hodnou ţe chceš do smrti zůstati, děj se co děj; ale nechlub se, dítě, ţe tě kulka přelítne, dokud v boji jsi nebyla. Nevíš dosud, co to je, kdyţ si člověka některá myšlenka vyhlídne a obskočí. Čeká naň na všech cestách, dotírá se k němu ve všech podobách, jí s ním, spí s ním a nedá se mu odehnat. Vypudí-li ji dveřmi, oknem zas k němu se dostane; kam se octne, tam za ním se vleče, aţ celý tím zpitomí.

Chce-li od ní si pomoci, musí učinit, čeho na něm ţádá, třeba hned nahlédl, ţe to bude jeho neštěstí; ale učiní přec raději vše, jen aby ho konečně mořit přestala. Obzvláště tohle zamilování je šlakovitá věc, snad ze všech věcí na tomto světě nejhorší a nejneodbytnější, desetkrát spíše pomůţe si člověk ode všech nemocí neţ od téhle zimnice; ta zná člověkem klepat. Dejţ ti bůh, holka, abys 52

zamilovavši se přišla hned na pravého, tobě souzeného, při němţ

budeš moci od počátku aţ do smrti setrvat. Kdo na lásku vyzraje a jí oblomit se nedá, nechť s ním lomcuje jak lomcuje, to jiţ musí být kos…“

Mlynář při rozjímání tom spokojeně se usmál. Vzpomněl si, ţe on byl takový kos, který se nedal lásce oblomit, přicházeje k poznám, ţe ta, jiţ měl k smrti rád, s níţ by byl radostně snášel i otroctví, jiného při sobě neměla neţ hladkou tvář a hladká slova. Avšak jen on věděl, co ho to stálo, jak krutě ta neodbytná zimnice jím klepala, a znaje křehkost lidskou byl přesvědčen, ţe z toho boje mnoho vítězů nevychází.

„A konečně, kdoţ můţe říci, jak se věci měly,“ pokračoval po přestávce upomínkám na mladost věnované, „my víme jen zakončení, začátky nám nejsou povědomy. Snad děvče hned ţenichu rodiči jí určenému nepřálo, snad byla k němu donucena, poněvadţ byl on starší, maje dostat ţivnost. Moţná ţe se hned klonila k mladšímu, ţe byl mírnější, příjemnější neţ starší. Na všechen způsob nebyl ten ţenich také nic kalého. Kdyţ měl na bratra vztek, ţe holka proň mu odškloudla, nuţe, vţdyť si mohl s tím svým zpropadeným mečem utít ze stromu hodný snět a mu jich pár vrznout, a měl-li tuze velikou zlost, tedy jí třeba také a pak jít svou cestou. Vţdyť ta mlynářova snad nebyla na světě jediná a nejhezčí, zajisté by byl nalezl děvčat jiných, které by si ho byly za ţenicha přály a lépe neţ ona váţily. – Ale oba jednou ranou je usmrtit vlastní bratrskou rukou, to je přec jen mnoho…“

„Prosím vás, strýčku, přestaňte, sice se budeme nejprv dnes spolu na krev hádat,“ Evička jeho omluvou nanejvýš popuzena vášnivě ho ţádala.

„Tys přece jen podivná holka,“ mlynář rozpačitě zabručel, zasáhnut jsa blesky hněvu z její jindy tak míruplných očí sršícími,

„vţdyť jsem vlastně nic neříkal, já jen tak povídal…“

Ale Evička znamenitého jeho se ospravedlnění jiţ neslyšela.

Úprkem se hnala k mlýnu. Od onoho večera nikdo Evičku jiţ u kapličky neviděl; vzala si místečko to, jindy jí tak milé, v skutečnou 53

nenávist. Čítávala v neděli za špatného počasí „ve schodě“, a bylo-li pěkně, tedy v olších.

Dosud se byla málo starala o poměry okolních jí známých a neznámých rodin; neposlouchala, rozhovořili-li se meličové po večeři obšírně o tom, kde kdo chudne či bohatne, kde kdo vdává dceru či ţení syna, kde kdo kupuje kus pozemku k ţivnosti či prodává, jaký mají tu obyčej, tam hádky atd. A tím bedlivěji si teď všímala, rozpředly-li se mezi nimi takové nekonečné rozmluvy, a nikdy jiţ při nich ze sednice se nevytratila, jak činila jindy. Přála si slyšet o oné rodině, jejíţto předkové propadli osudu tak nešťastnému.

Znalať Potockých dle jmena ovšem jiţ dávno, ale ţádného z nich osobně; bylo jí povědomo, ţe mají vysoko v horách statek veliký, ţe lidé mnoho si vypravují o jich staroţitném stavení, jemuţ nebylo jiţ

na celém okolí rovno, a ţe jsou vůbec povaţováni za jednu z nejzámoţnějších a nejpřednějších v celé krajině rodinu. Potockých byliť nejen sedláci, ale i obilnici, obmeškávali se střídavě doma, jen aby si polní práci obstarali, jinak byli pořád ve světě, kupujíce a prodávajíce. Jeli na trhy s plnými vozy, toť ovšem cesta nikdy je nevedla údolíčkem dolanským, všech veřejných silnic vzdáleným.

Evička zas nepřicházela nikdy v jejich stranu, chodívala do hor jen do kostela, nikdy do muzik, jak jiţ praveno, kdeţ by se byla sešla aspoň s mladšími členy rodiny té. Pocházeliť z onoho bratra, který byl ještě dítětem, kdyţ onen hrozný byl spáchán u kapličky skutek.

Neminul den, kdy by se nebylo o nich v mlýně hovořilo, kam jeli na trh či kdy přijeli, jak prodali tu pšenici, tam ţito atd. Někdy je slyšela Evička od lidí chválit pro štědrost, pěknou podobu, mysl bodrou, jindy zas jim vyčítána hrdost, pánovitost, svévole, prchlivost. Ale bliţšího se nemohla Evička ničeho dopátrat a přímo na to se zeptat, co by ji bylo zajímalo, netroufala si, aby snad na ně bezděčně nevyzradila, co jiným známo nebylo. Byla by tak ráda věděla, jak v nešťastném tom stavení asi se cítí, jestliţe tam nikdy nestraší upomínka krvavá na předky, mohou-li tam, kde se zrodil vrah, se veselit, jíst a spát jako jinde jiní lidé. Zdálo se jí téměř 54

nemoţné, vţdyť jí bylo v komůrce její jaksi děsno od té chvíle, co si myslila, ţe v ní snad bydlívala ona nevěrná nevěsta. Leč tajná touha její, aby prohlédla hlouběji do vnitřního ţivota rodiny Potockých, zcela znenadání a pro ni osudným se vyplnila způsobem.

Sjeliť se totiţ za jednoho večera do mlýna dva meličové, jeden byl z hor, mezoval s Potockými, často v mlýně býval, ale druhý, rovněţ

horák, byl se před mnoha lety do kraje přiţenil a po ten celý čas hor neviděl. Zajel si tenkrát schválně s obilím do mlýna dolanského, aby se na staré známé také jednou zas podíval a přeptal. Mlynářka pásávala za dětství s oběma občany, později se s nimi dost a dost natančila, všichni tři se tedy nemálo těšili, ţe zas jednou ve zdraví se shledali. Po večeři si o jiném nevykládali, neţ jak bývalo za jiných časů, jak si tenkrát lidé chodili, jaké panovaly ještě staré obyčeje atd.

Došlo konečně i na rodiny a zakrátko ozvalo se v hovoru jmeno Potockých.

Evička u kolovratu v koutě zbystřila sluch, aby jí ani jediné slovíčko neuklouzlo.

Na počátku otáčel se hovor jen o všedních záleţitostech, mnoho-li tam mají teď krav, z kterých lánů udělali pole atd., ale najednou přespolní občan se otázal:

„Dosud Potockých ‚pozbývají‘, jak se oţení?“

„Dosud tomu tak se podobá,“ soused jejich odvětil.

„Jak to dopadlo s naším spoluţákem?“

„Ni on se ţenou ţivot počestně nezakončil. Po velkých pohoršlivých sporech ji vyhnal a sluţka tam vládla aţ do smrti.“

Evičce přetrhla se nit.

„Je-li moţná, vţdyť si ţenu bral z přenáramné lásky, otec mu zle bránil, ale on jinak nedal, kaţdý si myslil, na něho ţe to asi nepřijde.“

„Baţe přišlo, a jak. Opět se ukázalo, ţe byť si vzal Potocký děvče z největší lásky, přec mu to nic platno není. Nechť si dělá co dělá, do roka se mu tak zprotiví, ţe ji ani na očích vystát nemůţe, třeba byla nejhodnější a nejhezčí. Začne ji týrat, chytá se jiných, hejří, a to tak dlouho, aţ buď ţena mu uteče, má-li kam k příbuzným, či se spustí 55

dle příkladu jeho. Neníť dosud jediného Potockého, který by se ţenou ţil v svornosti, nechť kamkoli se přiţenil, nejhůře ovšem vyvádí vţdy ten, který ‚dostal doma‘. Ostatní přicházejí stářím přec do rozumu, ale dědic stavení se fantí aţ do smrti. Nebylo však dosud nikdy slýcháno, ţe by jinak neměli svůj dobrý rozum, v něčem jiném bloudili a snad nějaké jiné páchali neplechy,“ dodal soused, aby se nepodobalo, ţe je nějaký pomlouvač, který jen zlé stránky u lidí odkrývá, „nemůţe si nikdo na ně naříkat a chudý lid si je chválí, bývají nešlechetni a nepoctivi jen k manţelkám.“

Evičce sklesly ruce v klín, nebyla s to, aby dále předla, strnula nad novým netušeným tím neštěstím rodinným.

„Kolik zůstavil starý dětí?“

„Tři syni tu po něm zůstali. Jeden je jiţ oţenilý, dostal otec proň hezkou dívčinu se statkem, ale slyším, ţe se to tam jiţ počíná nesnadnit. Druhý syn je mrzout, jemuţ nikdo nerozumí, neříkají mu jinak po vsi neţ starý mládenec. Otec mu hodlal dát ţivnost, on však ji zamítl, vysloviv se, ţe nikdy se ţenit nebude; nejsou holky proň na světě, ţádná se chlubit nemůţe, ţe kdy na ni kouk, třeba se mu sebevíce na očích velebila, nevšímá si vůbec nikoho, je vţdy jen sám pro sebe. Lidé se mu posmívají, ţe tento Potocký bez ţeny

‚pozbývá‘; chodí si totiţ zcela po selsku v starém kroji, jak naši pradědové chodívali, a nedělá si nic z posměchu, avšak hloupý asi při tom všem není. Slýchám od čeledínů, ţe on vlastně obchod řídí, bez něho by to asi nechodilo, jak to chodí; máť nejmladší Potocký lehkou krev a mysl bezstarostnou. I ten dosud je neţenat, nepohrdává dívkami jako bratr, škádlí se s nimi zle. Přišel mu statek, kdyţ ho bratr nechtěl, nevěsty ze všech stran mu vzkazují, je to hoch jako sokol švarný, veselý, ţivý, poněkud pánovitý a svévolný jako celý jeho rod, ale jemu to dosavad sluší, člověk se naň proto hněvat nemůţe,“ soused Potockých ochotně vykládal.

„Pěkné místo má, avšak pokaţené. Věčná to škoda, ţe se to tam k dobrému obrátit nechce, snad to bude za něho přec jiné,“ doufal přítel z kraje.

Přál bych tomu. Za starých časů bylo to prý místo tuze slavné, 56

chodívali tam lidé na radu zdaleka, měli u Potockých ‚vědy‘, kdyţ

bylo všude jinde ještě tma; avšak teď to tam pominulo, nejsou ani chytřejší, ani zpozdilejší jiných. Staří sousedé stojí na tom, ţe to na ně chodí, poněvadţ z toho stavení před dávnými lety zabil bratr bratra; sousedky zas za to mají, ţe jim někdo učaroval ze msty, jiní zas praví, ţe jako bylina kaţdá i kaţdý rod svou zvláštnost mívá, jíţ

od jiných se liší; při Potockých tedy zvláštnost ta, ţe nemohou přát ţenám, s nimiţ je oddal kněz, a kdyby bůhvíjak k tomu se nutili.

Mnozí zas to svádějí na stavem, ukazují k tomu, ţe co je pamětníků, prý jediné dcery tam k dospělosti neodchovali, prospívají tam jen hoši. Neníť prý dům ten ničemu, coť ţenského, přízniv; zrodí-li se ţena pod jeho střechou, smrt podílem jejím bývá, provdá-li se tam, neštěstí a hanba jejím losem. Avšak já pro svou osobu si myslím, ţe to mají asi památku po prabábě, vţdyť bývají takové věci dědičné.

Dokud jsou Potockých mládi, není na nich nic znát, teprve kdyţ

dospějí, pokaza na nich se jeví. Ni na ní nebývalo prý za mládí pranic znát, přišlo to na ni zcela prý znenadání, kdyţ byla nějaký čas vdaná.“

„A co na ni přišlo?“ mlynář se tázal vypravovatele.

Soused Potockých ukázal na čelo. Evička naň hleděla jako vyjevena – coţ neměla strašlivá ta kronika konce?

„To slyším dnes ponejprv.“

„To víte, ţe to tají, jako tají svou nemoc, nechtějí se k ní znát, a přijde-li o tom řeč, vše jen na ţeny svádějí, říkají, ţe nemají štěstí, ţe kaţdému z nich dosud se dostalo takové, s níţ být nemůţe, a ţe za nehodu tu lidé jim ještě ubliţují pomluvami. Kdopak dá takovou věc rád na zvon? Muţ oné nešťastnice nechtíval také prý nikdy trpět, aby byla povaţována za pomatenou, míval ji asi tuze rád, tvrdíval před kaţdým, ţe je příliš krevnatá a z toho ţe na ni někdy přijde závrať a zapomnětlivost. Ale lidé přec věděli, na čem jsou.

Neboţtík můj otec často ji prý vídal, kdyţ šel okolo Potockých do lesa na dříví. Sedávala vţdy u potoka, právě tam, kde stojí kříţ.

Hlavu si podporovala dlaní, oči měla do klína sklopené, nepohnula sebou, a kdyby snad byl někdo vedle ní vystřelil. Někdy zas stavení 57

obcházela lomivši rukama, jako by si nad hroznou věcí hlavu rmoutila.“

„A dlouho tak se trápila?“ soucitně mlynář vyzvídal. „Za jednoho rána bylo najednou slyšet, ţe hospodyně u Potockých ze stavení se ztratila a ţe se jí nemohou dočkat domů,“ pološeptem tázaný mu odpověděl. „Kdyţ den co den minul, aniţ se ukázala, a o ní nikde slechu nebylo, dal jí muţ všude hledat. Slídilo se po ní v celém kraji a snad i dále, ale všude marně. Konečně na tom zůstalo, ţe v lese zabloudila, nemohouc v pomatenosti cestu nazpět nalézti, a ţe tam zahynula či hlady, či strachy. Tak ovšem ale jen veřejně se mluvilo, potajmu lidé zcela jinak soudili. Nemívala ve zvyku v lese se toulat, vţdy jen stavem se přidrţovala, a pak se v lesích nikde nic nevyskytlo, ani cár jejího oděvu, ani střevíc neb šátek, neřkuli mrtvola, a přec jí hledala celá kopa hajných a myslivců: slibovalť totiţ její muţ velkou tomu odměnu, kdo o ní mu podá zprávu či mu ji přivede. Lidé mezi sebou tedy ujednali, ţe si Potocká něco v pomatenosti udělala a ţe ji její lidé potajmo uklidili, aby neměli z toho oplétání s pány a pomluvu mezi lidmi. Řeči nabyly tím větší podstaty, kdyţ dal její muţ na témţ místě, kdeţ sedávala, postavit velký kamenný kříţ a knězem posvětit. Teď bylo u nich najisto postaveno, ţe ji na místě tom zahrabali, a kdo tamtudy jít nemusil, nešel a nejde posud. Ale ejhle,“ obrátil se mluvčí najednou ţivě k mlynářce, udeřiv se do čela, jako by si byl příliš pozdě na něco důleţitého vzpomněl, „vy mne necháváte o Potockých prabábě vypravovat a hádat, co se s ní asi stalo, a zatím to víte zajisté stokrát lépe neţ já. Vţdyť tam slouţila vaše matka, právě kdyţ Potocká se ztratila. Otec můj vţdy pravíval, byla-li o události té u nás zmínka: Kdyby byla chtěla ta jejich ďouka mluvit, toţ bychom se přec byli pravdy domakali, byla pořád okolo ztracené, ale z toho ţabejdlete nikdo ničeho nevylákal, nechť dobýval jak chtěl.“

Evička i mlynář podiveně na mlynářku se ohlédli, nikdy se jim nebyla o tom zmínila, ţe matka její u rodiny té slouţila a za jakých to poměrů, ač jinak velmi často, a to vţdy s vřelými slzami a velkou truchlivostí o ní mluvívala.

58

Mlynářka celá v tváři se zapálila; byla patrně velmi nemile tou otázkou dojata.

„Co mohla moje matka o tom vědět?“ vymlouvala se, „snad nemyslíte, ţe se Potockých svěřili sluţce?“

„Třeba nesvěřili, ale přec leccos zahlédla, zaslechla, lecčehos se domyslila.“

„Nikdy o tom nemívala se mnou řeč,“ znovu tvrdila a opět přitom dotemna se zarděla.

„Ne, ne, mlynářko, takhle nám neuklouznete,“ křičeli občané i mlynář jako jedním hlasem, „musíte nám povědět, co víte, a ţe něco víte, to vám kouká z očí, nemůţete to zapřít. Proč nám to nechcete sdělit? Vţdyť jsme mezi sebou, neníť mezi námi ţádný tetičkář, který by s tím co od vás uslyší, hned zatepla běţel k Potockým, působě vám mrzutost. Pakliţe toho si ţádáte, tedy se vám zaručíme, ţe nikde o tom nehlesneme.“

„Ani ne před vlastními ţenami,“ přespolní občan přisvědčil.

Mlynářka se bezděčně ohlédla. Z chasy nebyl nikdo v sednici, počalo se v sadě oteplovati, i proháněla se vesele pod pučícími v sadě stromy. Právě v té chvíli zahlaholil hlučný do sednice smích, jako by byli chtěli mlynářce dokázat, jiného a lepšího ţe teď mají na mysli, neţ aby poslouchali její výklad o šílené nešťastnici. Pohlédla zkoumavě na občany, nebyliť to skutečně ţádní tetičkáři, znala je odedávna oba co muţe spolehlivé. Ale snad by byla přec na svém státi zůstala, ţe nic zvláštního o Potockých neví, kdyby se nebyla setkala s očima Eviččinýma. Vyčetla z nich prosbu tak vřelou a naléhavou, aby povídala, a úmysl tak pevný, jestliţe se nedá oblomit dnes, ţe poţene schovanka zejtra i pozejtří, ba tak dlouho na ni útokem, aţ se doví, po čem patrně dychtila, ţe se přestala zdráhat.

„Udělám vám to tedy k vůli,“ konečně přec, ač s patrným přemáháním se rozhodla, „ale vězteţ, ţe nejprve dnes z úst mých vyjde, co matka moje na smrtelné mi svěřila posteli. Myslila jsem, ţe to vezmu do hrobu; není prý dobře o takových věcech řeči šířit, abychom neboţtíka nezdvihli; pročeţ nikdy jsem se o tom, co slyšet si ţádáte, ani před muţem, ani před schovankou nezmiňovala, ale 59

musím-li mermomocí povídat, tedy vám to povím pořádně, abyste věděli, proč a kterak se vše dělo a dosud děje, a z toho čerpali poučení. Člověk, třeba jiţ nebyl mlád, přec nikdy neví, kdy ještě se mu dobrý příklad či výstraha hodí.“

Muţi si nacpali znovu dýmky, Evička odšoupla rychle kolovrat, utřela třesoucí se napnutím rukou svíčku, kteráţ měla sáhodlouhého

„vlka“, sedla si právě naproti pěstounce, nepouštějíc z ní zraku.

Mlynářka počala.

„Byltě to zvláštní rod, to plemeno Kobosilovo, z něhoţ pocházela prabába Potockých; kaţdý tomu se divil, jak jen se mohlo vydařit v těch našich švitořivých horách, kdeţ vykračují lidé i na věčnost se čtveráctvím na rtech. Otec, matka, syn, dcera, všichni chodili za svou prací se sklopenou hlavou, koukali pod sebe a mnohý den jediného slova mezi sebou nepromluvili. Rodiče zajisté nikdy dětí svých nepolíbili a děti rodičům zajisté nikdy za nic neděkovaly.

Neměly věru zač, v ţádném stavení v celých horách nebylo dětem tak zle jako u Kobosilů, a to bylo tehdáţ co říct. Rodiče hnali děti od tmy do tmy z práce do práce, přičemţ ovšem také nezaháleli.

Nebyloť chalupy, jak říkáme, pracnější na celém okolí, sám rychtář říkával, on aspoň ţe by se tomu pranic nedivil, kdyby nechal hospodář chalupu být chalupou a někam utekl, kamţ by neměli páni k němu moc a právo, jak tehdáţ zhusta se stávalo, nemohli-li jiţ lidé snésti břemeno roboty. Nejsem, jak snad všichni víte, k zlosti náchylna, ale přijde-li mi někdo a začne mi o zlatých starých časech, s chutí bych ho pošinula o padesát let nazpět, aby jich zakusil. Ten by koukal! Tenkráte neměli lidé ovšem velkých platů, ale tím větší musili dát pánům daň na krvi, potu, zdraví. Nebyli svoji, náleţeli těm, jimţ byli povinni pracovat. Páni si mohli pro ně poslat, k práci jich pouţívajíce, kdy a jak dlouho se jim líbilo, nikdo na to se nezeptal, nakládá-li se s nimi dle práva či libovolně, nemělť vesnický lid svých zastanců jako teď. Kaţdý baráčník je nyní lépe v tom neţ tehdáţ sedlák největší; ten byl odvislý, ale onen je vlastním svým pánem, kdo mu smí co poroučet a udělat? Můţe s časem svým 60

naloţit k vlastnímu prospěchu, a není-li právě pijákem či dětmi příliš obtíţen, to přec jakţtakţ vychází, není nikde takové bídy a zpustloty, jak bývalo jindy i na statcích. Tehdáţ neměli lidé pro samé dření na panském ţádného času pro svoje. V staveních bývaly pravé pelechy, ani památky o nějaké čistotě, úpravě, pořádku, kdeţto tam mají teď, kde je jen poněkud pečlivá hospodyně, jako v jesličkách. Místo podlahy byla jen hlína udepsaná, kamna nebyla známa, kouř z ohniště pouštěl se jen dveřmi, sednice a chlév bývaly vjednom, okénka nebyla větší neţ dlaně, místo skla lecčíms ucpána, do osmnácti let chodili hoši v reţné košili, děvčata měla přes ni uvázaný fěrtoch. Jiné nebývalo potravy neţ krup, ovesný chléb povaţován za mls. Brambory velmi pozdě u nás se ujaly, lidé je nechtěli sázet, myslili, ţe se po nich rozstůňou na mor a ţe páni k tomu je navádějí, aby přišel český lid k vyhubení. Teprv kdyţ je před jimi vaříval a jídal farář, dali si říci, pozbývajíce strachu.

Chalupa Kobosilova byla robotou ještě obtíţenější neţ jiná; nejspíše měl některý písař na děda či praděda jeho zlost a takhle se mu pomstil. Měl půldruhého dne týdně, to dělá asi sedmdesáte celých dní do roka, a to robotu nejtěţší. Musil na sena a na otavu s kosou, na ječmeny a ovsy s hrabicí a na dělání řezanky musíval si nosit z hor řezačku na zádech aţ do panského dvora, to jest více neţ

hodinu cesty, a navečer ji zas odnášet. Nesměl si ale robotu odbýt dle pohodlí, nýbrţ kdy páni si zamanuli. Bývala-li v letě pohoda, toţ

na svoje pole někdy tři čtyři neděle ani nešlápl; spustily-li se deště, tenkráte teprve mohl dělat na svém. To si pak naříkal, ţivot bídný proklínaje, kdyţ obilí mu přezrálo, z klasů se mu vysypavši, či uhnilo-li mu od kořene. Nehodilo se pak k jinému neţ na mrviště.

Kobosil měl ale k robotě panské ještě jinou na vlastních polích.

Leţela na příkrých stráních, z nichţ splákly vody na jaře obyčejně všecku prsť, zůstavujíce mu jen holé kamení. I musil pak na ně zem aţ z lesa na zádech přinést, skály obloţit, ji tam udupat, uválet a bůhvíjaké s tím provozovat kejkle, jen aby mu tam bylo lze zasít.

Vzešlo a uzrálo-li mu obilí šťastně, jiné zas míval svízele. Ţna musil se mít dobře na pozoru, aby nepadl do kůsy, nemělť na svých 61

pozemcích pídě rovné půdy, kamţ by si byl mohl jaksepatří stoupnout a nohu si opřít. Neminuly ţně, kde by se nebyl buď on či syn notně za touto příčinou porouchal. Orával a sil jen časně zrána či při měsíčku. Měl jen jedinou krávu, a poněvadţ to šlo s ní ztěţka vrchem tak příkrým nahoru i dolů, zapřahával k ní ţenu, jak děti dorostly, děti, aby dobytku pomáhaly tahat. Obával se, aby to lidé naň nevyzradili a on u pánů do pokuty nepřišel; proto dělával za tmy a ve skrytosti. Nebylť ovšem jediný, kdoţ takhle si pomáhal, ale věděl, ţe není oblíben; co lidé jinému prominuli, neprominuli jemu.

Avšak ač kaţdý na okolí dobře o tom věděl, přec nikdo o tom před pány se nezmínil; vědělť kaţdý, ţe by si za to zlost zchladil na dětech, a nerad by byl kdo chudákům ještě přitíţil. Beztoho o nich kaţdý říkal, ţe jsou asi místo z krve a z kostí ze samých starých podkováků dělány, jinak ţe by nemohly vydrţet, co tatík na ně ukládá.

Ač nikdo na Kobosila nic zlého nevěděl, přec nebyl váţen jako občan jiný; lidé se ho stranili pro ‚podivné jeho povahy‘. Nikomu ani na mysl nepřipadlo, aby u Kobosilů se zastavil, jakýsi předmět od nich si vypůjčil či za radu neb sluţbu jich poţádal. Ani nejbliţší soused jeho Potocký, který měl stavení na úpatí skály, na jejímţto vrcholku Kobosil bytoval, ani ten nikdy k němu nepřicházel, jakoţ

on rovněţ ne k němu. Více sousedům se vyhýbal neţ jiným, jen aby s nimi nemusil vejít v uţší spolek. Nikdy nechodíval okolo Potockých, aby nemusil k nim promluvit, a Potockých vidouce, kterak se jim vyhýbá, nechodili zas okolo stavení jeho. Beztoho tam nebylo nic veselého; komu přišlo tudy jít, tomu zajisté se zdálo, ţe se octnul v cizině. Ţádného tam nebylo nikdy slyšet smíchu, ţádného hovoru, zrovna jako by byl člověk v Němcích.

Děti u Kobosilů, Veník a Józa, vyrostly, aniţ zvěděly, co to škola, muzika, přástva, jarmark, krátce, co to je svět; nepoznaly jiného, neţ

kterak se do krve pracuje. Nikdy nezaslechly nejen slova laskavého, ale ani slova rozumného. Ku kantoru nechodily, se sousedy nic mít nesměly a rodiče před nimi o jiném nevykládali neţ o čarách, strašidlech, pověrách atd. Čáry byly jejich modlitbami, svatým 62

písmem i zákoníkem; více na ně dávali neţ na kněze, ba neţ na boha samého. Spíše se chtěli zaonačit tomu ‚černému‘ neţ Hospodinu, poněvadţ více se ho báli. Do kostela chodívali, jen kdyţ musili o největší svátky, skutky křesťanské v obyčeji nemívali, nikdy je nebylo vidět na svatbě či ‚na kmotrách‘ či na pohřbu.

Veníkovi šlo jiţ na osmnáctý rok, aniţ se byl otec ještě o tom zmínil, kterak to s ním myslí: jestliţe hodlá pány uplatit či jim ho dát všanc. Téhoţ času počali páni mladíky jiţ řádně dle věku odvádět, dobře je měli spočítány, ţádný jim neušel, a pakliţe utekl, měli rodiče velké s tím oplétání, dostali exekucí několika vojáků, a ti dříve ze stavení se nehnuli, aţ hoch se dostavil. Nechávali na pokoji jen neduţivce, či kdo jim dle moţnosti zaplatil.

Kdyţ mlčel otec, mlčel i hoch, byl tak naučen; odpovídalť otec na kaţdou nevčasnou otázku pořádným ‚sutencem‘. Ale Józa vedle bratra na poli kopající počala se teď častěji neţ jindy naň ohlíţet, a zahlídla-li večer, ţe pouštěje kozy do chlévka okolo krku je béře a ţe se dává od psa na mostkách na něj vyskakujícího v obličeji lízat, honem se odvrátila a kamsi odeběhla. Kdyţ pak nato se objevila, mívala oči, jako kdyby byla kdesi v kouři stála. Spatřil-li Veník její zapálené oči, zas on od sestry se odvraceje někam zalezl, odkud tak hned nepřišel. I on míval pak oči zakalené, jak by se byl kdesi v dýmu obmeškal. Ale k sobě děti nemluvily, otec jim toho netrpíval; říkával, ţe rozmlouvajíce mezi sebou k ničemu dobrému se nenavádějí.

Najednou přišla Kobosilovi od rychtáře cedulka, kdeţ mu dána vědomost, kdyţe se má syn jeho u něho dostavit, aby s ostatními hochy k odvodu se odebral. Avšak soukromě vzkázal rychtář otci, aby o syna se nebál, ţe mají páni teď lidí dost, vojna ţe tak hned nebude a Veník ţe není z nejsilnějších. Jestliţe s ním si zajde k doktorovi a vysvědčení na něm si vymůţe, ţe je hoch sláb, zajisté ţe si ho bude moci podrţet doma. Stříbrný tolar za vysvědčení ţe to spraví jednou provţdy.

Rychtář neradil jen, aby radil; Veník byl nevysoký, těţkou prací zakrnělý, vyhublý. Nebylo by právě nemoţno bývalo vydat ho za 63

neduţivce. Spatřivše ho, nebyli by páni zajisté zvolali, jak to mívají při našich hoších v obyčeji: ‚Ten se ani svlékat nemusí, jiţ vidíme, ţe bude z něho řádný dragoun.‘ Kobosil, co měl za vzkaz se děkovati, dal se do nářku: ‚Kdybyste celé stavení narub obrátili a za kaţdý doch na střeše a hřebík ve zdi se podívali, nenajdete, co by stálo za tolar stříbrný; kdeţpak bych jej tedy vzal, abych jej klopil doktorovi?

Řekněte rychtáři, jestliţe mi páni hocha vezmou, nechť mi ho tedy vezmou, nedám si proto nohu za krk. Beztoho je mi při těchto zlých časech těţko ţivit dva krky, dorostla mi za hochem jiţ holka, stačí mi k práci.‘

Kobosil jen tak mluvil z potutelnosti, potřeboval děti obě; avšak myslil si, bláhový, ţe mu hocha asi nevezmou, uvidí-li, ţe oň nestojí, a přitom ţe uspoří onen tvrdý pro doktora tolar. Nemělť tolarů ovšem nazbyt, ale o jeden by přec nebylo u něho zle bývalo. Třeba chalupa málo mu nesla, zato zas to uměl mačkat a škrtit jako nikdo jiţ v celých horách. Kdyby si nebyl hoch jídla poctivě zaslouţil, ani chvilenku by se nebyl rozmýšlel, hned by ho byl někam strčil do sluţby.

Posel odešel tedy s nepořízenou a Veník v určitý den se postavil.

Musil si na cestu oloupat několik ze sklepa říp, otec mu nedovolil, aby si ukrojil chleba, chtěl, aby šla chudoba jeho hodně najevo.

Nikdo z jeho lidí ho nedoprovázel. Rodičům ani nepřipadlo, aby s ním šli kus cesty, by lépe mu minula, a i kdyby si byli na to vzpomněli, přec by ho nebyli doprovodili, scházel jim k tomu cit.

Józa si netroufala ani za bratrem přes prah vyjít, vědělať, ţe by ji otec s vádou nazpět volal, k práci její zhruba ji posílaje, a ona nechtěla, aby bratr mezi hromobitím odcházel. Neukápla jí před rodiči jediná za loučícím se Veníkem slza, nebylo na ní znát ţádného dojatí; ovšem, kterak si počínala na seníku, kdeţ spávala, toţ nikdo neviděl. Válela se tam jako smyslů zbavena, rvala si vlasy rozrývala si nehty krk a ruce. Ráno, kdyţ vstávala, bývala jedna rána, jako by se byla potýkala s nějakou šelmou. Baţe se šelmou se potýkala, se zoufanlivým o bratra jediného to steskem.

Veník odešel a jiţ do smrti hor nespatřil. Bylo by se navlas dělo, 64

jak Kobosil předvídal, pánům se nelíbil pro zakrnělost, chtěli ho pustit domů, aniţ by si byl za to doktor ţádal tvrdého tolaru. Ale Veník jim nechtěl odejít; kdyţ ho nevzali na vojnu, dal se sám, a to

‚na věčnosť. Dobře na mysli mu utkvělo, ţe otci těţko dva krky ţivit, sestřina práce ţe mu dostačí, on ţe doma zbytečný. Musilo to býti pravda, coţ by mu jinak nebyl stál za tvrdý tolar? Věděl dobře, ţe jich má v slamníku asi deset schovaných. Viděl jednou v noci schoulou ve dveřích, kterak s matkou je počítá, tam je ukládaje. I myslil tedy, bůhvíjak se otci zavděčí, nepřijde-li mu jiţ na oči.

Přitom si nesměl ovšem vzpomenout, co bude asi Józa o samotě vyvádět, aţ uslyší, ţe bratr asi hor nikdy jiţ neuvidí. Jakmile mu přišlo o ní myšlení, hned se dal do pláče tak usedavého, ţe všem, kdoţ ho slyšeli, srdce nad ním zabolelo. Připomínal si, kterak naň vţdy se usmála, kdykoli na ni se podíval, jak obratně u stolu nejlepší sousta lţicí k jeho straně strkala a kolikrát za den mu skočila mezi prací k potoku pro vodu, aby se zchladil, nic nedbajíc otcova lání, přišel-li právě k tomu, ţe si nedělá svoje, bratrovi slouţíc.

I divili se lidé, kdyţ jim řekl, ţe to pláče pro sestru; domnívali se, ţe tak si vede o milenku či mladou ţenu. Děti ty na skále vyrostly, otec je hajcal jako kladivo kamení; to bůh ví, kde se to v nich vzaly ty měkké jejich city.

Veník obléknuv vojenské šaty byl ihned do Prahy dopraven, ale nezakusil tam dlouho ni trampot, ni radostí vojenského ţivota.

Pořád mu bylo o tom přemítat, ţe byl otci jen obtíţí, ţe se ho rád zbavil, ţe teď vloţí všecku práci na sestru a kterak ona to asi vydrţí.

Slýchal ji ve snu na seníku plakat a na velké namahání si mu stěţovat. Přecházela mu z toho spaní znenáhla i chuť, nedostavoval se k společnému obědu a daroval svou částku chleba vţdy jiným.

Jeho soudruzi si myslili, ţe má asi z domova peníze a potajmu ţe si přilepšuje; nevšímali si toho dříve, ţe nejí, aţ nemohl jednou zrána vstáti. Jakmile si stoupl, hned se zvrátil slabostí. Lékař k němu povolaný prohlédl si hocha, na to a jiné se ho tázaje, přičemţ pořád hlavou vrtěl, najednou zvolal: ‚Chlapíku, vţdyť umíráš hlady!‘ Tu soudruzi jeho teprve si vzpomněli, ţe ho neviděli ani jednou 65

jaksepatří jíst, dotvrdivše výrok lékařův.

‚Proč ale chceš umřít, hochu?‘ lékař soucitně se ho tázal, ‚coţ tě zde někdo suţuje?‘

Veník mezi slzami přiznával, ţe nikdy ještě, co je na světě, tak dobře se neměl jako teď, ale ţe ho moří myšlenky. Vypravoval lékaři, ţe nebyl otci ani dost málo milý, ač do krve se mu dřel; ţe mu nestál ani za jediný tolar, ač jich měl v slamníku schováno celou hrst jako mléko bílých, a konečně se mu vyznal, jak se mu po sestře stýská a kterak jí lituje.

Lékař, těše hocha dle moţnosti, ihned poručil, aby přinesli z blízkého hostince, co tam budou mít nejlepšího, a láhev vína k tomu, aby se posilnil. Sám k němu přisednul, jídlo mu krájel, vína naléval, ba sám s ním jedl a pil, jen aby mu udělal lepší k tomu chuť. Veník, pohnut jsa tolika dobrotou, všemoţně se nutil, avšak nadarmo se namáhal; jiţ nemohl ničeho poţít a snésti, zemřel málo dní nato slabostí.

Kdyţ došla Kobosila o tom zpráva, ţe Veník je odveden, rozběhl se na rychtáře jako vzteklý. Řekl mu, ţe mu musí pro syna psát do Prahy, ţe mu ho musí páni vydat, jinak ţe mu nedá pokoje. Jakáţ by to prý byla spravedlnost, kdyţ by vzali otci dítě, které stěţí vychoval, naloţivše s ním dle libosti.

Rychtář nemálo se mu podivil; počínalť si jako člověk, který nezná a nechce znát svět. Nadarmo mu dokazoval, ţe by se mohl všem mrzutostem vyhnout napatrnou výlohou, a kdyţ si nechtěl dát říci, konečně na paměť mu uvedl, ţe se dal syn na vojnu sám, co tedy za soudy s pány?

Kobosil dovídaje se teprv teď, co syn spáchal, ještě více se dopálil; nikdy by se nebyl nadál, ţe mu syn takový kousek vyvede.

Uhodl hned, ţe povaţoval výrok jeho, ţe by se rád zbavil jedlíka zbytečného, za pravdu z přílišné poslušnosti. Otec neupřímný byl za svou poťouchlost řádně potrestán. Veník býval jeho pravou rukou, scházel mu teď všude, ač pracovala nebohá Józa, všecky síly svoje napínajíc, jen aby otec při nedodělané práci na Veníka si nevzpomněl a mu tak šeredně nelál, jak si teď vzal v obyčej.

66

Zato druhá o synovi zpráva, ţe totiţ je mrtev, Kobosilem ani dost málo nehnula. Vţdyť z něho teď jiţ rovněţ nic neměl, nechť si byl vojákem či neboţtíkem, jedna to byla proň věc.

‚Vida hlupáka,‘ pravil k ţeně, slyše jakým to způsobem ze světa sešel, ‚na co si to vzpomněl!‘

Kobosilová lhostejně hlavou kývla; zblběla během let u tvrdého muţe, nebyloť v ní jiţ ani myšlenky, ani citu.

Józa ani tenkráte před rodiči oka nesmočila a opět nebylo na ní znát zvláštního pohnutí; avšak počala znenáhla později chodit ke stolu a dříve od jídla vstávat, neţ měla v obyčeji. Někdy dokonce ani k obědu nepřisedla. Rodiče toho nedbali, nepřišla-li ke stolu, tedy nepřišla, kdoţ by se byl teprv po holce sháněl a ji volal! Neměla-li hladu, tím lépe, aspoň zbylo více k večeři.

Jednou ráno slyšel Kobosil, tluče na poli hroudy, ţe kozy ţalostně v chlévku mečí. Nemálo tomu se podivil; myslil, ţe Józa dávno jiţ

vyhnala. Přitom však si vzpomněl, ţe ji za dnešního jitra ještě ani okem nespatřil. I pomyslil si, ţe asi zaspala, ač to nemívala v obyčeji; naučilť děti včas záhy vstávat. Chodila ale v poslední době po domě jako pitoma; umínil si tedy, ţe jí dodá poněkud lepšího ducha, aby zas ‚zčiperněla‘. Nechal hroudy i palici na chvíli, ač nerad, odpočívat, vešel do chalupy, stočil několik starých provazů a vylezl ztichounka po řebříčku na seník. Józa skutečně dosud tam leţela; avšak jak k ní se přiblíţil, aby ji praštil provazy, poznal, ţe nespí, nýbrţ ţe je bez vědomí.

‚Můj ty boţe na nebi, cos mi to dal za děti,‘ zabědoval tuše, co asi s Józou se děje, ‚syn jako zloděj o to mne okradl, co mne od mladosti stál; odešel mi, kdyţ mně měl být teprve co platen, a holka k němu šla do učení. I ona o to mne chce oloupit, co na ni od dětinství jsem vynaloţil. Ale počkej, nepůjde ti to, jak si myslíš.‘

Vychlístl na dceru plný dţber vody, a kdyţ sebou počala pohybovat, poručil ţeně, aby pro ni uvařila pořádný hrnec polévky.

Sám Józu polévkou tou nakrmil, neustále přitom naříkaje na škodu zbytečnou, kterou mu tak lehkomyslně způsobila. Musila pilně polykat, nechtěla-li se zalknout, otec jí neslevil. Kdyţ myslil, ţe má 67

asi dost, nechal ji leţet a odpočívat, avšak za půl hodinky u ní byl zas s hrncem a s měchačkou, a zas musila Józa polykat, jinak by se byla zajisté udusila.

‚Jáť lepší doktor neţ ten praţský, viď panenko,‘ mezi krmením dceři uštěpačně se pochlubil. ‚Není-li pravda, to by se ti líbilo dle příkladu bratrova v hlíně lenošit, a starý otec, jsa ke všemu v domě sám, aby se na tom světě hýbal. Ne, ne, dceruško, takhle spolu jsme nehráli, ty tu zůstaneš, za Veníkem tebe nepustím. Jestliţe kdy na tobě zpozoruji, ţe chceš dokončit, cos dnes započala, zatočím s tebou, jak zatáčívají páni s liknavými robotníky: dám ti na krk hodný řetěz přikovat. Snad ţe se ti to bude pak veseleji pracovat, budeš-li si přitom sama dělat muziku.‘

Józu přešel mráz, vědělať, ţe je otec s to splnit, co slibuje.

Nato Kobosil dceru po mnoho neděl z očí nepustil; jak někam zašla, hned byl v patách za ní, u stolu musila tolik sníst, co jí určil.

Jeho neustálé ji špehování a přitom hašteření na nezdárné děti, jimiţ

ho bůh jiţ tu na zemi tresce, rovnalo se Józe brzo řinčení onoho řetězu, který jí sliboval. Aby toho se zprostila a aspoň některou chvíli sama oddechnout si mohla, nutila se do jasné tváře tak dlouho, aţ otec konečně uvěřil, ţe se jí jiţ za Veníkem nechce. Komu jde na osmnáctý rok, dlouho na smrt doopravdy nepomýšlí, byť se i měl na světě tak zle jako Józa Kobosilova u otce svého.

Ba, Józe šlo na osmnáctý rok, a rodiče se jí tak málo o oddavkách zmiňovali jako Veníkovi o odvodu. Podobalo se skoro, ţe si ji chtějí do smrti doma podrţet, aby jí nemusili dát výbavu.

Zahnal-li déšť či bouřka přec někdy některou babu, v lese ovoce chudých (houby) sbírající, ke Kobosilovům do chalupy a zeptala-li se, spatřivši tam děvče silné a dospělé, napolo v ţertu, napolo doopravdy, mnoho-li chystají dceři, Kobosil zkrátka ji odbyl:

‚Co bych já dceři chystal? Naopak já se chystám, ţe budu za ni brát. Bude-li si ji chtít někdo vzít, řádný musí mi dát výměnek za to, ţe mu ji postoupím. Pošetilí otcové, kteří to dělají jinak.‘

‚Vy nejste věru na rozum padlý,‘ bývalo mu odvětěno, ‚jen jestliţe vám to tak půjde, jak si to malujete.‘

68

‚Nepůjde-li, tedy nepůjde, ale ze svého nesejdu. Musím dostat od zetě náhradu, ţe jsem mu vychoval ţenu, která mu bude do smrti pracovat a slouţit, jinak mu ji nedám.‘

Kobosil mluvil takto opět více z lakoty neţ z chudoby. Kdyby byl býval otcem jaksepatří, mohl snadno oběma dětem svým pomoci, Veníkovi od vojny a Józe zas do nějakého onakého místa. Tehdáţ to nebylo jako nyní; dcerky dostávaly u nás po dvaceti zlatých.

Dostala-li některá padesát, o té po celém okolí se povídalo. Takové věno by byl mohl Kobosil dceři své dát jak by smetl. Rok co rok prodal seno i obilí, jiného u něho se nevařilo neţ řípa, svým lidem ani krup nedopřál a obrok na zimu musila Józa přinést z lesa. Oděv ho téměř nic nestál, ţenské chodily v reţných, vlastní rukou napředených kanduších a on v haleně z téţe látky. Na neděli ţádného zvláštního šatstva neměli; neměli ho potřebí, nikam mezi lidi nechodili, šli-li začas jednou do kostela, jen u kropenky se stískali. Pak drţel několik koz, které se pásly po celé léto na těch chutných pohorských bylinách a dávaly do díţky o přetrţ. Celý pátek nedělávala Józa jiného neţ samé sýrky, o které se okolní hospodští trhali; jakţ neměl mít Kobosil pak několik grošů uloţených, kdyţ to uměl takhle stloukat?

Mělť pár zlatých, a přec jich neměl; divně s penězi tak pracně nastýskanými nakládal. Teď se nám to zdá aţ k neuvěření, tenkráte to ale nebylo právě nic zvláštního.

Střádal svoje peníze a groše pilně do nového hrnce, a kdyţ byl plný, poloţil navrch kříţový tolar, novým kusem plátna vše dobře obvázal a za nového měsíce šel s tím do lesa, kdeţto modliv se přitom zvláštní modlitby, milý střep buď pod velký strom či pod skálu zakopal, nikdy jiţ k němu se nehláse. Panovalať totiţ mezi naším pohorským lidem tehdáţ pověra, ţe peníze takto zakopané najde jakýsi zvláštní člověk, který jimi cos znamenitého vykoná, z čehoţ bude míti nejpřednější zásluhu ten, kdoţ mu je tam uchystal. I naskytovalo se dosti rodičů, kteří, aby měli zásluhu, dětí vlastních odstrčili. Odbyli je jen několika krejcary a zlaté bedlivě zakopali.

Takové peníze bývají u nás ještě nalezeny, dobývá-li se v lese skála 69

či hrubé ze země kře. Jsou hned k poznání po kříţovém tolaru.

Bylo prý krásnějších na okolí děvčat nad Józu, ale kdo ji spatřil jen jednou, musil si ji pamatovat, byť i nebyl chtěl. Mělať oči jako utrejch, vlasy jako vlnu aţ na zem, tváře jako oheň. Veník při těţké práci zakrněl. Józa naopak při ní zmohutněla a zesílila, jí svědčil ten tvrdý na skalách ţivot. Radost byla na ni se podívat; kdyţ z výšky něco si podávala či pro jakousi se shýbla věc, zdálo se, ţe nemá kosti v těle, tak se znala otáčet. Mělať zvláštnost tu, ţe nosila kaţdou tíţ

jen na rameně či na hlavě, jak to prý mají v obyčeji ţenštiny v horkých krajinách. Přeběhla-li louku, ani jediného kvítí na ní nepomačkala, tak lehký měla krok; stébla pod jejíma nohama zas vstávala, jako by je byl jen přeběhl vítr.

Jednou si vyšla Józa kvečeru do lesa na jahody. Česala je dřevěným hřebenem do dţbánu. Pokud trvaly, vařila matka z nich večer co večer jahodovku, největší vybrala a na zimu usušila co lék pomáhající od křečí. Sbírajíc přišla aţ na samý hřeben hory, kdeţto uprostřed nejhustšího lesa se prýští ze skály studánka. Pramínek z ní vytékající na své pouti lesem stále vzrůstá, aţ co potok široký a hluboký spadává okolo Potockých do údolí, kdeţto spojiv se s vodami jinými naplňuje rybník náš. Staleté buky kolem studánky se rozkládaly, pod nimiţ bylo vţdy jahod tu černých, tu plavých, jako kdyţ tam sukno prostře.

Právě si stavěla Józa plný na rameno dţbán, chystajíc se domů, tu to za ní zachramostilo a vystoupil z houští myslivecký, před nímţ

běţel velký pes.

Pes zaštěkal, hoch se ohlédl po děvčeti a děvče po hochovi. Vida, ţe tu je jen na jahodách a nikoli aby podřezávala mladé stromky kozám domů pro mls či mladé vybírala z pelechu laňky, mladík jí podal dobrého večera, na co Józa ani muk, ač na mysliveckého hledět nepřestávala.

Mladík neslyše, ţe by mu za zdvořilý jeho pozdrav děkovala, se zastavil.

‚Čím jsem tě urazil, ţe mi za moje pozdravení neděkuješ?‘

svraštiv čelo zostra se jí otázal.

70

Józa při jeho slovech v tváři zahořela jako z máku květ. Dívajíc se za mladíkem byla zúplna zapomněla na pozdrav povinný. Zdáloť se jí, ţe nikdy ještě tak sviţného hocha nespatřila, coţ nebylo ovšem divu, vţdyť na tu její skálu nikdo nepřicházel a ona s ní také mezi lidi nesestupovala; byla tak placha, ţe kdykoli někoho potkat měla, vţdy hlavu od něho odvrátila či aspoň oči sklopila. Byla by zajisté i tenkráte tak učinila, mysliveckého málo si všímajíc, kdyby nebyl tak nenadále se objevil; byltě tenkrát u ní pohled rychlejší neţ

pomyšlení. Hoch pozoruje, kterak se zardívá, spokojeně se usmál.

Jiţ věděl, na čem je, nebyl dnešní.

‚Nejsi ty Kobosilova?‘ znovu se jí otázal, ale teď zcela jinak neţ

ponejprv, kaţdé slovo jeho med.

Józa mlčky přisvědčila. To mu však nebylo dost, chtěl ji přivést k řeči a slyšet z její úst, co zahlídl v očích.

‚Pověděl jsem ti, čí jsi, a teď ty mně za to pověz, čí jsem já,‘ počal ţertovat.

Józa hlavou zavrtěla, ţe to neví, přitom oči tak rozšafně naň upírala, ţe jí to věřit musil.

‚Aj, ty to nevíš? Snad to tedy uhodneš, povím-li ti, ţe kdybys z vašich mostek spustila jablko, k nám do sadu ţe by dopadlo,‘ pravil naoko vlídně, uvnitř však nemálo na to se mrze, ţe ho nezná. Myslil si zajisté, ţe nemají děvčata okolní o ničem jiném řeči a myšlení neţ

o něm. Kdyby se byl toho nadál, i on by se byl tvářil, jako by jí neznal.

Jiţ Józa věděla, čí je, a mráz ji přešel, lekla se ho. Ale dojatí její trvalo jen okamţik. Vzpomněla si, ţe jednou před lety v rodině jeho bratr zabil bratra, jak otec, mluvě o sousedech dole pod skálou, pokaţdé vykládal.

‚Tys z Potockých,‘ Józa konečně se zajikala.

‚Ano, jsemť,‘ hoch samolibě se vzpřímil; v té chvíli asi na to nepomyslil, ţe má mezi předky vraha, a i kdyby si byl na to vzpomněl, zajisté by ho to nebylo tak dojalo jako Józu. ‚Stojí před tebou Potockých Mikuláš či Mikeš, jak naši mi říkají. Nejsemť při naší ţivnosti; nerad ţílu napínám, toulat se s puškou v lese, toť moje 71

nejmilejší. Nechal jsem bratrovi vše, jak to stojí a leţí, za to na otci jsem si vyţádal, aby se přičinil, by ze mne udělali pána. Jsem při myslivosti, co slezly z hor sněhy, a neţ zas napadají, budu revírníkem. Krásně za mne u pánů mazal, ale jeho to nebolí, má čím.‘

Kdyby byla Józa zkušenější bývala, hned ptáka by byla po zpěvu poznala. Byltě Mikeš z těch, kteří místo pánubohu v duchu sami sobě se klaní. Ale zpozdilá holka naň hleděla jako na jakés z nebe zjevení a poslouchala jeho chloubu jako nějaké proroctví. Nikdy dosud neslyšela tak plynně, krásně a vesele hovořit. Vše, co Mikeš chvástal, zdálo se jí znamenité a pamětihodné.

‚Kdyţ neznáš mne, jak bys tedy znala bratra mého,‘ pokračoval Mikeš, stavě se přitom na prsty. ‚Mám jen jednoho, Franíka. Právě teď po nevěstě se ohlíţí, matka v zimě nám zemřela, je u nás potřebí hospodyně ostré. Nezávidím mu; třeba sebelépe si stál, přec zůstane do smrti jen sedlákem, a se mnou si jiţ teď podávají písaři ruce; aţ

budu mít místo a k ţenění mi přijde chuť, za kaţdý prst se mne chytne slečna, a proň vyrostla jen holka selská. Franík chodívá pilně za mnou do myslivny, nemůţe beze mne být ani den, já jsem jeho svědomí a rozum, vše jen dává na mne. Snad jsi nás přec jednou zahlídla, kdyţ jsme šli spolu z lesa a podle potoka k našemu?‘

Mikši pořád ještě do hlavy nechtělo, ţe ho nejbliţší jeho sousedka ani nezná; myslil, ţe to před ním tají, i chtěl to z ní vylákat.

‚Nezahlédla,‘ poctivě Józa ho ubezpečovala, ‚dbám při práci jen svého, jsem tak od dětinství naučena.‘

‚Říkáš to, abych šel svou cestou, déle tě tu nemeškaje?‘ hoch uraţeně vyjel, ale hned zas se ztišil. Józa domněnce jeho nahlas se zasmála. Nikdy ještě, co snad byla na světě, nic jí tak k smíchu nepřišlo, jako ţe Mikeš si myslí, ona ţe si přeje, aby odešel a jí tu déle nemeškal. Vţdyť by ho byla nejraději k místu jeho přimrazila, aby se nebyl mohl hnout, neustále s ní rozmlouvaje a na ni pohlíţeje… věčně a věčně by se byla chtěla takhle pod buky u studánky obmeškat, snad by si nebyla na bohu jiného přála nebe.

Mikšův pes, Józu dosud nedůvěřivě obcházeje, najednou vesele 72

na ni vyskočil, jako by mu byla upřímným smíchem náhle zjevila ryzost srdce svého. Mikeš také se pousmál, ale úsměv ten ani dost málo mu neslušel, smálť se v duchu její prostotě, zajisté mu byla povědoma kaţdá její myšlenka.

‚Pakliţe jsem tě skutečně dnes tu nemrzel, dej mi toho důkaz a nech se mi tu zejtra najít zas,‘ úlisně jí pravil, ‚rád sice lesem se loudám, ale zachce se mi hovoru, kdyţ celý boţí den jediného slova nevypustím z úst. Tobě zajisté také někdy se stýskává, viď Vidívám tě na vašich polích vţdy samotnu.‘

‚Mně se nestýská,‘ Józa upřímně se mu vyznávala, ‚i kdyţ býval můj neboţtík bratr doma, přec jsem bývala při práci vţdy jako sama.

Otec nám netrpíval ţádných mezi sebou hovorů.‘

‚Toť ovšem něco jiného,‘ jizlivě hoch jí odsekl, ‚kdyţ se ti nestýská, to sem k tobě nezajdu, byl bych ti jen k obtíţi. Neměj mi za zlé, ţe k tobě jsem promluvil. Mohl jsem ovšem na tvém mlčení hned poznat, ţe se ti se mnou do ţádného hovoru nechce. Bezpeč se na to, ţe aspoň teď, kdy a kdekoli s tebou se setkám, nikdy jiţ rečmi zbytečně tě nezastavím.‘

A potutelník skutečně se měl k odchodu. Ale sotva učinil několik kroků kupředu, jiţ zas se vrátil. Józe se dobyl z prsou výkřik tak zoufalý, kdyţ ho takto odcházeti viděla, ţe i jeho prázdné a ničemné srdce pronikl, naplňuje je na okamţik soustrastí.

‚Vţdyť se nehněvám,‘ ji chlácholil. Zbledlať bláhová jako stěna a třásla se jako osika. ‚Dostavím se zejtra na všechen způsob, a kdyby kdovíjak povětřilo, přijdu rád, tuze rád, tak rád, asi jako ty mne tu uvidíš. Tyhle časy budu zde na tebe dávno jiţ čekat.‘

Józin neobratný jazyk nenalézal slov, aby se mu poděkovala za slib jeho, naklonila se místo odpovědi k jeho psu, důvěrně k ní se lichotícímu, a políbila ho na chundelatou hlavu. Pes vděčně a radostně zakňučel, pán jeho stranou škodolibě se ušklíbl.

‚Ta se krásně do mne zabouchla,‘ smál se cestou sám pro sebe, toče se přitom jako holub na báni. ‚Dobře ţe jda okolo ní jsem jí neminul, budu s ní mít aspoň nějaké vyraţeníčko, jímţ si ukrátím čekání na revírnictví. Takových holek je málo, je jí vidět aţ na dno 73

duše, hned je na ní znát, ţe na poušti vyrostla.’

Potockých Mikeš Józe se chlubil, ţe bude na ni čekat, zatím ale čekala ona na něho u studánky pod buky. Bůh ví, kterak otci se vykroutila, ale sotva minulo poledne, jiţ byla na místě. Nevěděla, ţe je to hanba, ţe ona tam první, dávajíc mu tak patrně najevo nedočkavost svou, aby s ním opět se setkala, ba myslila, ţe to zcela v pořádku, dokazuje-li mu, jak ráda za ním přišla. Kdyby s ní byl dobře smýšlel, zajisté by ho to bylo také těšilo, ale on jí neobjednal pro jiného neţ pro poškleb.

Dokud naň Józa čekala, věděla toho bůhvíco, čím ho uvítá; ale jak k ní opět z houští vystoupil, jako kdyţ jí jazyk podváţe. Ruce a nohy jí zdřevěněly, nemohla ho ani pozdravit, neřkuli jít mu naproti, vstala a zůstala před ním stát, jako kdyţ do země ji vryje.

Zdálť se jí Mikeš dnes ještě onačejší neţ včera, ustrojil se totiţ do nedělních šatů, aby nadobro ji spletl. Avšak k tomu neměl věru šatů ni jiného zapotřebí, Józe by se byl zajisté i v špinavých klocích zdál země králem. Ona chudák do nedělních šatů ovšem přistrojit se nemohla, neměla oděvu jiného krom reţného svého kanduše.

Vstoupivši do lesa byla si ale s hlavy plenu strhla, dlouhé svoje vlasy rozpustila, aby ji přec trochu okrášlily, za ňadra si zastrčila velkou kytku z nejvzácnějších na horách bylin, jako nevěsta k oddavkám se ubírající, a ráno před slunce východem si třikrát po sobě umyla rosou tvář i ruce.

‚Kdybych byl věděl, ţe tu jiţ čekáš, ještě více bych si byl k tobě přispíšil,‘ pravil jí Mikeš potměšile, tím najevo jí dávaje, ţe ona vlastně si ho nadchází a nikoli on ji. Myslil, ţe je dobře se krýt, kdyby si snad měla někdy proč naň stěţovat, pak jí mohl připomenout:,To ty, ne já,‘ ale kdyţ bystřeji na ni pohlédl, oči se mu zajiskřily. Józa byla dnes tak krásná, ţe ji sotva poznával. Vlasy se kolem ní vlnily jako černé jezero, tvář se jí svítila mladostí a svatou láskou srdce nevinného.

Netušila v slovech jeho úkladu.

‚Mně se to tu hezky čekalo,‘ skočila mu do řeči, ‚vše mi tu dnes připadalo jaksi jiné, nové, mnohem pěknější a vznešenější. Jako by to 74

ani nebyl tentýţ les, kde bývám denně na stelivu, nýbrţ kostel jakýs, jehoţ sloupy jsou ty vysoké kolem mne stromy, v nichţ to nešumí vítr, nýbrţ hrají varhany jako o bílou sobotu o vzkříšení. I ten chmerek tu u nohou mých celý je dnes jinačí; kde se to v něm pojednou přes noc vzalo tolik těch vonných drobnoučkých kvítků, těch mušek lesknavých a broučků červených? Nikdy jindy jsem jich tam nevídala. Zdaţ se nezrodily z těch slzí, které z očí mi ukáply, kdyţ včera za tebou odcházejícím jsem se dívala?‘

Hloupý Mikeš na její pohnutlivá slova jen hodil hlavou, cítil se uraţena, ţe na přivítanou jiného neví neţ vykládat mu, co shledala v chmerku a slyšela ve větru. Nepochopil zpozdilec, proč se jí zdá dnes vše změněné, mnohem krásnější, proč si všímá, čeho jindy neviděla, proč se jí to tak hezky čekalo. Neuhodl, ţe to láska věci kolem ní tak náhle ozdobuje, mile proměňuje a naplňujíc mysl její nepřipouští, aby se jí zdál čas dlouhý. Jeho vtip stačil jen na nekalé věci, něco pěkného nechápal; zas si myslil jako včera, ţe ho chce jen napalovat, a hned se jí za to také pomstil. Lidé, při nichţ je jen chytráctví a ţádná upřímnost, ničehoţ více se nebojí, neţ aby jich někdo nenabíral.

‚Vida, kdyţ se ti to tak hezky čekalo, měl jsem tě tu nechat ještě déle, ba snad dokonce samotnu,‘ tak chladně jí odvětil, ţe jí slova jeho aţ na kosti promrazily, ‚mnohá na mne uţ čekala holka, ale tys první, které se čekání líbilo.‘

Józa se zachvěla nezaslouţenou touto od něho výčitkou.

,Jde z toho najevo, ţe asi o mne tuze nedbáš, mohl jsem si tedy cestu sem uspořit. Vţdyť jsem ti to hned řekl…‘

Józa zsinala.

‚Uhodl jsem tak dobře tvoje myšlenky, ţe nevíš, co bys odpověděla, či ti za odpověď nestojím? ‘

Józa padla hlavou na strom, víčka na oči jí sklesla, všecka síla ji opouštěla. Kdyţ slyšela ho takto hovořit, připadalo jí, jako by vše kolem ní mřelo, sama ţe umírá. Kéţ tenkráte by byla umřela…

Viděl její bledost, její mdloby, a marnivé srdce Mikšovo se obveselilo. Poznal, ţe nespravedlivými řečmi svými k smrti ji 75

zasmutil.

Vyjasniv se v tváři, vzal dívku za ruku, ale Józa vyskočila a křikla, ruku mocně mu vytrhnuvši.

‚Co tropíš?‘ znovu se zakabonil.

‚Proč mne popálils?!‘

‚Blázníš? Čímpak?!‘ Přitom jí ukázal ruku, měl ji prázdnou.

‚Pustils ho.‘

‚Co ale?‘

‚Hromový klínek.‘

‚Co to za výmysl podivný!‘

‚Proč zapíráš? Vţdyť vím, ţe to učinils jen pro ţert, abych se zasmála.‘

‚Pravím ti ještě jednou, ţe o ničem nevím.‘

‚Nepovídej! Jak jsi se mne dotknul, cítila jsem, kterak plamen z ruky tvé mi skočil všemi ţilami k srdci, odtamtud z očí mi vysršev.

Dosud v nich se mi jiskří.‘

Jakţ neměl Mikeš pak být rád, ţe jí neminul, kdyţ takové mu poskytovala vyraţení. Neustále s děvčaty se plašil, dnes s tou, zejtra s jinou, kaţdá mu pečetila, ţe ho miluje; ale byl by se chtěl přec v této chvíli o mnoho vsadit, ţe ţádná z nich ho ještě tak ráda neměla a ţádná mít nebude jako Józa. Tolik aspoň přec poznal, ţeť láska její cos zvláštního, co člověk kaţdý den na cestě nenajde jako oblázek, ačkoli si lásky té asi tak váţil jako toho oblázku, o který noha jeho v chůzi zavadila. Kaţdému dal bůh oči, ale ne kaţdý vidí, kaţdému sluch, ale ne kaţdý doslýchá, kaţdému srdce, ale ne kaţdý cítí.

Od toho večera míval Mikeš den co den schůzi s Józou u studánky pod starými buky, avšak jiţ k tomu svátečně se nestrojil, nahlédl, ţe by bylo škoda práce i šatů, ţe toho není potřebí. Ale Józa zůstala při tom, ţe pokaţdé za svítání tvář rosou umyla, kdyţ do lesa vstoupila, vlasy si rozpustila, zastrčivši si za ňadra jako nevěsta velkou vonnou kytku z nejvzácnějších na horách bylin.

‚Rád na to se podívám, co asi učiní, aţ ji políbím,‘ řekl si jednou Mikeš cestou k studánce, ‚snad z toho bude mít smrt,‘ posmívavě doloţil a na přivítanou děvče skutečně políbil.

76

Smrt z toho Józa ovšem neměla, ale omdlela při tom, jak říkáme, jako krč. Mikeš ji měl co křísit; kdyby nebylo vody nablízku bývalo, kdo ví, jak by to bylo s ní dopadlo. Věru k neuvěření, ţe tato holka mezi samým kamením vyrostla. Měl z ní být bodlák, a zatím nevypěstoval nejbedlivější zahradník v kníţecí zahradě kvítka útlejšího nad to ubohé její srdce.

‚S tou nejsou ţádné ţerty,‘ pln strachu Mikeš si pomyslil, lije na ni ze svého klobouku vodu. Patřilo mu, ţe trochu zakusil úzkostí, ale netrvaly u něho dlouho; jakmile zas prokoukla, zahanbeně, a přec blaţeně naň se usmívajíc, bylo po dobrých předsevzetích, ţe těch ţertů s ní zanechá; teď se do nich teprve jaksepatří zabral, čekalo se mu to při nich na revírnictví dosti příjemně.

‚To bych přec byl blázen, abych před ní utíkal, kdyţ sama k sobě mne vábí? Coţ by se mi nemusil kaţdý za to vysmát jako hlupáku největšímu? Vţdyť ta holka ví, ţe budu pánem, ţe na mne čekají slečny, hned naponejprv jsem jí to pověděl. Tolik přec rozumu má, aby uznala, ţe si snad nevezmu horačku v kanduši a ţe za ní nechodím doopravdy,‘ Mikeš sám sebe konejšíval, vida, ţe Józa k němu lne kaţdým dnem vřeleji, míval z toho přec někdy strach, co vyvede, aţ k studánce přicházet přestane. Avšak chodil nadál k bukům, odpusť pánbůh, nejinak jako na komedii.

‚Rád se podívám, co bude dnes provozovat,‘ toť bylo stále jeho myšlenkou na cestě k ní. A Józa skutečně po kaţdý den cosi nového vyváděla. Dnes například nemohla, spatřivši ho, na nohy, včera jí nechtěl slouţit jazyk, předevčírem pila falešná jeho slova jako víno nejsladší a zas jindy před ním klekala jako před knězem. Jednou, kdyţ ovšem naschvál prohodil, ţe ho nemá dosti ráda, popadla ostrý kus ze studánky křemene, a vrazivši si ho tak zprudka do ruky, aţ krev naň stříkala, zvolala: ‚Poruč, poruč, všecku svou krev takhle po kapkách za tebe dám a za nejkrásnější si to budu pokládati smrt, umírajíc k rozkazu tvému.‘

Ale najednou seznal kdesi na druhé straně hor v lesní osamělé hospůdce zcela znenadání děvče, které bylo Józiným pravým opakem. S tou nemusil sedávat pod stromy na vlhkém chmerku, ta 77

zaváděla švarného mysliveckého do teplounké sednice, kamţ

ochotná její matka za nimi přinášívala lahůdky, ta nemyslila, ţe ji zaţehl hromovým klínkem, stiskl-li jí ruku, aniţ omdlela, kdyţ ji políbil, ta ho políbila třeba sama. A hle, Mikši se počala její svévolnost ještě více líbit neţ Józina plachost; jakţ také ne, stejné přec jen nejraději k stejnému se hrne. Nemlčelať celé hodiny, pohlcujíc ho zrakem planoucím, nýbrţ bez prošení zazpívala mu deset po sobě písniček, jednu veselejší, svévolnější, ba rozpustilejší neţ druhou, pak se uměla po svých nápadnících pitvořit, ţe se mohl Mikeš smíchy popukat, a jeho znala chválit, aţ se hory zelenaly.

Vedle ní zapomněl, ţe je studánka na světě a u ní Józa čekající, a místo k bukům chodil den co den do hospůdky. Přišla-li mu Józa přec někdy ze starého zvyku na mysl, mrzutě si pravil, ţe se jí o lásku její neprosil, ţe mu ji vnutila, ţe si od ní pomoci nemohl, ţe jí nikdy nic nesliboval a kaţdá věc ţe musí mít svůj konec, jestli mu věřila, její ţe to vina.

Józa naň čekala den, dva dni, týden a ještě a ještě jeden týden, dlouhý jako rok. Teď se jí to arci u studánky tak sladce nečekalo jako za onoho líbezného večera, kdeţ se měl Mikeš k první dostavit schůzi. Nezdálť se jí přitom les jiţ chrámem, neporovnávala šumění větru se ţalmy jakýchs neviditelných varhan, nepočítala v chmerku zlatá kvítka a broučky, neviděla jiného neţ místo, kdeţ Mikeš z houštiny vystupoval. Jak napínala sluch, brzo-li zaslechne šelestění větví, jimiţ cestu si razil, či vzdálený štěkot věrného jeho průvodčího, či ránu z pušky, příchod jeho jí oznamující, aby viděl, kterak mu umí letět v ústrety, jak by místo nohou křídla měla.

Kolikrát srdce v ní zabuchalo marnou nadějí, jak často ji oklamal pták, veverka, zajíc v křoví zašustivší. Jiţjiţ myslila, ţe to slyší kroky jeho, zajásala, vyskočila, rozběhla se… marně a zas a zas marně…

Studený pot počal na čele jejím vyráţet, kdyţ slunce k západu víc a více se níţilo, metajíc rudé plameny jako meče ohnivé k ní do stínu lesního. Zahořely, zbledly a uhasly jako v duši její poslední čáky svit, ţe se jí dnes ještě objeví. I zahlučelo pak kolem ní černé zoufalosti moře, s nářkem srdce rozrývajícím hodila kytku svou do 78

studánky, aby utonula jako její naděje, vrhla sebou na zem, tlukouc si hlavu o kameny, o které on se opírával, kdyţ u nohou jeho sedávala, pohrouţena v pohled na tu jeho hladkou, falešnou tvář.

Jen myšlenka, ţe nepřišel-li dnes, snad přijde tím jistěji zejtra, dodala jí zas tolik síly, ţe se vzchopila, rozum svůj sebrala, domů vrávorajíc. Ze by nikdy jiţ k studánce nepřišel sám ze své vůle vlastní, nikdy jiţ přijíti nechtěl, to jí ani na mysl nepřišlo. Nemohla se arci domyslit, co asi ho zdrţuje, věděla jen, ţe to nemoc není.

Slíbil jí totiţ stokrát svatosvatě, ţe kdyby někdy ochuravěl, ihned pro ni by si poslal, jiný neţ ona ţe ho nesmí ošetřovat.

Ale jakţ kdyby byl přec pro ni poslal a posel ji nebyl u studánky nalezl, netroufaje si pro ni zajít do otcovského domu? Vţdyť i mohl pro ni poslat člověka nespolehlivého, lenivého, jemuţ byla cesta z myslivny k studánce příliš daleka, jenţ mu ale přec řekl, ţe vzkaz vyřídil. Mikeš chorobou sklíčen snad na ni čekal, nemoha se domysliti jako ona o něm, co asi ji zdrţuje, proč nepřichází, proč ho nechává tak dlouho bez pomoci… snad čekaje den co den na ni marně konečně se domníval, ţe přijití nechce, ţe oň nedbá… ale ne, ne, to Mikeš zajisté o ní nepomyslil ani jediný okamţik, to věděla…

Myšlenka, ţe Mikeš marně po ní touţí, maje péče její potřebí, jí byla hrozná, nesnesla jí; sotva v ní vznikla, jiţ také se rozhodla, ţe stoj co stoj do myslivny se podívá. Udělala si ‚zámys‘, ţe se jí ztratila koza, a chtěla se tam optat, zdali nezaběhla mezi stádo myslivcovo, jakţ se bylo před krátkým časem skutečně stalo. Před otcem brala travnici. Nezpozoroval Kobosil, ţe se mu dcera v lese milkováním mešká, nosívala travnici vţdy tak plnou domů, divţe se jí nepřetrhla. Bylo-li pozdě a travnice ještě neplna, toţ jí pomáhal Mikeš rychle se ţertem a smíchem trávu škubat, nahraţoval jí takto čas s ním promarněný vţdy v hojné míře, otec ničehoţ se nedomakal.

Józa odešla z domova krokem volným, ale jak vešla do lesa, toţ

se rozběhla, co v ní dechu bylo, chtěla do myslivny co nejrychleji dorazit, aby tíţi nesnesitelnou z duše svalila. Avšak jakmile se na ni zakmitla mezi stromy, jako kdyţ jí do srdce udeří. Nemohla z místa, 79

musila se zastavit, o strom se zadrţujíc; přišlo jí tak mdlo, ţe by byla málem na zem sklesla. Počala se třásti, jako by hodlala spáchati zlý jakýs skutek, stará její plachost ji uchvátila, i zdáloť se jí v té chvíli nemoţno udělat krok kupředu, nercili vstoupit mezi cizí lidi a po Mikši tam slídit.

Bůh ví, jak dlouho tak stála nerozhodnuta, plna úzkosti, pochybnosti a studu: tu najednou ozvaly se od myslivny dva muţské hlasy. Chtěla rychle uskočit do křoví, před přicházejícími se skrýti, ale opět z místa nemohla. Poznala hlas Mikšův. I zajásala v ní kaţdá krůpěj krve radostí nikdy dříve nepocítěnou, on byl tedy zdráv, všecky strachy a obavy její byly marné, zajisté spěchal teď k studánce mysle, ţe ji tam najde… ale co ten nepovolaný jeho průvodčí? Cestou snad od něho se odloučí, a pak chtěla Józa, v houští nepozorovaně oba muţe sledující, na Mikše vyskočit… hlava se jí zatočila při myšlence na slasti shledání toho…

Ale jiţ bylo pozdě se skrýti; neţ domyslila, objevil se Mikeš na pěšince z myslivny do údolí se krouţící. Nesl si krom své myslivecké kabele koţený napěchovaný v ruce pytel, přitom zářil obličej jeho zdravím a spokojeností. Došel ţádoucího cíle, stal se jiţ

revírníkem, dnes ráno rozloučil se s děvčetem v hospůdce se stem ţertů, musila mu slíbit, ţe ho co nevidět navštíví, a teď se stěhoval z myslivny na nové své místo kdesi v kraji na vzdáleném panství.

Bratr jeho ho doprovázel, nemálo na to hrd, ţe je Mikeš pánem.

Lze si představit, kterak Mikeš, spatřiv Józu, na ni se zakabonil.

Šíp hněvu a záští z očí mu vysršel, zabodnuv se jí v srdci radostí se chvějícím. Myslil, ţe je s ní jiţ hotov, kdyţ tak dlouho k němu se nehlásila, nenadál se, ţe za ním se odváţí, a ţe se to sem za ním odváţila, ţe tu se nevyskytla náhodou, to jí vyčetl mţikem z ubledlé touhou a hořem tváře.

I umínil si zlostně, ţe se k ní znáti nebude, osloví-li ho, do očí ţe jí řekne, ţe ji nikdy neviděl a vidět nechce, a jestliţe to nebude chtít trpět, jako drzou vetřelkyni od sebe ţe ji odţene, pojednou a navţdy všecky mezi nimi pásky přetrhávaje. Ale málem by se mu bylo to zkazilo. Pes jeho, poznávaje Józu bleskem k ní se řítil a počal na ni 80

vyskakovat, z jejich setkám se těše, divţe jí nohy nepodrazil. Lízal jí ruce a oděv, natahoval tlamu k tváři její, vábě k sobě vším způsobem její zrak, aby i ona poznávajíc ho konečně tak radostně ho uvítala jako jindy. Ale Józa, jako by chtěla i to Mikši k vůli udělat, zůstala stát jako sloup. Zkamenělať, ţe pes, kterému jen pro pána lichotila, ji zná, a pán jeho, jemuţ se dala v podnoţ, jí nezná, ţe na ni zírá jako na cizí, pohledu jako nehodnou tulačku…

‚Co to tu za děvče, s nímţ pes tvůj se přátelí?‘ Franík Mikšovi potutelně pošeptal.

‚Neznám jí,‘ Mikeš na to zcela hlasitě, chladně a určitě, aby to Józa slyšela, dovtipujíc se, ţe o ní jiţ vědět nechce, a jednou provţdy na pokoji ho nechala.

Franík, ještě jednou na ni pohlédna, pravil opět pološeptem:

‚Toť podivná věc, ţe se pes tvůj mýlí, zajisté ponejprv se mu to stává, můţe holku radostí roztrhat, a ona si ho nevšímá. Jen se také po ní ohlédni, stojí to za to, je to učiněná jedle. Co ţiv děvčete tak pěkně rostlého jsem neviděl. Ale oči má jako jed, kouká za námi, jako by nás chtěla oba utratit. Vida, má za ňadry zrovna takovou kytku zastrčenu, jakýchţ po mnoha večerů k nám do sadu po potoce připlulo. Vylovil jsem je u našich vrb, kdeţ pokaţdé se zachytily.

Jsou uvity ze samých vzácných bylin, které rostou jen na nejvyšších skalách či v nejhustším lese. Ta, která je uvila, musí umět lézt jako kamzík a houštinou se plazit jako had.‘

Mikšovou úkladnou hlavou bleskem to projelo při slovech bratrových, potměšilý v ní se zrodil úmysl. Jiţ věděl, jak od Józy si pomůţe, aby mu nepřišla jinde ještě více nevhod do cesty neţ dnes.

,Jdi, potutelníku,‘ pravil Franíkovi s tváří zcela opravdovou,

‚táţeš se mne, co to za děvče, divíš se, ţe za námi kouká, a zatím ji asi znáš jako já tebe. Proč přede mnou se přetvařuješ? Mne se jiţ teď věru bát nemusíš, neuvidím tak hned našich hor, nebudu ti chodit do zelí.‘

Franík vyvalil na bratra oči, nevěděl, kam míří a co vlastně myslí.

,Jen dělej neviňátko, dělej,‘ zahrozil mu Mikeš usmívavě prstem,

‚kdyţ jsi nechtěl, abych o tvých spádech zvěděl, neměl jsi mi 81

vypravovat o kytkách, které k vám večer co večer do sadu připlují, jsou uvity právě z takových vzácných bylin jako ta, jiţ má ta

‚učiněná jedle‘ za ňadry.‘

‚Myslíš, ţe ona po potoce je pouští?‘ dychtivě vyzvídal Franík na bratrovi; holka se mu byla skutečně na první pohled jak náleţí zalíbila.

‚Netahej ze mne rozum!‘ Mikeš se naň utrhl.

‚Věř mi, bratříčku, ţe jí neznám, vidím ji dnes ponejprv jako ty,‘

Franík horlivě ho ubezpečoval, ‚ale to se ti přiznám, ţe bych se právě nehněval, kdyby ona ty kytky po potoce pouštěla, líbí se mi tuze.‘

A Franík ještě jednou se ohlédl, coţ byl mezi hovorem s bratrem mnohokrát učinil, ale jiţ nebylo Józy vidět pro stromy.

Mikeš dělal, jako by mu konečně věřil.

,O tom, ţe ona po potoce je pouští, nemůţe přec být pochybnosti, vţdyť tomu nasvědčuje kytka, kterou u ní jsi zahlédl,‘ s výrazem hluboké mu pravil přesvědčenosti, ‚rovněţ není pochybnosti, ţe patří kytka tobě, vţdyť není v našem stavení jiného mladého krom tebe člověka. Zvěstuje ti děvče to květinami svou lásku a tím, ţe váţe kytky z kvítí u nás nejvzácnějšího, najevo ti dává, ţe i láska, jejíţto jsou poslicemi, je nad jiné vzácná, obzvláštní. Zajisté provozuje přitom i nějaké čáry, aby k sobě tě přilákala. Skoro bych hádal, ţe vidouc tě dnes samotného do lesa zajít, za tebou sem přišla, aby viděla, jaký má její hra účinek, myslila snad, ţe po kytce ji poznáš a k ní promluvíš. Proto asi tak jedovatě koukala, kdyţ tě spatřila se mnou.‘

‚Čí jen asi je?‘ Franík přemítal; kdyby se nebyl bál bratrova posměchu, hned by se byl k děvčeti vrátil, aby přestala mít kvůli němu těţké srdce.

‚Připlují-li kytky po vodě, to musí být z některého nad námi stavení.‘

‚To by nemohla tedy jiná být neţ dcera toho starého divocha Kobosila, vţdyť nemáme jiného nad sebou souseda,‘ Franík zvolal,

‚a také to jiná není. Byla mi hned jaksi povědoma, vím teď, ţe jsem 82

totéţ děvče vídal v Kobosilových polích, ale byla vţdy při práci tak shrbena, ţe jsem se jí nikdy pořádně do tváře podívat nemohl.

Ostatně jsem ani o to nestál, slýchal jsem, kdykoli přišla o ní řeč, ţe je po otci, ţe s hochem ani promluvit neumí, ţeť jako divá. Moţná ţe mne těmi kytkami přec jaksi k sobě vábí,‘ se smíchem rozpačitým dodal, ‚dnes ráno, pohlédna náhodou ze sadu ke skále, ponejprv, co se pamatuji, jsem si pomyslil: Kdyby ta Kobosilova chalupa náleţela k našemu, pak teprv by se mi ten náš statek jaksepatří líbil.‘

‚Nuţe vidíš, co jsem za chlapíka, uhodl jsem navlas, kterak se věci mají. Škoda, ţe musím pryč, dělal bych ti námluvčího, aby to šlo nějak kupředu. Potřebuješ hospodyni a Kobosilova prý umí pracovat jako ţádná jiná tu na okolí holka.‘

‚Slyšel jsem o tom jiţ také, jenţe jsem si toho tak málo povšiml jako holky. To víš, ţe jsme s Kobosilovými nikdy nevařili, třeba byli našimi sousedy. Kdybych dostal do své ţivnosti k sobě holku jaksepatří, mohl bych jí ponechat domácnost a začít si obchod s obilím, na co jiţ dlouho pomýšlím, dalo by se teď něco vydělat.

Vţdyť si to mohu rozmyslit, ale buďsi jak buď, nechť se rozhodnu tak či onak, spokojeně odsud odejdi, námluvčího mi nebude ţádného potřebí,‘ chlubil se domnívavého Mikše pravý bratr.

Mikeš se pousmál, ţe se mu tak hezky podařilo, co zamýšlel; věděl, ţe se Franík toho jiţ nespustí, co do hlavy mu dal. Nebylo to dnes ponejprv, co ho navedl na věc, kterou pak v jeho prospěch provedl, mysle, ţe tím poslouţil jen sobě. Nepochyboval ani dost málo, ţe si Józa bratra vezme, bude-li ji doopravdy chtít, a to ze msty, aby ho za pohrdání potrestala, rychle za jiného se provdavši.

Vţdyť to tak děvčata obyčejně dělají.

Bylať čirá noc, kdyţ vešla Józa s prázdnou travnicí do sednice, kdeţ rodiče se jí dočkat nemohli. Avšak při pohledu na ni zarazil se Kobosilovi proud nadávek na rtech, jimiţ ji chtěl uvítat. Bylo to snad ponejprv, co byl na světě, co ho pohled na člověka zarazil. Připadalo mu, ţe to není Józa, kteráţ se mu to domů vrací, nýbrţ její duch, i odstoupil od ní s hrůzou pověrčivou. Myslilť, ţe to před ním stojí duch, zatím to stálo před ním tělo bez duše. Nebyloť v Józe ni 83

myšlenky, ni citu, vše v ní umrtvil onen zlonosný šíp opovrţení z očí Mikšových ji zasáhnuvší, kdyţ v ní srdce blahem se tetelilo, ţe ho vidí zdravého na cestě k studánce… Krvavýma očima zírala na otce, a přec ho neviděla, neslyšela, nemajíc na jeho otázky ţádných odpovědí nejen v onen večer, ale ještě po mnohé jiné dni a neděle.

Neohlédla se, kdyţ na ni křikl, netrhla sebou, kdyţ ji praštil, sáhla po práci jen ze zvyku, vykonávajíc ji jako stroj bez rozumu a rozmýšlení; bylo jen pouhou náhodou, ţe se jí jako jindy dařila.

Józa byla zdrcena. Netázala se sama sebe, proč Mikeš od ní se odvrátil, nezkoumala, má-li právo takto si počínat, neposuzovala, neodsuzovala ho; měla jen jediný jasný, nezvratný, palčivý v sobě pojem, ţe ji zapírá, ţe ji zavrhuje, a činila v slepé k němu vášni zarputile jako on.

Nechtěla o sobě vědět, kdyţ on o ní vědět nechtěl, nenáviděla se, anať lásky jeho pozbyla, opovrţením jeho přišla v očích vlastních o všechnu cenu a důleţitost, o všechen význam. Beztoho nikdy o sobě mnoho si nemyslila, a teď se zdála sama sobě vývrhelem jakýms býti. Někdy šlápla naschvál na některé býlí, na některý hmyz a divoké v ní se ozývalo přání, kdyby mohla takto vlastní ničemnou bytost svou jediným zničit šlápnutím, jako on jediným šlápnutím v ní potřel duši. Plíţila se v němé otupělosti ţivotem co nejbídnější jeho tvor. Ţádná zášť, ţádná touha, po mstě v nitru jejím se neozývala, jen bolest nezhojitelná v zkrvácené duši jí hnisala. Tak bláznivě dosud ho milovala, ţe nic naň nedopustila, jen sobě v duchu stále zlořečila, ţe se mu lépe zalíbit neuměla. – Jak nás ţenské ten pánbůh přec jen divně stvořil! Jestliţe pak by si muţ, jsa v lásce zklamán, na takovou věc vzpomněl!

Zajisté by byla Józa tenkráte provedla, oč po smrti bratrově se pokusila, kdyby Kobosil, vida na ní proměnu tak patrnou, nebyl všude za ní býval jako stín. Nepustil jí z očí, nepustil jí spat na seník, nýbrţ musila si ustlat u rodičů v sednici. Aby dozoru jeho se vymkla lstí či násilím, k tomu v ní nebylo dosti jiţ síly a odvahy.

‚Trp, červe, aţ dotrpíš,‘ pravívala si s krutou tvrdostí.

Mezitím čekal milý Franík večer co večer v sadě u vody, brzo-li 84

zas připluje shůry k vrbám nějaká kytka, ale teď tam čekal marně.

‚Mrzí ji to asi, ţe jsem se jí tenkráte, jda s bratrem, nepovšiml,‘

pravil si v duchu, ‚ale kterak si jí povšimnout, kdyţ o ničem jsem nevěděl?‘

Franík si umínil, ţe poklesek svůj skvěle napraví. Byl se od té doby několikrát podíval ke Kobosilům a pokaţdé se mu víc a více zdálo, ţe bez té na skále chalupy a pozemků ji obkličujících není jeho statek jako celý. Ty palouky na stráních právě by se mu byly hodily pro odstavená telátka a kůzlátka.

Aby dal Józe příleţitost, by se mu mohla opět přiblíţit, tenkráte však s lepším úspěchem, chodil pilně okolo Kobosilů do lesa, ač tam teď neměl ke komu. Domníval se, ţe holka jednou za ním přijde, ale ač byla Józa téměř pokaţdé v polích, kdyţ šel okolo, očkem po ní házeje a významně pokašlávaje, ač ho vidět musila, přec nikdy ani hlavy nepozdvihla, neřkuli aby byla za ním přišla.

Kdyby byla chtěla Franíka naschvál dráţdit, nebyla by mohla zvolit lepší k tomu prostředek; ale nebohá Józa ovšem neměla zdání, kterak lhostejnost její na hocha působí. Zahlídla-li ho, toţ ještě více zkameněla bolestí, poznávajíc ho, proţila pak znova ony strašné okamţiky, kdy Mikeš před ním ji zapřel.

‚Vida, vida, nemůţe mi odpustit, ţe jsem ji hned po kytce nepoznal, a teď za to mne tresce, avšak hněv ji asi omrzí, aţ uvidí, ţe já se hněvat počínám. Jestliţe se bude stále upejpat, ukáţu jí, ţe okolo ní chodit nemusím,‘ při takové marné do lesa pouti si pomyslil.

Dlouho Franík Józe takhle v duchu vyhroţoval, nemoha se přec odhodlat, by hrozbu tu vyplnil. Procházky ty okolo Kobosilova stavení staly se mu milým zvykem. Hospodařil v duchu jiţ na polích a na dvoře, a to zcela jinak neţ ten starý divoch. Ale kdyţ jednou jda po mezi tváří v tvář s Józou se setkal a ona ani tentokráte sklopených svých očí k němu nepozdvihla, ani v bledé tváři se nezačervenala, ani se nepousmála, ba ani naň se neutrhla, kdyţ za kanduš ji zatahal, toţ mu to bylo přec jen trochu mnoho. Coţ jí mohl jiţ dát významnějšího důkazu, ţe si přeje, aby pokračovala tam, kde 85

zůstala, neţ naň se rozhněvala? Kdyţ nechtěla, nechť si tedy nechtěla, Franík také si hlavu postavil a přestal skutečně okolo Kobosilů chodit.

Nechodil, a přec ţádná k vrbám nepřiplula kytka.

‚Toť stará věc, ţe musí mít člověk se ţenskými svatou trpělivost,‘

vzdychl si Franík, kdyţ měl toho čekání dost, ‚konečně je mi přec jen holka milejší, která dělá drahotu, neţ taková, která muţům hned na krk se věsí.‘

A Franík počal zas po skále k lesu putovat a zas ho vídala Józa v polích pracující a zas od své práce ani očí k němu nepozdvihla, ani se nezarděla, ani naň se nepousmála; dělala zrovna, jako by to ani vedle ní nešel člověk ţivoucí, neřkuli hoch jako jahoda, který měl svoje a na tu hodinu se mohl oţenit.

‚S holkou není nic, to jiţ vidím,‘ uznával konečně Franík, ‚mstí se mně navzdory, ţe hned jsem jí nepochopil. Jen kdyby ke mně promluvila či aspoň na mne se koukla, hned bych jí pověděl, ţe jsem si při kytkách na ni ani nepomyslil, bratr teprve ţe mi vyjasnil, jak to stojí; ale ne, to jí nikdy říci nesmím, zajisté znovu by se rozhněvala, byl ţe v té věci vtipnější neţ já. Nechce se obměkčit, a přec přitom sebe více trápí neţ mne, kaţdým dnem se mi zdá přepadlejší, jestliţe nezmoudří, ještě ochuraví. Tvrdou má hlavu, budu mít na ní co oblomotat, ale přišla na pravého, však já na ni vyzraju. Ostatně se přec nesmím příliš na ni horšit, bojí se, aby podruhé marně přede mnou se neponíţila. Musím promluvit se starým; aţ uvidí, ţe to myslím s ní doopravdy, zajisté obrátí.‘

Náš mudrc by snad nebyl tak pospíchal, čekaje přec na jakýsi nový důkaz Józiny příchylnosti, kdyby mu nebyl bratr vzkázal, jak to stojí se svatbou, nemá-li přec ještě do hor se vrátit, aby mu dělal u té ‚učiněné jedle‘ námluvčího. Chtěl se Mikeš takto chytře dovědět, jak to s Józou dopadá, jestli se jí má ještě co bát.

Franík vyčíhal si tedy starého. Vida ho jednou ze sadu spravujícího práh u chléva, honem se sebral a šel svou starou okolo jeho stavení cestou do lesa.

‚Nemáte chuť se mnou si zafajfčit?‘ volal naň místo pozdravu.

86

‚Schází mi něco, kdyţ tak samotný si bafám. Máli kouření a pití chutnat, nesmí býti člověk při tom sám.‘

Lakomec nechal práh být prahem a rozběhl se k hochovi, div se nepřetrhl. Sedl si k němu na mez, vytáhl z kapsy dřevěnou učouzenou dýmku, z níţ kouříval po večeři sušenou chrast bramborovou, a pochutnával si na tabáku, potutelně stranou na Fráňu pošilhávaje. Starého toho jezovce hoch svými chůzemi do lesa neošidil, věděl dobře, ţe tam jiţ kolik neděl bratra v myslivně nemá; pověst, ţe se stal Potockých Mikeš revírníkem v kraji, brzo po celých horách se rozletěla. Dobře si všiml, kterak chodě okolo stavení si prohlíţí i pole i chalupu i holku.

‚Ten aspoň mi bude moci za ni pořádně zaplatit,‘ pravil ţeně,

‚také se budu jak náleţí drţet.‘

Franíkovi vedle starce kouřícího asi desetkrát po sobě zhasla dýmka, nemohl očí spustit z Józy. Osekávala vedle plotu na špalku smrčí: ta si to uměla od ruky odhazovat! Nekoukla ani vpravo ani vlevo, ani před sebe ani za sebe, v jednom kuse jen si dělajíc svoje.

Poznával okem znalce, ţe to je hospodyně pro jeho ţivnost skutečně jako stvořená, té ţe bude moci doma vše na starosti nechat a obchod s obilím si zavést. Kobosil pouţiv jeho roztrţitosti, skoro celý měchýř tabáku mu vyprázdnil, nacpal si ho do kapes u plandy, co se mu ho do nich vešlo.

Druhý den starý na hocha čekal sám, jiţ se nedal volat, běţel mu vstříc, jak zdaleka ho spatřil, i zafajfčili si opět na mezi. Józa zakládala dnes stavení na zimu. Narovnávala mezi chalupu a tyče, které asi na loket povzdálí do země zarazila, smrčí včera připravené od země aţ po střechu, nechávajíc pro okna a dvéře otvory přiměřené. Ta se uměla shýbat, natahovat, na ţebřík vylézat aţ pod okap a z něho z celé výše na zem se spouštět, jako by jen skočila z lajce na zem. Jestliţe z ní včera oči spustit nemohl, obdivuje se její obratnosti, toţ jich dnes teprve od ní neodvracel, upoután jsa její půvabností. Přišelť její vzrůst, její mrštnost a ohebnost při této práci k plné platnosti, a Franík zas v duchu si pravil, ţe to učiněná jedle, nemoha se jí přitom dosti do bledé, utrápené tváře nadívat, do níţ

87

přicházela namáháním ţivost a barva nemálo ji zdobící.

Avšak Józa zas dnes se neohlédla ani vpravo ani vlevo, nepodívala se ani před sebe ani za sebe, jen své si hledíc práce.

Nevšímala si obou muţů na prahu sedících, nevěděla o tom, ţe Franík kaţdé její hnutí napnutě pozoruje, čemu Kobosil skoro se podivil. Zdáloť se mu, ţe musí dcera hochův pohled cítit na své tváři jako ţhavé uhlí. Přitom se v duchu ustálil, mnoho-li si bude na něm za ni ţádat korců obilí. Bylo toho dnes o korec více, neţ si byl včera umyslil, ale pohled ten, v němţ plálo zalíbení náruţivé, učinil ho smělejším.

Tuhle noc nemohl Franík naprosto spát, vzpomínka na Józu mu nedala; dosud se mu jen byla tak asi líbila jako ty palouky, které doufal s ní dostat ke statku, ale dnes se byl do ní nadobro zamiloval.

‚Tu, anebo ţádnou,‘ umiňoval si nezvratně.

Sotva zrána slunéčko za horami vylezlo, jiţ stál u Kobosilů pod okny, a jak vystoupil starý na mostky, hned ho napadl.

‚Snad vám vykládat nemusím, proč jsem si tyhle dny s vámi zafajfčil,‘ počal svoje námluvy.

‚Baţe nemusíš,‘ na to Kobosil, potměšile mhouraje.

‚Řekněte jedním slovem, co hodláte dceři dát, a já vám zas jedním povím slovem, mnoho-li já jí dám na statku upsat. ‘

‚Oho,‘ zasmál se Kobosil, ‚zvolna, panáčku, zvolna.‘

‚Co zvolna?! Prodávejte, kdyţ se vám hlásí kupci; děvčata jsou zboţí, které brzo se ustáří, pak ho nikdo nechce, byť by prodavač bůhvíco na něm slevoval a třeba i k němu přidával.‘

‚Se škodou moudrý kupec nikdy neprodává, raději zboţí si ponechá.‘

‚Vţdyť vás nechci odřít, nechte si chalupu ještě několik let, kdyţ

vás těší na ní hospodařit, nebudu nikdy usilovat, abyste mi ji pustil, dejte mi jen pár zlatých do začátku. Chci si zavést obchod s obilím, potřebuji na pytle, musím dát vůz okovat, novou naň koupit plachtu a tak dále, neţádám si více na vás, neţ čím bych tyto věci si zapravil.‘

‚Chalupu si podrţím do smrti a dceři na ruku nedám nic,‘ s 88

chladnou pronesl lakomec určitostí, ‚ţádám si naopak na zeti svém, aby mi tolik ročně dal výměnku, co by ho stál pořádný čeledín, a ţe dcera moje umí práci postavit jako čeledín, to víš. Můţeš spánembohem odjet, kam se ti líbí, ona ti zaseje, zaorá, sklidí, s ní nebudeš ani vědět, ţe máš nějaké pole, vše bude uděláno, neţ ještě na to si vzpomeneš; to přec stojí za kupku zrní, ţe ne?‘

‚Nedělejte ţádné kejkle,‘ mrzel se Franík, ‚kdo si vezme vaši dceru bez přínosu, kdo bude s tím spokojen, ţe chcete na chalupě hospodařit do smrti, kdo vám dá za holku ještě výměnek? Blázen leda či nějaký mrzák, který není světu podoben a tedy ţenu koupit si musí.‘

‚Nekupuj, holenku, nestojí-li ti za to, vţdyť jsem tě sem nevolal, aniţ jsem ti ji nabídl, přišel jsi ke mně sám.‘

Franík pln vzteku od starce utekl. Kobosil ho nechal, potutelně se usmívaje; věděl, ţe se s holkou drţet můţe, hoch ţe se jí jiţ nespustí.

‚Však ty ještě rád přijdeš,‘ zvolal za prchajícím hochem, a také se nemýlil. Franík utekl, hněvaje se na otce i dceru, zapřísahal se, ţe z takového rodu ani ţenu by nechtěl, a ejhle, druhé ráno vidělo ho slunéčko za horami vylézající opět u Kobosilů pod okny na starce netrpělivě čekajícího. Omlouval se za svou nedůslednost sám před sebou, ţe v těch Józiných kytkách přec jen musily být nějaké čáry, které ho k ní teď vábí, ţe na jinéno neţ na ni teď pomýšlet nemůţe.

‚Komu to ten starý škrtič jednou tu nechá neţ dítěti jedinému?‘

rozumoval; ‚co ročně za Józu mu dám, jako bych si to u něho ukládal. Těch několik zlatých, kterých jsem si na něm ţádal do začátku, snadno oţelím, Józa mi je skutečně nahradí přičinlivostí a pracovitostí, toť vlastně u ţeny přínos nejlepší.‘

Jak Kobosil na mostka vystoupil, hned se dal s ním do vyjednávám, jaký si tedy ten výměnek ţádá, smluvil se s ním, podali si na to ruce a Kobosil ho zval do sednice, kdeţto Józa předla na vřeteně.

‚Tu ti vedu ţenicha,‘ pravil otec dceři, přistoupiv s Franíkem k ní.

Józa z myšlenek vyjela, ale nikoliv na příjemný pro otce způsob.

Jak vyřknul slovo ţenich, vyskočila a kousla ho do ruky jako raněný, 89

jemuţ kdosi úmyslně do rány kvasící vráţí ţelezo ţhavé.

‚Tak mně to dělá pokaţdé, kdykoli před ní o tom se zmiňuji, ţe ty asi nadarmo okolo stavení našeho nechodíš,‘ pravil Kobosil budoucímu zeti, ‚je dosud divoká, neví, co to muţ, tys první, s nímţ

promluví, znovu ti lze poznat, ţe mi ji draze neplatíš.‘

A Kobosil opustiv sednici zůstavil ţenicha a nevěstu samotny.

Kdyţ viděla Józa otce odcházet, odhodila vřeteno, porazila ţidli a chtěla za ním ze dveří, avšak Franík měl také čerstvé nohy, nejen ona. Uhodnuv její úmysl, nadeběhl jí, zastoupil jí dvéře, poloţiv se na ně celou váhou, a Józa byla chycena. Ohlédla se po oknech, jestli by se tamtudy z vězení nedostala, v letě by se byla přec ještě jaksi některým protáhla, ale teď, kde byly zaloţeny, nebylo o tom ani pomyšlení.

Bledá její tvář zahořela hněvem, bylo na ní znát, ţe o tom přemítá, nemá-li se do hocha pustit. Ale patrně ji více od toho zdrţovala nechuť dotknout se ho neţ bázeň, ţe by ji přemohl v zápase nerovném.

‚Co právě na mne jsi si vzpomněl, škůdce?‘ zamumlala.

‚Nedělej ţádné pasáry, holka,‘ křikl Franík, hoře v tváři jako ona,

‚mám jich navěky věkův dost. Čiň co čiň, já se tě nespustím, musíš…

musíš… být má.‘

‚Nestydíš se, ţe chceš, co tě nechce, a ţenu ţe si kupuješ?‘

‚Právě proto tě chci, ţe mne nechceš,‘ dupl si Franík nohou.

‚Nepřeji ti a nikdy ti přát nebudu.‘

‚Nešť, měj si mne ráda či neměj, jen kdyţ ti budu mít co poroučet jako ţeně své.‘

‚Ty nevíš, čeho si ţádáš – se mnou neštěstí se přistěhuje pod střechu tvou.‘

‚To se ukáţe.‘

‚To jiţ najevu – opakuji ti, ţe se mně protivuješ jako – hříchy moje.‘

Na ta slova překypěla ovšem ve Franíkovi zlost nadobro.

,Jen řekni aspoň také proč?!‘ křikl chvěje se zlostí, ‚a netaj se s tím, ţe máš v hlavě jiného. Byl jsem pod sluncem největší bloud, kdyţ

90

Mikši jsem uvěřil, ţe kytky, které u našich vrb z potoka jsem vylovil, naschval po vodě k nám pouštělas, poněvadţ bys mne ráda. Jestliţe tys po vodě je pouštěla, pro jiného je uvilas.‘

Plamen hněvu na lících Józiných ustoupil smrtelné bledosti, vzpomněla si, ţe kytky od ní v oněch zoufalých večerech do studánky metané snadno se mohly dostat, proudem uchváceny, do sadu k Potockým. Franík bratrovi o nich se zmínil, a on mu dokazoval, ţe jsou od ní – ţe ho chce jimi přivábit! – Nemusila se dlouho tázat, proč asi tak učinil. Ponejprv v ní se zabřesklo, ţe si s ní jen Mikeš zahrával; chtěje se jí zprostit, kdyţ se jí nabaţil, bratru ji zašantročil lţemi. Několikrát před ní o tom se zmínil, ţe bratr vidí jeho očima, slyší jeho ušima…

‚Aha, podobá se, ţe chtěje tě jen zkoumati, jsem uhodl. Ba teď vidím, ţe máš skutečně v hlavě jiného, jak také ne! Coţ bysi se pak zdráhala vzít si člověka poctivého, který je v domě svém sám pánem, přínosu ţádného na otci tvém si neţádá a ještě ke všemu se uvolil, ţe mu dá za tebe výminek!‘

Józa ještě ani muk. Nemohla chápat, nechtěla věřit, co se jí vnucovalo, ţe není totiţ Mikeš člověk mezi všemi nejlepší a nejpřednější, který ji opustil proto, ţe na ní nic nebylo, nýbrţ ţe to lehkomyslný lhář, jenţ od ní se odvrátil, poněvadţ na něm nic nebylo.

‚Nemysli si, ţe budu spokojen, však já vyzpytuji ty tvoje spády, však já ho najdu, toho tvého milána, a kdyby pod zemí se skrýval, přec ho najdu a pak ho uškrtím – ano, uškrtím ho, a kdyby to byl nejlepší můj přítel, vlastní můj strýc, ba bratr pokrevní,‘ řval Franík bez sebe zlostí při myšlence, ţe má tajného jakéhos soka, jehoţ

dosud se nenadál.

Józa ho popadla za rameno, aby zadrţel, věděla, ţe jest s to splnit hrozbu tak strašlivou, vţdyť byl z ,plemene‘. Strnula při myšlence, co by vyváděl, kdyby na to přišel, co u studánky se dělo. Ale Franík si bránit nedal.

‚Ano, uškrtím, roztrhám, zastřelím ho,‘ soptil s pěnícími se ústy,

‚a kdyby to byl přítel můj nejmilejší, strýc můj vlastní, bratr 91

pokrevní… vyslídím ho, a kdybych musil za ním pod zem nebo do měsíce… nemysli si, ţe nepoznám, pro koho mnou pohrdáš, a kdyby stál mezi tisíci, kdybyste si sebelepší dávali přede mnou pozor… a pak… beztoho víš, jak to u Potockých chodívá, vznítí-li se v nich řevnivost, nešetří ani vlastní krve, jak teprv cizí…‘

Józa celá se třásla, patřivši hochovi do tváře, rozervané strašlivou ţárlivostí.

‚Fráňo,‘ počala konečně, přemáhajíc svou hrůzu a svou k němu nechuť, ‚zůstaneš na svém stát i tenkráte, zapřísahám-li se ti při všem, co tobě nejsvětějšího, ţe se ti nebráním pro ţádného tajného milého? Nepovolíš mně, poprosím-li tě na kolenou svých v prachu té země, abys mne nechal, ne abych s jiným se spojila, nýbrţ abych mohla umřít sama a v pokoji? Ano, neţádám si jiného na tomto světě neţ smrt, brzkou osamělou smrt… dopřej mi jí, Fráňo, dopřej, zaklínám tě, slituj se nade mnou nešťastnou, abys i ty tam na věčnosti slitování došel… Jdi, hochu, a vyhlídni si holku jinou, veselejší, lepší, vděčnější, kteráţ by tě milovala, jak toho si ţádáš.

Nemohu, ó věř! milovat ni tebe, ni jiného, neníť ve mně srdce, v prsou mi zpráchnivělo, nemám tam na místě jeho neţ hrst popele…

ach, nemohu se dočkat chvíle, aţ celá se v popel rozpadnu…‘

A Józa sklesla před hochem skutečně na kolena, máčejíc nohy jeho slzami; byly to první slze, které prolila od onoho večera.

Ale ve Franíku bylo tak málo soucitu jako v bratru, nevěděliť oba, co to láska pravá. Mikeš dívku bez slitování zavrhl, kdyţ jí měl dost, a Franík vida, ţe ho nechce, bez slitování zas se jí vnucoval.

‚Neslevím ti, neslevím, a kdybych se musil pro tebe s celým světem potýkat a v tajnosti noční tě ukrást, chalupu vaši zapálit a bůhvíjaký za to vytrpět trest. Nemiluj si mne, jen kdyţ moje budeš,‘

křičel Franík jako posedlý.

Józa se země vyskočila, všecka měkkost od ní odstoupila a v led se proměnila.

,Jak ty mně, Fráňo, tak já tobě! Oslyšels moje nejvřelejší prosby, vysmál jsi se pláči mému krvavému, donucuješ mne hrozbami, ţe na nevinném se pomstíš, abych tě následovala co ţena pod střechu 92

tvou: za to jsi v očích mých člověk špatný, a takto budu s tebou také nakládat od dnešního dne aţ do smrti své nejdelší. K sňatku sice mne donutíš, ale nemysli si, ţe kdy i k tomu mne donutíš, abych v domě tvém s tebou přisedla k jednomu stolu, s tebou jako ţena s muţem si udělala ‚zastalku‘, sbohem ti dala, vypravíš-li se na cestu, a tě přivítala, vrátíš-li se domů. Koupils mne od otce jako otrokyni, ne ţenu, otrokyni tedy míti budeš. Budu ti pracovat jako sluţka, ale nikdy ti slouţit nebudu jako manţelka, zanikneš či vznikneš-li, jedno mi to bude…‘

‚Buďsi!‘ zvolal Franík celý omámen vzdory, láskou a vzteky. Za tři neděle měli oddavky.

Mikeš k svatbě bratrově se nedostavil, poslal velký stříbrný peníz

‚na povijan‘, jak na švakra se sluší, vzkazuje, ţe pro velkou práci z domova vzdálit se nemůţe. Franík byl skoro tomu rád, ţe nepřišel, aby nezpozoroval netajenou k němu nelaskavost nevěstinu. Józa ani chvíli setkám se nebála, věděla, ţe nepřijde.

Kdoţ by si ţádal vyzkoumat, kterak bylo Józe, kdyţ k Potockým se stěhovala, do stavení toho, kdeţ se zrodili bratří, kteří stejně krutě jí ublíţili, jeden falešností, druhý láskou svou, kdyţ sama si musila nastrčit okovy, které na ni nastrojil Mikeš za lásky odměnu, kdyţ

cítila, ţeť podruhé obětí jeho ničemnosti!

Józa slovu svému dostála. Vykonávala všecky práce jí co hospodyni náleţející, bylať první a poslední na nohou, přidrţovala čeládku k pilnosti a bdělosti; Franík nedával Kobosilovi věru za ni výměnek zadarmo, ale nikdy s muţem u jednoho stolu nepojedla, nepromluvila, nikdy ho nepřivítala, nikdy s ním se nerozloučila, platil u ní tolik co dým v komíně. Avšak Franík ztratil nadobro hlavu, nepřipadlo mu, aby si váţnost její získal rozumným jednáním a láskou šlechetnou, vedl si jako zamilovaný chlapec. Jednou ţebronil za přívětivý pohled, podruhé zas proklínal a vyhroţoval, aţ

se stěny otřásaly, ale nechť si dělal co dělal, nechť si prosil, plakal či láteřil, Józa nepozbyla ani na okamţik své ledové zarytosti a ţelezné mlčelivosti. Někdy v něm se obnovilo zas podezření, ţe má přec s někým jakýsi tajný spolek, nezdálo se mu moţno, aby ho pro nic a 93

za nic tak mučila, třeba mu to před svatbou zvěstovala; skrýval se pak ve stavem, špehuje ji, kdyţ myslil kaţdý v domě, ţe je hospodář přes hory a doly. Moje matka, jiţ Józa přistěhovavši se k Potockým do sluţby přijala, několikrát naň přišla, ale nikdy to na něj nezradila ni Józe, ni jinému. Bylať z chudého baráku a Franík nechával jejím rodičům kaţdý rok nějaké záhony na bandory, povaţovala a ctila ho co dobrodince rodiny své. Bylať chápava, brzo si i povšimla, ţe není mezi hospodáři, jak by býti mělo, i sváděla vši vinu na ţenu pořádnou a pracovitou, ale neuhodnou a nemluvnou. Franík zas dobře zpozoroval, ţe děvče se spíše kloní k jeho straně neţ na hospodyninu, i svěřil se jí s lecčíms, silně se jí vyptávaje, co selka v jeho nepřítomnosti dělá, načeţ mu vţdy dala odpověď‘ poctivou.

Upokojila ho, ţe Józa nikam neodchází, s nikým nemluví, a je-li on pryč, nikam jinam si nevyjde neţ večer do sadu k vrbám na břeh potoka. Tam meškávala sama němě a nepohnutě aţ pozdě do noci.

Co ţalovala v stínu jejich tam věčnému nad sebou nebi, to ovšem neslyšela.

Avšak kdyţ minul rok a ještě jeden rok, aniţ se byla Franíkovi ţena přímo do očí podívala, tu toho měl přec jen dost a jal se o tom doopravdy přemýšlet, co asi by podnikl, aby, jak byl jí slíbil, na ni vyzrál, a ţe na ni vyzrát a si ji podrobit musí, to bylo u něho vyjednanou věcí. Ţe by to šlo dobrotou, laskavostí a upřímností skutečnou, na to nepřišel, a ţe to nejde násilím, nahlíţel. Nemohl ji přec bít, aby naň se pousmála, a ranami z ní vylákat vlídná slova.

Ostatně byl jiţ dostatečně se přesvědčil, ţe takovými prostředky pranic u ní by nedokázal. Jiţ několikrát byl mu v těchto nesnázích připadl bratr, ten míval štěstí zvláštní u ţenštin, snad o nějaké věděl radě. Ale kterak se mu svěřit? Pochlubil se mu, ţe nepotřebuje ţádného námluvčího u dívky, a teď se mu měl vyznat, ţe ho má potřebí u ţeny? Avšak jakáţ pomoc, přec lépe svěřit se bratrovi a od něho snésti trochu posměchu neţ státi se předmětem pomluv a terčem pošklebků veřejných. Vţdyť nemohlo konečně přec jen zůstat lidem tajno, jak to mezi ním a Józou dopadá. Jiţ často byl musil chování její lecjaks před sousedy kroutit a jim vykládat, aby 94

nepřišli pravdě na stopu.

Franík se vydal tedy za Mikšem. Nikdo v tom nic nehledal zvláštního, vţdyť se bratří dlouho neviděli, byloť zcela v pořádku, ţe jednou zas po letech jeden druhého navštívil.

Mikeš spatřiv bratra k sobě do dveří vcházejícího celý se zapálil.

Nebyl mu oznámil příchod svůj, nepřipravil ho na ţádnou návštěvu, i zalekl se tedy i jeho nenadálého příchodu. Myslil, ţe Józa muţi z neopatrnosti leccos vyzradila a bratr ţe přišel, aby mu jeho potměšilost vyčetl. Avšak ještě více se zapálil, slyše, co vlastně k němu ho vede. Franík šťasten, ţe si můţe konečně někomu od srdce postěţovat, obšírně svoje mu vylíčil námluvy a svoje nynější se ţenou nehody, a Mikeš, znaje Józu, brzo se dovtípil, ţe si bratra nevzala, aby se mu pomstila, nýbrţ aby ho před jeho pomstou zachovala, ţe dobrá polovice jejího s muţem pohrdání platí vlastně také jemu, anať konečně prohlédla, jakou podlou s ní provozoval hru.

Franík mezi vypravováním s nemalým pozoroval uspokojením, ţe bratr ani na to nepomýšlí, aby se mu vysmál a nad ním vtipkoval.

‚Čím jsi zkusil ji zkrotit?‘ temným hlasem se otázal, kdyţ Franík ukončil.

,Ještě nijak. Dal jsem se několikrát do hromování, roztloukl jsem několik krhanic, rozviklal jsem několik ţidlic, to je vše. Nechci ji bít a týrat, bylo by to u ní za jedno marné a za druhé ťal bych věru raději sebe neţ ji, je to sice k smíchu, ale nerad bych jí ublíţil.‘

‚Na jinou musíme pomýšlet radu, abychom ji pokořili.‘

‚Věčnou se ti odměním vděčností, bratříčku, pomůţeš-li mi jen tenkráte.‘

‚Tu nemohu pomoci já, člověk nevědomý.‘

‚Bratře…‘

‚Co se klepáš jako stará baba?‘ ‚Ty myslíš o zlé věci…‘

‚Nemluv tak pošetile a nepočínej si jako klouče, jinak řeknu, dobře má tvoje ţena, ţe o tobě vědět nechce, vţdyť nejsi ţádným muţem.‘

‚Nehorši se na člověka nešťastného, opustíš-li ty mne, jsem 95

opuštěn nadobro. Vţdyť jiného nechci, neţ abys pamatoval na duši nesmrtelnou.‘

‚V tom, o čem pomýšlím, nejde ani o duši tvou, ni mou, ni o duši jinou, ale nemůţe ti pomoci člověk obyčejný. Máme zde na panství ovčáka, ten mnoho podivného zaţil a zakusil, mnoho ví, bude zajisté i tu vědět, jak do toho. Za mládí měl přání, aby ho všecky ţenské chtěly, které on bude chtít. Prohlásil se o tom několikrát zcela veřejně a pokaţdé k tomu přidal, ţe kdyby se mu to vyplnilo zaţiva, po smrti ţe by si pak z pekla pranic nedělal. Tu potká jednou na křiţovatce krásného mladíka v kroji mysliveckém. Mládenec ho zastaví a dá se s ním hned do řeči, vlídně knihu mu podávaje. Neţ

se mohl zeptat, co s ní, a mu povědět, on ţe na kníţkách říkat neumí, byl mládenec tentam. Tu ovšem věděl, co to znamená. Jak knihu otevřel, do ní nahledna, hned znal kaţdé v ní slovo a četl v ní, jako kdyţ hrách na střechu sype. Od té chvíle také všecky holky, na které se zalíbením koukl, po něm střáhly, měl se jim co bránit. Avšak za to musil kaţdý večer na křiţovatku a tam tomu mládenci dopodrobna o tom zprávu podat, kde a s kterou laškoval, načeţ si mládenec vţdy její jméno dobře na černý list ohnivými písmeny zaznamenal.

Ale jak člověku vše časem se znechutí, konečně i med, tak se časem i ovčákovi znechutily ty sladké se ţenskými pletky, přestal znenáhla v knize kouzelné čítat a na křiţovatku chodit, neměl jiţ o čem mládenci zprávu dávat. Jakmile však uhodila hodina, kdy s ním jindy se scházíval, notný dostával pohlavek rukou neviditelnou, a spal-li právě, shodilo ho to pokaţdé s peci. Neměl dřív pokoje, aţ si k radě staré zkušené ţeny na krk pověsil jeruzalémský růţenec, jinak by ho to snad bylo ubilo či uškrtilo neb jinak o ţivot připravilo.

Knihu zanesl na křiţovatku. Kdyţ poloţiv ji na zem od ní odcházel, takový se strhl za ním hlomoz, jako kdyţ se propadávají zvony. On však neohlédnuv se vzal nohy na ramena a běţel co mohl domů. Od té chvíle nic ho jiţ nepokoušelo. Ale nebyl nadarmo v knize čítal, mnoho si z toho spisu pekelného pamatoval a mnoho podivuhodného jiţ vyvedl. Jakţ by nevěděl, kterak lze v člověku proměnit nenávist v lásku?‘

96

Franík jiţ se nezdráhal, slyše, ţe nebude mít s tím černým bezprostředně co jednat, nýbrţ jen s člověkem, jehoţ onen za oběť si vyhlídl a který, vyváznuv šťastně z jeho drápů, leccos z jeho ďábelského umění pochytil. Dal se tedy Mikšem ještě téhoţ večera ve vší tajnosti k ovčákovi dovést.

‚Nedokáţi ničehoţ,‘ ovčák odvětil, pozorně vyslechnuv, co bratří, doplňujíce jeden druhého, o Józině mu pověděli zarytosti, ‚pakliţe mi neposkytnete kus oddavačného fěrtochu ţeny té svéhlavé. Je-li barvy ţluté, tím lépe, tím jistěji se mi podaří nápoj, jejţ musím nevyhnutelně jím procedit, má-li mít patřičného účinku.‘

Franík nemálo se zaradoval. Věděl, ţe měla Józa o oddavkách fěrtoch ţlutě hedvábný, vţdyť jí jej sám koupil, tenkráte měly všecky onačejší v horách našich nevěsty takové.

‚Pošlete mi tedy fěrtoch co nevidět a dobře jej zaobalte, aby si jej nemohl posel cestou prohlédnout, tím by jej nařknul a já bych měl práci zdlouhavou. Za fěrtoch pošlu vám lahvičku, z níţ nakapete ponejprv u večer filipojakubský a od toho dne započínaje kaţdý první v novém měsíci pátek devět kapek do jídla, které vaše ţena před usnutím naposledy poţije. Z toho nic si nedělejte, ţe bude na počátku kapkami jako omámena, to se poddá, aţ jim uvykne, a čím více jim uvykne, tím více zvykne i vám; jak se vám teď vyhýbá, tak vás dříve nebo později hledat bude. Avšak dobře na pozoru se mějte, abyste ani jednou neopomenul podat jí kapek v určitý čas, coţ

musíte po tři provozovat léta, vynecháte-li jen jednou, vše pokazíte, ba ještě více vás bude pak nenávidět neţ kdy předtím.‘

Franík pěkně se poděkovav poloţil ovčákovi hezkou hrst stříbrňáků na stůl, aby měl do toho vaření a fěrtochem cezení lepší chuť, a s bratrem se rozloučiv, s dobrou se odebral nadějí domů.

Cestou koupil v městě fěrtoch podobný Józině oddavačnímu, aby jej mohl ţeně vyměnit, aniţ by toho zpozorovala. Nebylo to ovšem tak snadnou věcí, jak snad se podobá. Józa měla vše, co bylo jejího, zrovna jako by byla tušila, k čemu jednou přijde, dobře zloţeno a uzamčeno v komoře, kde spávala, nepouštějíc k tomu nikoho neţ

97

někdy matku mou. Jí jediné svěřila klíče svoje, které neustále v kapsáři nosila, pro to či jiné na komoru ji posílajíc, coţ bylo Fráňovi dobře povědomo. Jak přišel domů, bylo jeho přední prací, ţe si hned vzal děvče stranou i navedl je, aby vyslídila, kde má Józa fěrtoch oddavační uloţený, načeţ jí dal nový, aby za starý jej vyměnila, coţ

matka moje bez rozpaku vykonala, domnívajíc se, ţe jiného nezamýšlí, neţ aby si záměnou tou ţenu lépe naklonil.

V podvečer filipojakubský bylo u Potockých jako všude jinde v chalupách a statcích našich ţivo. Čeládka vynášela ze všech koutů na dvůr drablišťata, stará košťata, kteráţ po celý rok k tomuto dni si ukládala. Polívali je smolou, aby lépe hořely. Jak první na nebi se zaleskla hvězda, zapálili je šmahem, a kaţdý čeledín, kaţdá sluţka vzala jedno či dvě do ruky a s hlasitým pokřikováním ‚čarodějnice letí‘ rozháněli se po polích a sadech hospodářových. Kdyţ třikrát po sobě kříţ na kříţ je oběhali, vyšli na přívrší vedle stavení, kdeţ

hodili všecka chvošťata na jednu hromadu, vesele okolo ohně tancujíce, aţ hranice dohořela. Nejsmělejší oheň i přeskakovali. Tak učiněno všude, a brzo nebylo široko daleko vrcholku, kdeţ by se nebyl mohutný plamen černého nebe dotýkal, jako by je chtěl propálit. Více se třepetalo za tento večer těch rudých po zemi jisker neţ na obloze těch stříbrných.

‚Nepůjdeš-li s ostatními čarodějnice pálit a vykonáš-li, co ti uloţím, můţeš matce své říci, aby si přišla pokaţdé k nám pro pecen chleba, kdykoli budeme péci,‘ Franík pravil matce mé, kdyţ právě i ona svoje drabliště z chléva vytahovala, aby si je dala smolou polejt.

Byla se po celou zimu na to těšila, aţ s ním okolo poletí a pak na přívrší u ohně si zatančí. Avšak jakmile hospodář o chlebu se zmínil, hned hodila koště sluţce jiné. Začla si stěţovat, ţe nemůţe na nohu, ţe se jí dělá velká na ní odraţenice, dnes ţe nebude z tančení nic, a kulhala do sednice, kdeţto Franík jiţ na ni čekal, aby jí oznámil, čeho ještě jiného na ní si ţádá.

Mezitímco čeládka s jásotem se rozutíkala, hospodyně při svitu vycházejících hvězd sypala před práh chléva písek drobňoučký, aby čarodějnice, chtějíce tuto noc z krav dojit krev, do chléva nemohly; 98

nemají do něho dříve přístupu, dokud písek před ním nasypaný do jednoho zrnka nespočítají. Na prahu přeloţila třikrát vedle sebe po dvou stéblech slámy a na dveřích obnovila pečlivě křidou svěcenou tři kříţky tříkrálové, aby nemělo ţádné kouzlo nad dobytkem moci, nýbrţ jen bůh trojjediný, který od věčnosti jest a bude. Mezitím šeptal Franík sluţce v sednici:

‚Aţ hospodyně vejde, zajisté ti i dnes poručí, abys jí šla do sklepa pro mléko, viď Nadojíš jí večeři její tenkráte do tohoto hrnku, ale neopovaţuj se ho dříve vypláknout či z něho vylejt, co v něm je.‘

Těmito slovy podával Franík chvějící se rukou děvčeti hrnec nový hliněný, v němţ jiţ bylo několik kapek nějaké tekutiny.

Matka moje nemálo se lekla.

Jestliţe neučiníš, jak od tebe si ţádám, poslední noc pod střechou mou spalas a otec můţe si jít k jinému sedláku, aby mu nechal záhony.‘

‚Raději odsud půjdu hned, raději uvidím rodiče své v bídě, neţ

zlého bych se dopustila,‘ vzlykajíc mu odpověděla.

‚Kdo na tobě si ţádá zlého, bláhová?‘ netrpělivě Fráňa na ni se utrhl, ‚dokládám se ti bohem, pod nímţ chodím jako ty, který mne bude jednou soudit jako tebe, jiného ţe tím neobmýšlím, neţ aby hospodyně zapila svou pošmurnost. Hanbím se za to, ţe na kaţdého škaredí, nejhůře však na mne, chci mít manţelku veselou. Dnes k této věci je večer příhodný, kaţdý jiný v roce den marně by toho poţila, pročeţ déle se nevzpouzej, chceš-li mi pomoci. Coţ vidělas, ţe jsem vedle ní kdy zaţil chvíle radostné, znáš mne co člověka zlého, který nezasluhuje, aby byl šťasten a spokojen, ţe tak tuze se zdráháš?‘

Franík mluvil hlasem tak úpěnlivým, zaklínal se jí tak slavně, ţe jen k dobrému pomoci její si ţádá, vypravoval od slova k slovu svou rozmluvu s bratrem a ovčákovu radu, aby viděla, ţe nic před ní neskrývá, aţ matka moje skutečně mu uvěřila a slitovavši se nad ním slíbila, ţe učiní k slovům jeho. Kdyţ hospodyně, vrátivší se za chvilinku nato do sednice, z níţ se byl Franík vytratil, mléka k večeři jako obyčejně na ní si ţádala, přinesla jí je v hrnku hospodářem jí 99

podaném. Józa jí jej vzala z ruky, měla patrně ţízeň, a jedním jej vyprázdnila douškem, takţe ani kapky v něm nezůstalo.

Tu připadlo mé matce, ţe Franíkovi přec jen svolit neměla, a plna strachu utekla ze sednice. Byla by bůhvíco za to dala, kdyby jí nebyla mléka podala, teď ale bylo ovšem jiţ pozdě toho ţelet.

Kdyţ za nějakou chvíli zas do sednice vešla, byla hospodyně všecka v tváři změněna, očividně ji rozpalovalo nesmírné horko a oči její podivně se svítily; zdáloť se matce mé, ţe je má ještě jednou tak velké neţ jindy, podivně roztaţené. Motala se, chtěla-li po něčem sáhnout, vţdy sáhla vedle, zrovna jako by se byla nejsilnějšího napila vína. Chtěla jí dát nějaké rozkazy pro zejtřejší den, kdeţ se měl ponejprv v roce dobytek vyhnat na pastvu, a nemohla pro těţký jazyk, na němţ se jí slova neustále pletla.

‚Nevím, co to jde na mne najednou za spaní,‘ konečně ze sebe vypravila, ‚nemohu nic do rukou vzít, ba ani na nic myslit. Půjdu si lehnout, přivstanu si, zejtra k tomu, co jsem dnes nedodělala.‘

Hospodyně si chtěla druhý den přivstat, ale zatím byl kaţdý v domě téhoţ rána dříve na nohou neţ ona, kteráţ jindy vţdy bývala nejprvnější při práci. Čeládka nemohla se jí ani dočkat, nemálo reptajíc, ţe právě dnes se chtělo selce zaspat. Jestiť pověra, kdo v tento den dobytek nejdříve vyţene, ţe bude mít po celý rok nejpěknější v celé vesnici. Sluţky nechtěly vyhnat bez hospodyně, kteráţ má sama pustit dobytek z chléva, aby příštího roku jistě se dočkala, a plakaly zlostí, slyšíce ze všech stran z ranní mlhy na horách leţící veselé bičem práskání skotáků, rochtání rolniček na krku krav, mečení koz, smích a křik mladé chasy, vodou navzájem se polívající, aby zůstala po celý rok čiperna. Věděly, ţe utrţí za své opozdění notný posměch i ţe jim bude po celý rok při kaţdé příleţitosti vyčítáno, kterak si umí čeládka u Potockých přivstat a pospět.

Kdyţ ale hospodyně nikterak se neobjevovala, vyslaly děvečky mou matku, aby ji šla budit. Matka šla, na celém těle se chvějíc; myslila nejinak, neţ ţe hospodyně skonala následkem nápoje.

Volala u komory, co v ní hlasu bylo, klepala na dvéře, co síly měla, 100

ale nikdo se jí uvnitř neozýval. Do komory nemohla, klíč byl uvnitř otočen. Nebylo jiné pomoci neţ vlézt tam po ţebříku oknem.

Nebylať Józa mrtva, nýbrţ dosud pevně spala, tiše a pokojně přitom oddychujíc a květouc jako pivoňka. I zdálo se matce mé, ţe ji nikdy ještě tak krásnou neviděla jako dnes na loţi, zahalenou tím mořem černých dlouhých vlasů. Ale ani ona, ani ţádný jiný ji vzbudit nemohl, nechť s ní dělali co dělali. Spala klidně a sladce ještě celý den a celou noc, ráno nato pak na chvilinku prokoukla, ale neţ mohla matka moje u ní bdící slova z ní dostat, uţ zas do peřin se zvrátila a opět spala den i noc v jednom kuse aţ do rána.

Všichni dlouhého spánku toho se lekali, jen hospodář ukazuje na její ruměné tváře pravil, ţe to nic není, ţe zaspává zajisté velkou nemoc, ţe bude po této dřímotě asi hodně zdráva.

Józa probudivši se konečně a vstavši z loţe, potácela se neustále jako ve snách, s velkým jen namáháním to a jiné promluvila, pořád slova a pojmy si pletouc. Franík však stál pořád na svém, ţe jí nic není, ţe jí to jen vstoupila krev k hlavě, ţe jí to přejde, bude-li se nějaký čas šetřit, i svěřil matce zatím klíče, aby ona dělala hospodyni, dokud se selka nevzpamatuje. Jak jí přitom bylo, snadno si pomyslíte, doufala, pořád doufala, ţe se to zjinačí, ale místo k lepšímu to šlo s Józou k horšímu. Co pronášela, bylo bez ladu a skladu, co do ruky vzala, obráceně postavila; nebylo do její práce nic jako do její řeči, chodila po domě bez zaměstnání a úkolu jako malé dítě. Ponenáhlu po okolí se rozneslo, ţe Józa se pomátla, ale Franík to trpět nechtěl, a kdokoliv mu s takovou přišel, s tím zle se pohádal, ţe chce jeho domu daremně učinit hanbu lţivými pověstmi.

Nepřestával tvrdit, ţe jí vlastně nic není, ţe jiného nemá neţ těţkou hlavu a trochu závrati, a zacházel s ní všem lidem kupodivu jako s nevěstou přemilou. Józa jiţ ho neodstrkovala, aniţ se mu jako jindy vyhýbala. Zval-li ji ke stolu, bez odporu vedle něho si sedla a jedla, dokud k tomu jí domlouval; pousmál-li se na ni, usmála se naň i ona, ale úsměvem tak prázdným, ţe matku mou více dojímal, neţ

kdyby byla zaplakala; pohladil-li ji po tváři, máchla jen rukou, jako by si chtěla odehnat mouchu obtíţnou; jiţ neslyšela matka moje ani 101

jednou, aby od sebe ho odpuzovala slovy opovrţlivými a divokými.

Zakrátko uhostila se na tváři hospodářově taková spokojenost, jakéţ

v ní nikdy nebylo; hospodyně byla ticha, necítila patrně svého neštěstí, jen matka moje měla oči pořád plny slzí, nemohla se na sedláka nikdy podívat, kdyţ bera ţenu za ruku se usmíval, zhrozila se pokaţdé toho úsměvu, jako kdyby byla na hada šlápla.

Někdy zabloudila Józa k vrbám. I zdálo se, ţe sedíc pod nimi a naslouchajíc šelestění jejich listů a šplouchání potoka, nabývá vědomí, ţe pak cítí, velký na ní ţe se páše hřích, strašlivý blesk někdy z očí jí vyšlehl, zprudka si mnula čelo, jako by za ním vzkřísit chtěla zmrtvělé upomínky. Ale za několik okamţiků marného namáhání vţdy zas jí sklesly ruce v klín a podobalo se, jako by roušky ještě hustší pak obestíraly dřímajícího v ní ducha. Někdy zas bloudila, lomíc rukama, okolo stavení a velké slze kanuly jí přitom z očí. Potkala-li pak matku mou, toţ ji zastavila, jako by ji poznávala, s ní mluvit si ţádajíc, ale nikdy se jí nepodařilo rozpoutat jazyk ohromený, odešla od ní zas hlasitě úpějíc. Na takový zásvit rozumu následovaly zas týdny mrtvého poklidu, kdeţto nedala nejmenší známky, ţeť v ní duše.

Jednou zrána Józa se probudila, zdálo se jí, ţe neobyčejně pevně dnes spala, neboť nemohla si nikterakţ vzpomenout, co bylo včera a co předevčírem, zdali jest dnes sobota či neděle, jestliţe se kopají na polích brambory či jsou-li ţně, neb berou-li se teprve sena domů.

Sbírajíc svoje myšlenky na posteli se posadila, podivivši se nemálo své pusté prázdné hlavě i slabosti tělesné. Vtom klesl pohled její stranou a utkvěl s největším úţasem na košíčku vedle její postele, v němţ spalo děťátko malounké. Vedle košíčku na zemi leţela moje matka, v hluboký pohříţena spánek. Byloť časně zrána, první červánky zaruměnily teprve komoru.

Józa nemohouc si přítomnost dítěte i sluţky nikterakţ vysvětlit v komoře, jiţ vţdy za sebou zamykala, zprudka zatřásla mou matkou.

Snadno si pomyslíte, jak radostně tato se zalekla, spatřivši, ţe ji to budí hospodyně a ţe v jejím zraku jiţ není stopy pitomosti či dokonce pomatenosti. Tedy měl Franík přec pravdu, slibuje jí, ţe se 102

z toho všeho probéře a úplně zas uzdraví.

,Jak jsi se sem dostala a co tu děláš? Kdo se opováţil dát mi sem tohle dítě?‘ zostra se jí otázala.

‚Kdepak chcete, aby bylo, ne-li u vás?‘ zajíkala se matka moje.

‚Umyj se dříve studenou vodou a pak mi odpověz, vţdyť nevíš, jak se ti jazyk obrací,‘ Józa se rozhněvala.

‚Ne já, ale vy se musíte vzpamatovat,‘ matka moje opět nesměle se ozvala, ‚nedivte se, ţe si nemůţete hned na všecko vzpomenout, kdyţ tak dlouho o sobě jste nevěděla.‘

‚Coţ jsem stonala, ţe o sobě jsem nevěděla?‘ Józa se podivila.

‚Cítím na sobě skutečně velkou ducha i těla ochablost. Ale vţdyť to moţná není, kdyţe bych byla stonala? Dnes v noci? Vţdyť jsem byla ještě včera úplně zdráva, ještě vidím, kterak jste pálili čarodějnice, to bylo na všech stráních plamínků, zrovna jako by se byl nad horami spustil ohnivý déšť.‘

‚Čarodějnice budeme pálit teprv za týden, je tomu rok, co jste viděla ten ohnivý na horách déšť.‘

‚Snad mně nechceš namluvit, ţe tu na posteli leţím celý rok? Jdi, jdi, holka, a umyj se, jsi skutečně ještě ve snách, pak teprve spolu zas pohovoříme.‘

‚Na posteli leţíte ovšem teprv týden, co je tu ten hezký chlapeček na světě, ale o sobě nevíte celý bez neděle rok. Právě po noci filipojakubské na vás to přišlo…‘

‚A co na mne přišlo?‘ křikla Józa, za hlavu se zachytivši, načeţ

prudkým hnutím nad dítětem se naklonila. Leţelo v proutěném košíčku v bílých plenkách jako z růţe poupě. Ale couvla jako štírem uštknuta, její tahy na ni hleděly z tvářičky dítěte, to byly její oči, které, probudivši se křikem jejím, na ni upřelo…

Józa padla hlavou nazad, myšlenky v ní patrně tak děsně zakolotaly, divţe se jí návalem jich nerozpoltila. Konaly dnes zas po roce sluţby svoje. Franík vida, ţe je ţena skutečně nemocna, netroufal si v určitý den jí ‚namíchať, myslil si, ţe pro jednou tak zle nebude, jak to pomahač dělal. Záhubné výpary ošemetného nápoje lásky, schopnosti nešťastné ţeny ohromující, z mozku znenáhla se 103

vytratily a duch její se vyjasnil.

‚Ty lţeš, ty v hrdlo lţeš,‘ zvolala, znovu se vzchopivši, ‚tohle dítě moje není, nebyla jsem rok bez sebe, to všecko jen tak zosnováno nějakými pletichán, jimţ za nástroj se propůjčuješ. Běda tobě, ţes tak mladá ještě a jiţ tak zkaţena, ale koho by nepokazil morový vzduch tohoto stavení. Vše tu pokaţené a nahnilé. Styď se, holka, styď, a přiznej se mi, jak do komory té jsi se vzdor zamčeným dveřím dostala, čí dítě mi to podstrkuješ a proč…‘

‚Rodička boţí ví, ţeť kaţdé moje slovo čistá pravda,‘ zaplakala matka moje plna úzkosti. Nemohla pochopit, proč se netěší z děťátka, jemuţ darovala ţivot, obestřena jsouc ještě mlhami omámenosti duševní, proč na ně pohlíţí zraky tak divokými.

‚Nepřidávej leţ ke lţi, podvodnice,‘ křičela Józa, pořád hlavu si drţíc a všecky síly duševní napínajíc, aby samu sebe přesvědčila, ţe to, co tuší, pravda není a být nemůţe, nic mi nenamluvíš, ničím mne nespleteš. Vím navlas, co včera se dělo, zrovna jako by se dělo teď.

Nasypala jsem písek před práh při svitu prvních hvězd, ještě vidím, jak na nebi se leskly, na dvéře jsem udělala křidou tři kříţky, na práh poloţila jsem třikrát po dvou stéblech… pak do sednice jsem se vrátila, kde tys u kamen v soumraku stála. Řekla jsem ti o mléko, šlas a přineslas mi je, ještě cítím, jakou mělo trpkou na jazyku chuť, pomyslila jsem si pijíc, ţe budu musit dát sklep zas jednou vypařit –

vtom na mně vyrazilo horko, hlava se mi zatočila, chtělo se mi spát… ještě nikdy se mi nechtělo tak spát jako včera po tom mléce…‘

Vtom se zarazila, upjala oči na sluţku, hrozné v nich se zablesklo podezření.

‚Proč mělo mléko takovou chuť, proč se mi chtělo po něm tak tuze spát, proč se zardíváš, proč se třeseš?!… Jiţ vím, co se mi to stalo, tys mi namíchala!‘ strašlivým zvolala hlasem. Matka moje nemálo se zhrozila.

Jak jen si můţete o mně pomyslit tak hanebnou věc,‘ zaštkala,

‚ani já, ani nikdo jiný vám nenamíchal, ale abyste si přestala myslit tak ošklivé věci, toţ vám raději povím pravdu, nechť mne za to hospodář ihned odsud vyţene. Dalť vám muţ váš něco od 104

pomahače uvařit, anť bratr, jemuţ si na vás stěţoval, k tomu mu radil, a já vám to musila dát vypít. Kdyţ jsem se zdráhala, zahrozil mně, ţe rodičům nikdy jiţ nepustí záhony a mne ţe jiţ tu nestrpí.

Zaklínal se mi bohem, ţe to nic zlého není, také vám po tom jiného nebylo, neţ ţe jste trochu zpitoměla. Nehoršete se proto naň, nechtěl, neţ abyste zapila svou pošmournost a k němu nevlídnost, styděl se za to před lidmi, přál si ţeny přívětivé a veselé. Odpusťte jemu i mně, já na nic zlého si nepomyslila, a jestliţe on v očích vašich se provinil, tedy to učinil jen z lásky k vám. Věřte, ţe vás má tuze rád, míval o vás starost a péči zrovna jako milenec o milenku, pořád byl vedle vás…‘

‚A já ho neodkopla, já ho neuškrtila,‘ křikla Józa, ţe matka moje myslila, tenkráte ţe má srdce vedví, tak ji ţal hospodynin pronikl.

Vtom dvéře ztichounka se otevřely a Franík na prahu se objevil.

Spal v sednici za komorou, a slyše najednou nad sebou křik, myslil, ţe dítě náhle ochuravělo a chůva ţe si s ním rady neví, i přišel jí na pomoc. Toho se nenadál, ţe ţena náhle z omámenosti se protrhla.

Vida, co se dělo, ovšem nemálo se zalekl, připomínaje si slov pomahačových, ţe opomine-li jednou dát ţeně včas uţívat, hůře ţe s ní pak bude neţ předtím, avšak přes to přese všecko nemohl přec zatajit úsměv škodolibý, kdyţ zrak jeho se zrakem Józiným se setkal.

Přec na ni vyzrál. Tím dovršil míru.

Józa jedním skokem z loţe se vymrštila, vleknouc za sebou prostěradlo jako duch příkrov svůj. Ba, byl to puch, zlý duch, a nikoli jiţ ţena, kteráţ hlasem po celém stavení dutě se rozléhajícím, obě ruce hrozebně k nebi vyzdvihnuvši, zvolala:

‚Zdaţ, ó boţe, bídnějšího jsi stvořil tvora nad ţenu?! Kde asi bloudila spravedlivost tvoje, kdyţ muţi ji vydals všanc, kdyţ

stanovils, on ţe pánem jejím bude, nechť si udělá ze srdce jejího podnoţ, nechť duši její rozškube jako dítě na louce kvítko, nechť lásku a čest její v bláto zašlape, hříchem ţe to nebude ni před tebou, ni před lidmi?! Kterýţto zeměplaz svíjící se pod nohou lidskou je ničemnější mne, ţeny zhanobené? Kaţdý vlas na hlavě lidské prý počítáš, a slze ronící se z očí ţen nepočítáš? Kaţdý zločin tresceš 105

mečem plamenným, jen na ţeně-li spáchána muţem křivda, zrada, vraţda, tu odvracuješ tváře, aby ti nebylo trestat oblíbence svého?

Avšak tenkráte pomstít musíš! Dovolávám se práva věčné pravdy, které vše přetrvá, co je a bude, které nezhyne, i kdyby země se propadla, nebesa se zbořila a trůn tvůj se překotil. Oslyšíš-li mne, pak volati budu, kamkoli mne zatratíš, aby to slyšelo i slunce i hvězdy i kůry andělské a lidstvo i propasti pekelné, ţe nejsi, ţe nikdy nebyls, zvuku jen a stínu ţe se klaněli a báli… a smáti, nahlas smáti se budu, poţenou-li pak andělé zlí, tebou z ráje postupně vyvrţení, útokem na bašty hradu tvého nebeského a budou-li ti chtít vyrvat ţezlo. Ba vyrvou ti je, neb zeslabena bude pravice tvoje, spravedlnosti-li se vzdáš; onať pavézou a štítem tvým, základ, po němţ nohy tvoje kráčejí, roucho, v něţ se obláčíš, a koruna hlavy tvé, bez ní přestaneš být i ty. I dovolávám se tedy podruhé a potřetí práva věčné pravdy, ţádajíc si na tobě, aby plémě to podvodné pod střechou tou zrozené týmţ hříchem vyhubeno a zničeno bylo, čím na mne se provinilo, nebudiţ při Potockých nikdy jiţ lásky poctivé–’

A Józa z dveří se vyřítila. –––

Kdyţ matka moje, vzpamatovavši se po hrozném tom výjevu, šla hospodyni hledat, nalezla ji pod vrbami u potoka, mělať v sobě nůţ, který prchajíc sebrala v síni domu, jehoţ prah naposledy překročila…

I přikryla mrtvolu vrbovím… V noci ji tam Franík ve vší tichosti a tajnosti pochoval.

Leţíť prabába Potockých skutečně pod kříţem u potoka.

Od té doby nebylo při ţádném z Potockých lásky poctivé. Kaţdý vţdy vlastní vinou zakrátko pozbyl štěstí manţelského, připraviv sebe a děti svoje o mír rodinný. Matky, nenávidíce v dětech otce úkladného, za hříchy manţelovy se jim mstily netečností či ranami.

Tenkráte nejskvěleji se ukázalo, ţe kdo se dovolává práva věčné pravdy při věci spravedlivé, od boha odstrčen býti nesmí, aby zeslabena nebyla moc jeho na pravdě zaloţená a nedostalo vrch peklo, jehoţ základem nespravedlnost a leţ. Nezapřelať Józa přec jen, ţeť dcerou otce svého, od něhoţ slýchala o této klatbě a znala 106

účinek její, i byloť jí dobře povědomo, ţe není rodu na ní se prohřešivšímu od ní pomoci, mstila se mu konečně za všecko zlo na ní spáchané, co nejhrozněji mohla.“

Mlynářka dávno umlkla, neţ byli posluchačové její s to nějaké slovo ze sebe vypravit. Ze všech pohledů zírala hrůza.

„Coţ se neporadili Potockých s knězem, jaká by jim byla pomoc?“ ozval se konečně občan přespolní, „snad kdyby byli dali na modlení neb vykonali nějakou dalekou pouť…“

„To vše učinili, modlili se a putovali kraj světa, vedle toho se radili s pomahači, čarodějnicemi a zaříkači, kde o nějakém slyšeli, ale to i ono bez výsledku zůstalo,“ mlynářka odvětila. „Hned druhý den po smrti Józině vyslal Franík matku mou potajmu k Mikšovi se zprávou, co se událo, a zdaliţ by nemohl ovčák kletbu jaksi zaříkat.

Mikeš se smál, slyše, ţe se Józa dovolávala na Potockých práva věčné pravdy boţí, ale matka moje usilovala, musil s ní k ovčákovi.

Ten ovšem tuze se zalekl a Mikšovi teprv vyloţil, co to znamená. I zhrozil se Mikeš a ze všeho z úzkosti dopodrobna se vyzpovídal, co na Józe byl spáchal. Teď teprv matka moje hospodyni vţdy zádumčivé porozuměla a odprosila ji v duchu, ţe se tolikrát na ni pro její pošmurnost horšila, vyčítajíc jí, ţe muţi laskavému stejnou měrou nesplácí. Srovnávajíc, co od Mikše slyšela, s tím, co hospodyně ze spaní pokřikovala, kdyţ v posledním témdni u ní bděla, viděla ţivot ţeny nešťastné před sebou jako v zrcadle. Vrátila se k Franíkovi s nepořízenou, ovčák mu vzkázal, ţe od klatby té ještě ţádný člověk sobě nepomohl. Nato upadl Franík v takovou těţkomyslnost, ţe lidé o něm si povídali, ţe od ţeny se nakazil, pozbývaje rozumu jako ona. Přestal chodit mezi lidi, kaţdému šel zdaleka z cesty, s nikým do hovoru se nedával a na hocha svého nemohl se ani jaksepatří podívat, zalekl se ho, jakmile mu přišel na oči. Nedočkal se ţádného věku tak jako Mikeš, který byl vlastně celého toho neštěstí původcem. Dobyl si hladkým svým jazykem sice skutečně slečny, dcery to svého představeného, ale brzo naň se vyzradilo, ţe jezdívá k němu na zapřenou pověstná ţenština, krčmářka to z hor, dávná jeho známost. Ţena uraţená od sebe ho 107

vyhnala a tchán rozhněvaný vyhnal ho ze sluţby. Jinde ho přijmout nechtěli, kdyţ tak špatná o něm šla pověst, musí teď jít za sprostného hajného, začeţ nesmírně se styděl. Zapíjel svou zlost a hanbu tak dlouho, aţ přitom přišel bídně o ţivot; nalezli ho ráno kdesi v příkopě, kamţ v opilství byl spadl. Józin syn dostal hodnou a hezkou ţenu, ale sotva byl s ní rok, jiţ se mu začala nelíbit; koukal za jinými, aţ k rodičům mu utekla. Ţádal jí sice nazpět, ale kdyţ k němu se navrátila, doufajíc, ţe se polepšil, tropil ještě hůře, i musila znovu od něho. Dělal tak dlouho zle, aţ ji usouţil. Pojav ţenu druhou, nenakládal s ní lépe, ta ale mu to splatila, utekla mu s vojákem. Matka moje s hrůzou viděla, kterak se Józina kletba vyplňuje. Neměla chvíle radostné a spokojené, neustále jí tanulo na mysli, ţe i ona v tom má nějakou křivdu. Aby vinu svou poněkud napravila, přemítala téměř dnem i nocí, kam a ke komu by se obrátila pro nějaký v tom prostředek. Tu slyšela, ţe přebývá v lesích krkonošských přepoboţná poustevnice, kteráţ mluví kaţdou sobotu s Pannou Marií. Ihned na cestu se k ní vydala. Po dlouhém po lesích bloudění konečně šťastně k její jeskyni se dostala. Padla před svatou stařenou, jíţ dosahovaly bílé jako sníh vlasy aţ po paty, na kolena, vše s pláčem jí vyjevivši. Dlouho přemýšlela poustevnice, vše dobře uvaţujíc, konečně pronesla, ţe kde ţena zatratila, jen ţena spasit můţe, coţ v ten smysl matce mé vyloţila, ţe kdyby k Potockým se dostala ţena, která při muţi by vytrvala v lásce, trpělivosti a ctnosti, děj se s ní tam co děj, a po všech ústrkách a křivdách utrpěných na smrtelné posteli rodu tomu srdcem tak zboţným ţehnala, jak Józa duší nenávistí plnou mu klnula, toţ ţe by modlitba nad kletbou zvítězila a Józa by musila u boha před ţenou tou ustoupit.

I litovala matka moje, co vlasů na hlavě měla, ţe pro mne ţádného jmění nemá, jinak bych si prý byla musila vzít některého z vnuků Józiných, snaţivši se klatbu z nich sníti. Vzkázala ovšem Potockým hned, co od poustevnice slyšela, ale oni toho málo dbali, nevěřili, ţe by jim věc taková pomoci mohla, kdyţ je nemohli zprostit zla ni kněţí, ni čarodějnice. Znajíc matčino přání, touţila jsem po dceři, abych, vychovavši ji pečlivě, k Potockým ji provdala, 108

zjednajíc matce aspoň v hrobě mír. Přetěţce nebohá se světem se loučila, pořád se jí zdálo, ţe s velkým na svědomí hříchem před boha vstoupí. Ale bůh mi snad dcery nedopřál, abych jí marně babičce neobětovala, zajisté by bylo kleté stavení poznalo o jednu nešťastnou ţenu více; Potockých úklady na ţenách musí páchat a tím se ničit a hubit, právo věčné pravdy boţí nikdo jiţ nezviklá…

Ale teď dost o Potockých,“ mlynářka vstávajíc od stolu doloţila, bylať vlastním svým vypravováním všecka rozechvěna, „neptejte se mne jiţ na nic, dokud o tom sama nezačnu. S truchlivým srdcem na to pomýšlím, co stálo matku mou dobrou tolik trapných hodin, na smrtelném loţi ještě to oplakala, ţe Franíkovi přec jen svolila.“

Vyhověli jí, nikdo jiţ otázkou ji neobtěţoval, ač měl ten i onen ještě leccos na mysli, na co by se jí byl rád přeptal, nejvíce Evička, v níţ buchalo srdce, ale o spaní dnes nebylo ani řeči. Stoupla si v komůrce k oknu, odkud se nehnula, aţ se jí vycházející slunéčko tázavě pousmálo do tváře ubledlé přemítáním o nešťastné Józe a o nešťastném osudu jejích potomků.

„Uţ jdu,“ pravila Evička, uvazujíc si proti slunci na hlavu bílou loktušku, tu s tím velkým vyšívaným v rohu květem a s těmi širokými kolkolem krajkami, načeţ si podala z povalu košíček, zavěsivši si jej na rámě.

„Jdi, jdi, abys ještě za dne se vrátila,“ mlynářka vlídně pokynula.

Vyšla za schovankou na prah, se zalíbením za ní hledíc, dokud za olše nezašla. To jí to dnes slušelo, ač nebyl ţádný svátek, byla přec svátečně ustrojena, měla na sobě růţovou novou sukni a damaškový ţivůtek barvy obláčkové.

„Kam se to děvče tak vyparádilo, vţdyť to nebývá ani v neděli u ní zvykem,“ mlynář se podivil, přistoupiv k manţelce.

„Coţ nevíte, ţe máme zejtra svatého Jana Křtitele?“

„Na to jsem ovšem nevzpomněl, coţ chce ta holka provozovat nějaké čáry?“

„Jen jdite,“ mlynářka na muţe se mrzela, „takové děvče a čáry!

Chce stlát pod stůl a jde si na hory pro kapradí a kvítí lesní, zde v 109

těch našich hájích krávy jiţ všecko vypásly.“

Mlynář po tomto objasnění přestal se divit, ţe se Evička tak vyparádila. Jdou-li horačky v podvečer svatojánský sbírat kvítí lesní i luční, vţdy svátečně k tomu se ustrojí. Kvetoucí ţeň, jiţ si domů přinesou, podestýlají pak po večeři pod stůl a nechají ji tam leţet aţ

do příštího večera, načeţ pečlivě ji seberou a dobytku do píce ji přimísí. V kterémţto stavení obyčeje toho se nešetří, dobytek prý neprospívá. Podestýlá se pod stůl svatému Janu na památku. Na své pouti světem přišel prý také jednou k chudé ţeně, o nocleh ji ţádaje.

Pustila ho s radostí do sednice, avšak byla tak chuda, ţe mu nemohla ani slámy poskytnout. Hanbila se za to a slzíc vyšla ven, natrhavši na lukách a v hájích nejvonnějších bylin, z nichţ hostu pak lůţko měkké připravila. Kdyţ ráno se probudila, byl ale noclehář pryč, i zarmoutila se znovu, myslila si, ţe snad bez pozdravu odešel, poněvadţ se mu to špatně spalo. Avšak kdyţ počala kvítí s podlahy uklízet, nalezla pod ním tolik peněz, ţe si mohla za ně pořídit peřin aţ do stropu.

Evička spěchajíc do hor pro kapradí měla ještě úmysl jiný, s nímţ

před mlynářkou se nevytasila, poněvadţ si byla vyţádala, aby se jí nikdo o Potockých dříve nezmínil, dokud ona sama o nich nezačne.

Chtěla se totiţ při vhodné příleţitosti podívat na místa, kdeţ onen hrozný se odehrál děj, mlynářkou onehdy vylíčený. Vypravováním mlynářovým u kapličky stali se Potockých předměty soustrastné její zvědavosti, avšak výklad mlynářčin ji dojal, ţe nemohla téměř od té doby na nic jiného myslit neţ na rodinu kletou; zajímala ji nad vše.

Chyby její nezdály se jí ţádnými chybami; coţ nemusili Potockých hřešit? Jako jiným štěstí či neštěstí, tak jim byl souzen hřích, všude na ně číhal, doma i jinde, nemohli mu uniknout, nechť si dělali co dělali, kdoţ tedy je mohl odsoudit? – Zdaliţ bylo lze pomyslit si mučenictví hroznějšího?

Dosud byla Evička o podobných příbězích jen četla, povaţujíc je víceméně za výmysly sepsané lidem pro poučení či výstrahu, kam zavede člověka vášeň, faleš, zrada, a jestliţe je měla za pravdivé, toţ

aspoň se domnívala, ţe se udály v jiných krajinách, mezi jinými 110

lidmi; nikdy jí nepřišlo na mysl, ţe by se mohlo cosi podobného udát v rodných její horách, a teď najednou slyšela o rodu strašnou kletbou stíhaném, ţil jí nablízku, viděla místnosti osudné téměř z okna svého, znala osoby, kteréţ ještě obcovaly se strůjci strašlivých těch událostí. Pakli pohlíţela dříve k horám, hledajíc tam útrpně stavení, kdeţ se zrodili bratři jednu dívku milující, toţ teď teprv plna účastenství nejţivějšího zraky k nim obracela, sledujíc na nich stopu nešťastné Józy, která tak vřele milovala a tak strašlivě se mstila, a smutně dívka samy sebe se tázala, kdy asi uslyší, ţe podlehli i nynější potomci její mstě, vznášející se nad střechou jich otcovskou jako chmura bleskonosná, jejíţto záhubné střely zničily ve všech srdcích pod ní zrozených, jakmile po lásce zatouţily, cit pro právo a pud k dobrému. Nejsladší duše opojení u nich v šílenství se obracelo a nejsvětější mezi lidskými dušemi páska hanbou jejich se stávala. Kdoţ by jich nebyl politoval, bludy jejich napřed jim prominuv?

Evička by byla některou přítelkyni ráda poţádala, aby jí mladé Potocké v neděli v kostele ukázala, ale netroufala si o nich začít.

Děvčata by si byla myslila, bůhvíproč na ně se táţe, a pravou jim přec nemohla odhalit příčinu. Zajisté by byly i jiným, snad dokonce i jim samým o tom pověděly, ţe se na ně přeptává, a Evičce by byl z toho pošel posměch. Dosud nechtěla o ţádném hochu vědět, neohlédla se po ţádném, jak druţky její činily, a kdyby byl býval nejhezčí. Náhodou jen slyšela, ţe Potockých ‚starý mládenec‘ se nazývá Ambroţ, s tím ţe skutečně pranic není, tím více ale líbil se děvčatům mladší, Štěpán. Avšak velice tomu se divily, ţe jemu se doopravdy dosud nechce líbit ţádná. Ač se nejbohatší a nejhezčí holky o to pokoušely, málo dbajíce pověsti, ţe u Potockých se vede manţelkám zle. Některé to měly za lichý klep, jiné věřily Potockým, svádějíce vše na ţeny, které tam se dostaly, a zas jiné si myslily, ţe co se stalo, nemusí se nadál stávat. Nebylo jediné, které by se bylo za touto příčinou místo nelíbilo a hocha nechtělo.

Evička dostoupivši hory zboţně se pohrouţila do stínů lesních.

To velebné ticho, ty vysoké kmeny, ty mlčelivé balvany skalní mezi 111

nimi rozseté, ty proudy světla mrákotou větví tisíci zlatými krůpějemi prosakující na mech, kde provozovaly hru tichou a tajemnou, vše dnes zvláštní na ni činilo dojem. Tak, zrovna tak to tu bylo, kdyţ Józa sem na trávu a jahody chodívala.

Nebohá Józa!

Evička nemusila dlouho hledat studánku, kde Józa se zrádným se scházívala Mikšem, dosud ji obklopovaly nejkrásnější a nejstarší v lese buky, v temnou klenbu nad ní se spojivší. Pně jejich byly tak šedé, omţené, tvrdé jako skála, z níţ se prýštil pramínek milojasný, s tichým klokotáním dole mechem se plouţe. Byly to zajisté tytéţ

stromy, které slyšely ošemetná slova Mikšova, tytéţ, o které se opírala Józa, kdyţ v ní zaplesala duše dokořán lásce se otvírající. I zdálo se Evičce, ţe ta studánka přetéká slzami Józinými zde vyroněnými, kdyţ marně a zas marně na Mikše čekala, slyšela v tesklivém šumotu stromů ozvěnu její nářku a v paprsku ruměném slunce se níţícího u svých nohou viděla stopu nešťastné její v krvi utonulé lásky.

Víc a více v upomínky ty se ponořivši bezděčně se jala sledovat křivolaký potůčka běh, aby viděla, kudy pluly Józiny kytice tak radostně uvité, tak zoufale do vody metané. Dlouho se vinul ve vonném chladu lesním, pilně sbíraje stříbrné nitky mezi bujným rostlinstvem se třpytící, a kdyţ z jejich pásma utkal širokou průzračnou roušku, počal volně spadávat do údolí, splývaje s temene hory jako závoj běloskvoucí s hlavy pyšné panny, v zelené roucho svatební oděné, a hlučně a čerstvě spěchal pak lesknavou houštinou. Snivě pohlíţejíc do hedbábných vlnek jeho, slyšela z nich Evička ještě jednou smutnou zvěst o Józině bezradostném mládí, o smrti bratra milovaného, o podivínství otce krutého, o jejím setkání s Mikšem, při jejíţto prvním naň pohledu srdce její puklo jako poupě čarovné, z něhoţto se vyloupla láska jako květina temnorudá, ţhoucí, zářící, vůně opojující, vzácný to plod duše vzácné, jíţ prostá mysl toho, kdoţ k ţivotu ji vyvolal, nerozuměla. Nejapně si s ní hrál a unaven jejím leskem a její vůní na ni šlápl, i vystříkl z ní jed, ţravý to jed, otravující jeho rod od pokolení k pokolení…

112

Najednou si Evička povšimla, ţe počíná les po druhé straně značně řídnout, jedle a smrky ustupovaly osikám, pak vrbám, staré své kořeny ve vodě koupajícím, za nimiţ se rozkládal ovocný sad, tak hustý skoro jako předtím les. Opodál mezi štěpy se černalo staré velké dřevěné stavem s rozličnými výstupky, pavlačemi, schody, jakýchţ Evička ještě nikdy neviděla. Nad stavením strměla vysoká nahá skála a na skále polozbořená chaloupka.

Evička náhle se zastavila, ještě jednou pozorněji se ohlédla a polekaně ucouvla. Teď teprv viděla, ţe mezi vrbami právě naproti ní vypínal se kamenný kříţ, zvětralý a šedý… nebylo pochybnosti, dostala se v myšlenkách dále, neţ hodlala. To staré černé stavení bylo u Potockých, to zbořeniště na skále rodiště Józino, na těch vrbách byly se zachytily její kytky… ten kamenný kříţ – její to náhrobek…

Dlouho patřila Evička na kříţ, neţ se odhodlala přeskočit potok a k němu blíţe přistoupit. Chtěla se na to všecko jen zdaleka podívat, a teď stála uprostřed bývalého jeviště událostí osudných, na místě samém, kdeţ nejsmutnější z celého černého pásma činů byl spáchán skutek.

Několik ke kříţi vedlo stupňů, nebyly vyšlapány, nýbrţ samy se drolily vlhkostí, nasvědčovala tomu vysoká tráva mezi kameny bujně vyrůstající, ţe tu as málokdy člověk k modlitbě pokleká. U

nohou kříţe byla tabulka zazděná s nápisem jiţ napolo setřeným, ţe byl tento kříţ postaven Fraňkem Potockým a řádně vysvěcen na počest svatého Josefa pěstouna a svatého Františka Saleského roku 1797.

Evička spočítala, kolik tu stojí let, i podivila se, ţe tomu jiţ tak dlouho. Přes půl století tedy hnila Józa jiţ v zemi, nebylo z kostí její zajisté jiţ ani prášku, a dosud bloudilo po světě strašidlo uraţené její lásky, vraţdíc mír a štěstí v rodině její, dosud se tam nahoře neslitovala nad bídou dětí dítěte svého, dosud v nich pokutovala potomky rodu úkladného, na ní se prohřešivšího, a bída jejich byla pro ni rajskou rosou. Za to neţehnal nikdo z nich jejímu popeli, nenavštěvoval jejího rovu, nepomodlil se tu za ni ani syn, ani vnuk, 113

ani pravnuk. Děsili se jmena jejího, zlořečíce její památce; leţela tu vyvrţena ze spolku lidí, jako by mezi ně ani nepatřila, zahrabána tu jako kus lesní zvěře – jaký to ţivot, ten její ţivot, jaká to smrt a jaká to věčnost!

Hrůza, uchvátivší Evičku při pohledu na hrob samovraţednice a mstitelky neuprositelné, ustoupila opět hluboké soustrasti. Zde tedy sedávala, sem se utíkala? Na co as myslívala? Vţdyť ji musilo bolet, cokoli na mysl jí přišlo, ţádná vzpomínka blahá a slastná ji nepřijala v náruč chranlivou, kaţdá myšlenka hned se obrátila v hrot jedem napuštěný, k srdci jejímu namířený, kamkoli zabloudila její duše, odevšad se vrátila zkrvácena pod břímě němého neštěstí, do vazby nesnesitelného porobenství, z něhoţ nebylo vybřednutí… Zdalipak přec někdy toho neţelela, ţe nevydala Mikše zlobě bratrově? Nikdy toho nelitovala, ţe zaň obětovala poslední, co měla – samotu svou?

Opovrhujíc jím co zrádcem, přec ještě v tajnosti duše naň vzpomínala? Coţ mohlo srdce jako její zapomenout? Snad mu někdy přec odpouštěla, pociťujíc radost truchlivou, ţe mešká tam, kde on se zrodil, ţe ji stíní stromy, pod nimiţ si hrával co hoch, ţe je jí lze stopovat hry vln, prýštících se ze studánky, kde zaţila hodiny nezapomenutelné, plny klamného štěstí! Snad ji blaţila i myšlenka, ţe některý okamţik přec ji miloval, ţe nebylo kaţdé slovo jeho lţí, ţe se od ní neodvrátil, anať se mu znechutila, nýbrţ ţe ji musil opustit stav se pánem a ţe to učinil jedním rázem, aby nebylo loučení tak traplivé? Sedíc u zpívajících vlnek mělať aspoň jedinou útěchu, ţe dopit kalich utrpení pro tento svět, horšího ţe ji jiţ potkat nemůţe, neţ co teď šíji její k zemi sklánělo… ale i v tom se zmýlila, nejhorší, nejneslýchanější ještě na ni čekalo…

Evička sklesla na nejvyšší u kříţe stupeň, a vybírajíc z košíčku několik hrstí květin v lese nasbíraných, začala vít z nich věnce.

„Zajisté jsem já první, kteráţ pro tebe věnec vije, ty nejnešťastnější mezi ţenami,“ pravila v duchu k Józe, pojivši květinu ke květině, „ta rosa na něm, to jsou slze moje, pláči pro tebe i nad tebou. Vytrpělas víc neţ tisíce a tisíce vespolek, avšak právě lépe ţe víš neţ tisíce, co to utrpení, nad dětmi svými konečně se 114

rozpomeň. Dávno jiţ zpráchnivěli, kdoţ tě urazili, co medle ti udělali ti, kteří za tebe ani ještě na světě nebyli, ţe je stále pokutuješ?

A čím se provinily na tobě všecky ty ţeny jejich, ţe k stejnému s tebou je odsuzuješ losu? Tresceš je za lásku jejich k rodu nenáviděnému? Nebuď kruta a nespravedliva jako osud tvůj, smiluj se konečně a odpusť. Nic po potomcích tvých mi není, neznám jich a snad nikdy nepoznám, avšak taková ve mně o ně lítost, ţe kdybych věděla, jak jim pomoci, hned bych to podnikla, a kdyby to bylo bůhvíjak těţké a namáhavé. Vidíš, a přec jsem jim cizí, a tys třikrát jejich matkou.“

Evička mezi touto němou s Józou rozmluvou věnec svůj dovila a na kříţ jej zavěsila. Zaskvěl se tam jako myšlenka krásná, jako úsměv láskyplný na tváři příkré a zasmušilé; vtom ale sebou trhla. V

křoví vedle ní to zašustilo, větve vrb se rozhrnuly a mladík vysoký a rovný jako topol mezi nimi vystoupil, před kříţem se zastaviv.

Dlouho měřil dívku temně se zardívající a oči bázlivě a zmateně klopící zrakem plamenným, hárajícím, v němţ blouznivý se zračil obdiv, načeţ zahovořil hlasem hlubokým a v dojmutí se chvějícím:

„Kdoţ mi smí brániti, přivlastním-li si, co na pozemcích svých nalezám? I ty tedy, panno, mi zakázat nesmíš, odnesu-li si odsud, kde jsem pánem, co na mne tak libě se usmívá. Věčný bych měl hřích, kdybych nechal věnec tvůj zde uvadnout, lepšího si zaslouţilo osudu, čeho prsty tvoje se dotkly – lépe neţ na tom kříţi viset bude nad lůţkem mým, kamţ místo svěceného ihned si jej pověsím.

Kdykoli naň pohlédnu, pokaţdé si vzpomenu, krásněji ţe ti kvetou tváře i ústa neţ v něm to vonné kvítí.“

A mladík smělou rukou sáhl po věnci, Evička mu nebránila, nemohla, překvapením strnula. Vědělať, ţe to stojí před ní jeden z Potockých, nejspíše ten, který „dostal doma“, kdyţ se tu pánem nazýval.

„Poráţím tam v sadě právě starou slívu, i viděl jsem tě z hory podle potoka přicházet a u kříţe se zastavit. Poznav tě, hned v práci jsem ustál, stopuje, kam asi zajdeš. Jest to sice ponejprv, co tě spatřuji v končinách těch, ale nikoli ponejprv, co tě vidím. Kdykoli 115

přijdu do kostela, hned po tobě koukám, avšak kterýţto hoch nekouká po krásné Evičce z mlýna, o níţ jde pověst, ţe místo lásky v srdci má učenost a místo na chlapce, ţe myslívá na knihy? Znáť ji snad kaţdý hoch na tři míle cesty, a nezná-li, tedy aspoň o tom slyšel, ţeť nejpřednější mezi našimi děvčaty, ale také nejhrdější, ani o posvícení mezi mladou chasou se neukáţe.“

Evička hořela ve tváři jako ty červánky na nebi. Tak dolehavě a vřele nepromluvil k ní dosud ještě ţádný hoch, ač jiţ leckterý se odváţil oslovit ji na cestě z kostela do mlýna, neb jinak skutečně neměl k ní přístupu.

„Dokud jsem si nevzpomněl, ţeť zejtra Jana Křtitele, s podivením na tě jsem hleděl, ţe se tu dáváš do vití věnce, ale jak mi připadlo, ţe snad si jej chystáš pro nějaké čáry, i ve mně se vznítila k čarování chuť. Zaťal jsem palce u obou rukou, co jsem mohl, a nepouštěje tě z očí, pomyslil jsem si: ,Jestliţe s věncem odsud odejde, pak konvalinka ta pro mne nevykvetla, aby vůní svou mne těšila, a navţdy přestanu po ní koukat a na ni myslit; ale pustí-li věnec po vodě, aby zvěděla, zdali se ještě téhoţ roku vdá nebo bude-li ještě napřesrok v tento den kvítí víti, pak bude moje.‘ Tys však ještě lépe učinila, neţ jsem si přál a se nadál, věnec na pozemku mém zavěsilas a tím nevědomky mně povědělas, moje ţe budeš. Svol teď či nesvol, v neděli máš u vás ve mlýně nejstaršího mého bratra o slovo, a jestliţe ho odbudete, pak…“

Hoch zbledl a při myšlence, ţe by byli v mlýně s to bratra jeho odbýt, vyletěla mu z očí taková střela jedovatá jako asi Fráňovi, kdyţ ucházeje se o Józu, jí pravil: „Ţe mne nechceš, mne, takového hocha, který má svoje a na hodinu ţenit se můţe, v tom asi vězí jiný, však já vyzkoumám kdo a neušetřím ho, a kdybych hned shledal, ţe to přítel můj nejlepší, příbuzný pokrevný, ba bratr můj vlastní!“

Déle Evička náruţivá a odváţná slova jeho snésti nemohla.

Vzchopila se, na všech údech se třesouc, a zanechavši koš u kříţe, jedním skokem přehoupla se přes potok do houští jako splašené hříbě k domovu uhánějící.

Mlynářka k smrti se jí lekla, kdyţ přiběhla s vlasy rozpuštěnými 116

po louce ke mlýnu, jako kdyţ jí hlava hoří. Spěchala jí v ústrety, zachytivši schovanku udýchanou a uhřatou v náruč.

„Co se s tebou děje?“ zvolala, tisknouc děvče starostlivě k prsoum, ale zajisté se jí desetkrát po sobě totéţ tázala, neţ byla Evička s to dechu popadnout a jí odpovědět.

„Jen aspoň jediným mi napověz slovem, co se ti stalo?“ s rostoucí na ni doléhala starostí. Nemohla nikterakţ se domyslit, co asi Evičku tak poděsilo. Široko daleko za ní neviděla ţivé duše, všude panoval největší klid; nemohl to být ani zlý člověk, ani zvíře splašené, které pronásledujíc schovanku, ji tak velice polekalo.

„Sešla jsem se u kříţe tam nahoře s Potockým,“ konečně uklouzlo ubledlým rtům dívčiným.

„Nahoře u kříţe, ty s Potockým?“ mlynářka nemálo se podivila.

„Kam aţ tam jsi zabloudila?“

„Kdyţ jsem byla jiţ jednou na horách, tu jsem se šla podívat k studánce, kde Józa s Mikšem se scházívala, v myšlenkách pustila jsem se podle vody, kudy pluly její kytice, a takto jsem se dostala do sadu, kde Franík z vody je lovíval, zcela znenadání stála jsem právě naproti kříţi mezi vrbami se šeřícímu…“

„Proč odtamtud pryč nepospíchalas?“ mlynářka Schovanku pokárala, „to jsi přec mohla si pomyslit, ţe tam na člověka nic dobrého nečeká.“

„Nebylo mi lze lhostejně jít okolo Józina tajného hrobu. Uchvátila mne lítost, ţe tolik tu vytrpěla a po všech strastech ţe se jí nedostalo místečka ve svěcené zemi. Sedla jsem si ke kříţi a uvila jsem jí pěkný věnec, prosíc ji přitom snaţně, aby se tam nahoře přec konečně slitovala nad krví vlastní nevinnou a jí ubliţovat přestala… ale kde mám koš svůj s ostatními květinami?“ Evička najednou se zalekla,

„nechala jsem jej ve zmatku zajisté u kříţe stát. Boţe dobrý, čím budu dnes pod stůl stlát? Tím je jen ten Potocký vinen; jak ze stromoví tak neočekávaně jako duch na mne vystoupil, jiţ jsem nevěděla, co dělám a kde jsem.“

„Coţ je tak ošklivý, ţe jsi se ho tak tuze lekla? Vţdyť slýchám, ţe to jsou hezcí hoši.“

117

„Ošklivý snad není, ani jinak strašný… ale – vlastně to přec jen dobře nevím. Mrštila jsem po něm okem a hned jsem koukala jinam.

Snad bych byla shořela, kdybych byla naň pevně hleděla, kdyţ…“

„Co kdyţ? Jen přec pokračuj a nemuč mne déle, holka nešťastná!

Coţ nevidíš, ţe jsem jako na trní; nikdy ještě jsem tě v takovém rozčilení neviděla jako dnes, ruce se ti třesou, tvář ti brzo hoří, brzo zas ti bledne.“

„Ráda bych vám vše pověděla najednou, ale kdyţ se mi nechce nijak jazyk hanbou obracet… byla jsem ráda, ţe naň právě jsem nehleděla, kdyţ mi pravil, jinak ţe nedá, nechť si svolím či nesvolím, v neděli ţe pošle nejstaršího bratra svého do mlýna pro slovo…“

„Co to blouzníš?“ spráskla mlynářka ruce. „Vţdyť to není moţné, aby se byl takovou opováţil věcí. Coţ jsi ty ledajaká? Znal tě skutečně ten drzý chlapec? Nemýlil se? Ale snad ty jsi se mýlila?

Evičko, dceruško drahá, nehněvej se na mne, starou osobu, ale pamatuj se, neusnulas unavením po dlouhé cestě v parnu pod kříţem a nezdálo se ti, co mi teď povídáš? Připadá mi věru, jako bys mi o tom Potockém vypravovala sen.“

Evička div hlasitě nezaplakala, ţe pěstounka si o ní myslí, ţe se jí zdá o ţeniších a námluvách, ale nevyčetla jí uráţlivé její o ní ponětí, vţdyť viděla, ţe se třese zrovna jako ona sama. Vzala ji za ruku, zavedla ji do olší, tam k ní přisedla na zvrácený kmen v stínu jejich a při svitu dohořívajícího dne celý výstup s Potockým dopodrobna jí vylíčila, předesílajíc, jak často a vřele na rod ten vzpomínala od té chvíle, co o jeho osudech ponejprv od mlynáře u kapličky slyšela.

Pěstounku přešel při jejím vypravování očividně několikrát mráz.

„V tom zrovna jako prst boţí,“ vzdychla si, oči si zakrývajíc, jako by to, co se vyvine z toho u kříţe setkání, vidět nechtěla.

„Tak i mně se zdálo, kdyţ mého věnce se dotknul, ohlašuje mi příchod bratrův,“ Evička zašeptala, „i musila jsem nejen studem, ale i hrůzou odtamtud utéci.“

„Podobá se mi věru, ty děvče všetečné, ţe jsi se tomu kříţi sama za oběť hlásila,“ mlynářka znovu zabědovala, „ale ne, ne, ještě jsem 118

tu já, a já tě nevydám. Myslívala jsem si ovšem před lety, kdybych měla dceru, ţe bych ji k přání poslednímu neboţky své matky k Potockým provdala, aby jako beránek boţí z nich sňala břímě hříchů, ale co v tobě jsem poznala, co to dítě, co ve mně se probudila láska mateřská, nikdy jsem myšlenky té jiţ snésti nemohla, i zdálo se mi, hůře ţe na dceři bych se prohřešila, kdyby se svolením mým přestoupila práh stavení kletého, neţ kdybych do kláštera ji nutila.

Ne, ne, nevychovala jsem tě, abych takovému nejistému osudu všanc tě vydala, přijala jsem tě pod střechu svou, abys vyrostla sobě, mně i jiným k radosti a šťastnou byla, slyšíš, šťastnou, nad všecky jiné dívky šťastnou.“

A mlynářka, pojavši opět schovanku milenou v náruč, pevně si ji k srdci přivinula; ale Evička vymkla se vřelému jejímu objetí, jemně a důtklivě pěstounky se tázajíc:

„Coţ jsme na světě, jen abychom radost měli a šťastnými byli?“

„Mlč, mlč, takhle mi nezačínej,“ mlynářka vášnivě zvolala, „je mi při takové pošetilé řeči, jako bych tě měla jiţ ztracenou. O, nevolej neštěstí na sebe, nepoddávej se mu sama, dítě neprozřetelné, přijde nevoláno, a vyhlídlo-li si nás, také nás nemine, toho se doznáš snad bohuţel brzo sama na sobě, já aspoň osudu takovému tě nevydám, k čemu bych byla matkou tvou, k čemu by bylo ve mně více rozumu a zkušenosti? Ale co se to děsím a straším? Jestli se ti o tom Potockém nezdálo, tedy si z tebe jen ztropil ţert, je při něm hladký Mikšův jazyk a potutelná mysl, nechtěl jiného neţ v svatvečer svatojánský tě poškádlit, zajisté by se od srdce smál, jak výborně se mu to podařilo, kdyby nás v té chvíli viděl. Ano, ano, jiného v tom není, neţ ţe se ti trochu šklíbil, uvidíš, ţe v neděli nikdo k nám nepřijde o slovo.“

Evička vidouc, ţe mlynářka domněnkou tou se uspokojuje, nechala ji tedy při tom, ţe se v neděli ohlášený námluvčí v mlýně asi neobjeví, ale máť pravá láska přízvuk neomylný, přese svou nezkušenost přec jen poznala, ţe Potockých k ní nemluvil jako předek jeho k Józe, nýbrţ ţeť pravda v kaţdém jeho slově. Bylať jista, ţe bratr jeho v určitou se dostaví dobu.

A také se dostavil.

119

Sotva v neděli v mlýně lţíce po obědě poloţili, „metošil“ z hor do údolí dolanského statečný rolník v svátečním obleku, nejstarší to z Potockých, tentýţ, jehoţ otec ještě před svou smrtí oţenil a jenţ se počal po krátkém manţelství jiţ se ţenou nesnadnit. Vešel do mlýna a bez dlouhého „omrlouzení“ uhodil na mlynáře o slovo.

Mlynář slyše, kdo je a o co se mu jedná, zůstal před ním stát, jako kdyţ ho omráčí. Slyšel sice od ţeny, co se u kříţe, v podvečer svatojánský dělo, avšak i on ji chlácholil, ţe chtěl hoch Evičce jen tak nahnat, aby měl čemu se zasmát, přisvědčil jí, ţe Potockých zajisté ještě dlouho se smál zmatku a útěku dívčině. Najednou se ale to, co za hru povaţoval a povaţovat chtěl, přec jen ukázalo pravdou býti.

Mlynář, stoje před Potockých nejstarším jako socha, na námluvy rovněţ tak nenadálé jak nevítané ani nepípal a mlynářka se dala při nich bez ostýchání do hlasitého pláče. Pro ni byl osud schovančin jiţ

rozhodnut. Slyšela hned tenkráte na hlase, jímţ káravě se jí tázala, jsme-li na světě jen pro vlastní štěstí svoje, jak asi by odpověděla, kdyby to hoch, vyznáním lásky ji překvapivší doopravdy myslil.

Námluvčí, hledě z jednoho na druhého, nechápal nikterakţ, co v manţelích se děje; netušil ovšem, ţe jsou hloub neţ kdo jiný a v mnoha věcech více snad neţ on sám zasvěceni v tajné rodiny jeho příběhy. Div ho mohl, jak říkáme, snísti. I myslil nejinak, neţ ţe ztropiv takové ustrnutí, v něčem se podřekl, nebyl si toho arci zcela jist, posilnil se cestou několikrát pořádně, neminul jediné hospody, nebylo by bývalo divnou věcí, kdyby se mu byla na jazyku jiná pletla slova, neţ pronésti zamýšlel. I počal tedy znovu, volněji a pováţlivěji, o tom, co ho sem vede. Ubezpečoval mlynáře i manţelku jeho co nejhorlivěji, ţe k nim přišel v smyslu nejlepším, ţeť bratr jeho Štěpán do schovanky jejich celý zblázněný, ţeť celá ţivnost jeho, vyplácet ţe jiţ nemusí nikoho, obchod ţe mu jde výborně, vede ho se starším bratrem Ambroţem, s nímţ z výdělku béře stejný podíl a který nemá jiného u něho k poţadování neţ byt, dokud zůstane svoboden, a tak dále. Ale nebylo mu to nic platno, mlynář koukal přitom pořád jako přátelé u hrobu a mlynářka nepřestávala vzlykat.

120

Námluvčí poznávaje konečně, ţe hovoří do větru, zvihl se zprudka z místa svého, maje se k odchodu.

„Takových lidí, jako vy jste, nikdy jsem neviděl,“ rozhorleně zvolal, „říkám jim ve vší slušnosti o schovanku pro hezkého zámoţného chlapíka do nejpřednějšího v celých horách místa, neptám se jich ani jediným slovem, co jí dají a zdali vůbec někdy od nich co dostane; hoch mi nařídil, abych byl se vším spokojen, třeba hned šlo najevo, ţe nebude mít ničeho, a vy nemáte ani k němu a rodu našemu starému, po celém okolí vyhlášenému, tolik uctivosti, abyste mi řekli jaksepatří: Jdi spánembohem a vyřiď bratrovi, aby nám neměl za zlé, ale my myslíme s holkou svou jinak. Děláte zrovna, jako by šlo vám i jí o krk.“

Mlynář a mlynářka nemohli ovšem jinak neţ uznat, ţe má pravdu a přitom všechno právo se horšit. Sebrali se tedy, všemoţně prosíce Potockého, aby jim nesnáze jejich za zlé nepokládal, ţe jsou staří lidé, kteří na to dosud doopravdy nepomyslili, ţe jim jednou bude od schovanky se odloučit. Myslili si prý, ţe si ji aspoň ještě nějaký rok pro radost doma podrţí, a najednou jim tu přichází z ničeho nic návrh takový. Avšak kdyţ se jí prý hlásí nápadník, který krom jiných předností svých tak velmi o ni stojí, ţe by si ji vzal i bez přínosu, toţ ţe jí ovšem bránit nebudou, rozhodniţ ona tedy sama nad sebou.

Tato zdvořilá a podstatná odpověď Potockého zkrotila, sedl si znovu za stůl k mlynáři a mlynářka odešla pro Evičku, aby z vlastních jeho úst slyšela návrh bratra jeho a naň osobně mu odpověděla.

Nedala Evička na sebe dlouho čekat, nemusila pěstounka pro ni přijít třikrát po sobě, jak to při takové příleţitosti bývá, neplakala, neupejpala se, objevila se hned, jak bylo přítomnosti její v sednici ţádáno. Viděla námluvčího přicházet, a domyslivši se, kdo to asi, vyběhla nahoru do své komory, kdeţto klesla na kolena, pohřbívajíc tvář do podušek svých, na nichţ se byla tolik o tom napřemýšlela, co by podnikla, aby na světě tom pouze nevzkvetla a neuvadla jako ta na poli květina. Nepřemýšlela, co asi řekne, aţ bude volána, 121

nerozpakovala se ani chvíli, byloť u ní skutečně od prvního okamţiku rozhodnuto, ţe půjde tam, kam jí tak zřejmě ukazoval prst boţí, vše ostatní bylo věcí vedlejší.

Potockých nejstarší s nemalým překvapením pohlíţel na krásnou děvu, z jejíţto pohledu zářilo cosi velebného, nadpozemského.

Přestal se v duchu bratrovi divit, ţe se do ní tak nehorázně zamiloval, ţe si ji chtěl vzít, i kdyby neměla ničehoţ. Opakoval jí, co byl pěstounům sdělil, načeţ ona skromným, avšak pevným odvětila hlasem, zblednuvši přitom arci jako lilium, ţe se stane ráda manţelkou bratra jeho nejmladšího, nejsou-li drazí její rodiče proti tomu.

Co měli chudáci dělat po vyjádření tak určitém? Mlynář očekával od jejího rozumu, tak často osvědčeného, ţe dá námluvčímu aspoň odpověď vyhýbavou, neurčitou, ţe si vyţádá lhůty k lepšímu rozváţení, a ona šla zatím hned rovnou a nejkratší cestou k cíli osudnému. Nezbývalo mu teď ovšem, aby Potockých znovu neurazil, neţ ţenichovi vzkázat, jestliţe si to do neděle obě strany jinak nezmyslí, o čem by si musili do hrubé dát vědomost, aby se tedy s bratrem do mlýna dostavil k přípovědi, k čemuţ mlynářka ne bez hrdosti přidala, co hodlá Evičce dát na penězích a co na „zboţí“.

Potockých nejstarší odešel z mlýna úplně smířen a oslněn nevěstou i přínosem.

„Dítě, dítě, cos to myslila?!“ zvolala mlynářka, kdyţ

vyprovodivši Potockého s muţem svým velký kus za mlýn, k ní do sednice se vrátila, „ty, jiţ kaţdý zná a si váţí co nejonačejší a nejhodnější holky široko daleko, do takového pospícháš místa?! Co ti platno, ţe tam budeš mít všeho dost, snad i hezkého muţe, sama ţe budeš doma paní bez tchyně a švakrové, kdyţ přec jen napřed víš, co tam na tebe čeká!“

„Jsem-li taková, jak mne děláte,“ odvětila Evička a svatý ţár z oka jí vyšlehl, „pak právě nikam lépe se nehodím neţ do toho místa nařknutého. Vţdy v tajnosti srdce svého na bohu jsem si ţádala, abych mu byla na tom světě přec co platna; pravda-li co ona svatá poustevnice matce vaší zvěstovala, pak jest Potockým pomoţeno.

122

Neslíbila jsem Józe, vijíc jí u Kříţe věnec, nalicho, ţe kdybych věděla, jak potomkům jejím pomoci, zajisté ţe bych to učinila.“

„Ó, kéţ bych byla o Józe mlčela,“ mlynářka zabědovala: „nikdy se mi nechtívalo o ní se zmínit, zrovna jako by mi bylo cosi řeklo, ţe ji tím ‚zdvihnu‘, a hle, bohuţel pravdivé bylo tušení moje.“

Mlynář dosud zamyšleně mlčel, ale nikdy ještě neviděla Evička starost tak opravdivou na tváři mu spočívati; konečně i on se ujal slova:

„Co mne se dotýče, já té kletby tak příliš se nebojím, nechce se mi nikterakţ v hlavě srovnat, ţe by mohl bůh vyslyšet takovou ţádost mstivou, třeba Józa, majíc proč na muţe a švakra se hněvat, práva věčné jeho pravdy proti nim se dovolala. Spíše se mi podobá, ţe majíť Potockých jakousi dědičnou chybu rodinnou, bujnou to krev, povahu svévolnou, a ta ţe více k ţivotu nevázanému je pudí neţ

nenávist mrtvé ţeny. Dokud jsou svobodni, nejsou zajisté ţádnými klášterníky, avšak nikdo si těch pletek a kousků jejich nevšímá, a přijde-li cosi najevo, toţ kaţdý tomu se usměje a praví, ţe při mladosti málokdy kázně bývá, ţe to nedělají jiní lépe a tak dále.

Kdyţ ale se oţení, tu lidé si všeho zcela jinak všímají, a čemu u chlapce se pousmějí, toho muţi neprominou; přestávají ţerty pro toho, kdo má ţenu a děti. Není nic divného, ţe při Potockých odedávna více bývalo svévole neţ u jiných. Na statku jejich neměl hospodář jiného závazku neţ třikrát do roka ‚z lásky‘, jak tehdáţ se říkalo, vrchnosti poslat koně k vyjíţďce. Nikdy se nemusili namáhat prací, vţdy měli všeho dost, uhodil-li špatný na úrodu rok, vydělali na obilí, a byl-li dobrý, nahraţovala jim zas sklizeň špatné v obchodu výdělky. Rozkoš sama o sobě ale je špatnou vychovatelkou, rozum-li jí nepomáhá; člověk při ní zpýchá a konečně ţádné na sobě uzdy nestrpí. Ţe nebývalo u Potockých šlechetnosti v lásce jiţ před Józou, o tom nejlépe svědčí kaplička. Ale konečně o nich se ví, jakou mají vadu, a o jiných, méně známých, se to neví; není na světě muţe takového, který by mohl se svatební smlouvou zároveň podepsat, ţe ţenu nikdy nic na něm nezamrzí a vţdy ţe ve své míře setrvá. Někdy se přihodí i nejhodnějšímu a 123

nejrozumnějšímu, ţe udělá nějaký kozlenec, ale miluje-li ho ţena, jak se na manţelku sluší a patří, pak vše snese a promine. Ty ale, holka, toho, jehoţ za ţenicha přijmeš, ani neznáš, nevíš o něm jiného, neţ

ţe se mu líbíš, ţe pochází z rodiny nešťastné, jíţ se chceš obětovati, a to zas děsí mne. Kdo ví, zdali poznavši ho blíţe v něm takových chyb neshledáš, ţe mu nebudeš moci za ţádnou cenu přát.

Vzniknou-li z toho pak nějaké nehody či dokonce jakési neštěstí, svádět to budeš na klatbu Józinu, ale na vlastní přenáhlenost naříkat nebudeš.“

„Nejednám přenáhleně, vţdyť jsem prve pravila, ţe od dětinství jsem si přála, aby bůh takovou úlohu mi svěřil. Chci se o to pokusit, abych vypudila zpod kletého krovu Potockých všecky strašidla k hříchům je ponoukající. Abych úkolu svého došla, musím Štěpána milovat, a budu ho tedy milovat!“ Evička plna nadšenosti zvolala.

Mlynář opět starostlivě hlavou zavrtěl.

„Úmysly a tuţby tvoje jsou sice šlechetné, ale přitom mluvíš a smýšlíš jako dítě nezkušené, které si chce mermomocí s ohněm hrát, poněvadţ se mu líbí, a ono neví, jak zná pálit. Láska nepřijde na zavolání, a ta, do které se člověk teprve nutit musí, ani láskou není.

Písmo praví, ţe má být milování tvrdé jako peklo, silné jako smrt, aby je nemohly ani všecky řeky zatopit, ani všecky vody uhasit, avšak takové milování, jak bude to tvoje, spláchne rosa prvních slzí, muţem ti vylákaných, neřknuli aby odolalo přívalům a bouřkám.

Přál bych tobě i nám, kteří tě milujeme jako vlastní rodiče, i muţi tvému, abys si ho brala, anť se ti zdá nejkrásnějším na světě mladíkem, bez něhoţ býti nemůţeš, a nikoli jen proto, ţe hodláš jemu a rodině jeho prospět.“

Evička se začervenala jako jahoda.

„Toho byste se nebyl nikdy a nikdy na mně dočkal, i kdyby nebylo Potockých na světě. Stydívám se k smrti, slýchám-li, ţe ta či jiná se vdává, poněvadţ hocha si oblíbila a od něho upustit nechce, a nikoli aby slouţila starým jeho rodičům, či mladší jeho bratry a sestry vychovala, neb zanedbané mu povznesla hospodářství.

Nechápu vás věru, strýčku, ţe vy právě mermomocí chcete, aby při 124

sňatku jiného nebylo neţ zalíbení; kdyţ by to mělo platit vţdy a všude, proč jste si tedy nevzal Barunku Trávnickou, o níţ mi tetička onehdy vypravovala, ţe jste ji nechal, ač jste ji měl k zbláznění rád, a to jedině proto, ţe při ní byla jen krása a ţádných jiných ctností.“

Teď zas mlynář se zapálil, nevěda s odpovědí kudy kam, odporovaly si skutečně činy jeho s radami, které jiným dával.

„To bylo něco jiného,“ konečně zahučel, „já nikoho si nebral, já jen svazku se zprostil, toť není věc tak důleţitá a pováţlivá, kdeţ by mohl člověk tak pochybit, jako chce-li se po celý ţivot vázat, pak jsem také věděl, co dělám, byl jsem starší, zkušenější neţ ty, věděl jsem, co to je svět, ale ty nevíš, co na sebe strojíš. Ale jiţ jsme se pro dnes dosti o této záleţitosti namluvili, měli bychom o ní také přemýšlet. Do neděle je ještě dlouho, kdo ví, jak se do té doby na to vyspíme.“

„Strýčku,“ prosila Evička. Nechtěla o ţádných pochybnostech ani slyšet, ţádala si, aby byli její pěstounové tak rozhodnuti jako ona.

„Zůstaneš-li na svém stát, to víš, ţe ti na odpor nebudeme, ač ti k sňatku tomu s dobrým svědomím radit nemůţeme; ale nechceme a nebudeme nikdy chtít, abys o nás jednou řekla, ţe jsi mohla mít před bohem zásluhu a my ţe jsme ti to překazili. Nepřijdou-li ti do neděle jiné myšlenky, nezalekneš-li se toho při chladné krvi sama, co na bedra si uvaluješ, nuţe, pak se tedy pusť s tou Józou v boj – kéţ toho ještě bych se dočkal, abys ji přemohla.“

„Přemohu ji, uvidíte, ţe přemohu! Kdyţ bůh dopustil mstu spravedlivou, jak by mohl odstrčit úmysl dobrý a upřímný?“ Evička zaplakala a padla pěstounům svým okolo krku.

I oni zaplakali, ţehnajíce rozechvěné dívce; ţe ji jednou tímto způsobem od sebe pustí, nikdy si nepomyslili. Chtěli pro ni zvolit ţenicha s rozvahou zralou, přáli si, aby v jeho náručí tak bezpečně odpočívala jako na srdcích jejich, překazila jim to zcela znenadání.

„Někdy právě to, před čím člověk nejvíce se strachuje, k dobrému se obrátí,“ mlynářka mysli si dodávala, oči sobě a schovance utírajíc.

„Mně je při tom všem jen jedna věc tuze milá,“ připojil mlynář usmívavě, aby váţná rozmluva v ţertu dozněla, „vţdy jsem 125

mlynářce sliboval, ţe tě nadarmo do novin nehoním, ţe to budeš jednou potřebovat, aţ budeš mít muţe představeného, a Potocký, z takového místa člověk, to má aspoň jisté, ţe mu přijde čas, kdy bude kaţdou sobotu chodit do města na úřad.“

„Třeba na úřad nechodil, přec bude mezi prvními, kteří, jak vy říkáte, ‚ten pokrok strkají kupředu‘,“ Evička slibovala; nemohla si ani myslit, ţe by to mohlo být u jejího muţe jinak.

„Celý neboţtík,“ vzdychla si mlynářka, kdyţ téhoţ večera zhasila louč po dlouhém a starostlivém s muţem rozhovoru, v němţ v tom se potvrdili, nejlépe ţe bude, ponechají-li věcem průběh volný,

„jestliţe je některá dívka s to ctností svou rodinu převrátit, je to zajisté naše Evička.“

„Ba,“ kýval mlynář hlavou, „i já tak si myslím, neudrţí-li ona muţe na pravé dráze, pak není těm Potockým skutečně jiţ ţádné pomoci, spustí-li se ten Štěpán přec, maje ji za ţenu, pak budu já v tu Józinu kletbu pevněji věřit neţ celá jeho rodina vespolek.“

V neděli odpůldne přišel Potockých nejstarší opět do mlýna, tenkráte ale jiţ se ţenichem. Štěpán spatřiv Evičku tak se jí zalekl, ţe nemohl k nikomu promluvit, nikoho nahlas pozdravit. Onehdejší smělost jeho dnes úplně z něho spadla, klopil oči, jako by on vlastně byl nevěstou, bratr musil neustále sám zaň odpovídat.

Mlynáři jeho rozpačitost tuze se líbila, myslil si ţenicha jinak dle popisů jiných a schovančiných, soudil podle nesnází jeho, ţe je dosud asi citů nepokaţených, třeba se znal veselit; tak jako on ţe prohnanost se nezardívá. I počal tedy dobrý muţ jasněji koukat a jeho manţelka také. Ona zas byla překvapena, ţe je nápadník miláčka jejího tak hezký a statečný, a ţe je tak zamilován, ale tak neslýchaně zamilován, to teprve si nepomyslila.

Evička se sice také tuze zarděla, spatřivši Štěpána s bratrem do sednice vcházejícího, ale přec nikoli tak jako on. Bála se po celý den, aby k ní opět takovým nemluvil způsobem jako tehdáţ u kříţe, nevěděla, co na podobné řeči by mu odvětila; ale shledávajíc, ţeť zmatenější neţ ona, brzo nabyla rovnováhy duševní. Klidně a usmívavě, ač se v ní srdce tetelilo, oslovila nejdříve bratra jeho a pak 126

jeho samého, a klidně a usmívavě strojila stůl k hostině, kdeţ po přípovědi se pilo na zdraví novosnoubenců. Byla přitom tak nevýslovně spanilá, ţe ji Štěpán pohlcoval zraky, kdykoli od něho odvrátila oči, ale jakmile naň pohlédla, hned hleděl jinam, nebyl s to zmatkem milostným podívat se jí přímo do tváře, neřkuli vzít ji za ruku a několik vřelých jí pošeptat slov. Kdyţ ho bratr ku konci pobízel, aby se s nevěstou přec rozloučil pořádným políbením a jako

„hloupý“ od ní neodcházel, coţe si pak o něm pomyslí, toţ tak se ulekl slov jeho, ţe utekl ze dveří, hoře v obličeji jako malý chlapec.

Všichni přítomní se mu musili dát do smíchu; byla to ale také podívaná na hocha utíkajícího před děvčetem, s nímţ měl před ohláškami a do něhoţ byl k smrti zamilován, ţe námluvčí na něm chtěl, aby ji co nevěstu políbil. Nejstarší Potockých smíchy se prohýbal, sousedé, kteří smlouvu co svědkové podepsali, jenjen se váleli, mlynář si musil sednout, tak to jím házelo a mlynářka aţ

oslzela. Evička se mu musila také smáti a přestala se ho od té chvíle nadobro strachovat. Poznala, ţe si jí ţenich rovněţ tak váţí, jak ji miluje, a naděje její, ţe se jí úmysly její podaří, líbezně v ní se rozvíjely.

O Eviččině svatbě bylo celé okolí vzhůru. Kaţdý ji chtěl vidět jako nevěstu. Tenkráte nedala mlynářka jinak, Evička musila selský kroj pro slavný ten den odloţit a vystrojila si ji jako dcerku z mlýna. Dala jí ušít šaty z hedbábí stříbrošedého, na krk jí zavěsila zlatý řetěz, silný jako lano, a okolo čela jí ovinula věnec rozmarýnový. Na krásnější nevěstu nikdo z diváků se nepamatoval.

Jen jediná nemilá se přihodila o svatbě věc, Ambroţ, který měl nevěstu do kostela vésti, se nedostavil, ač naň čekali skoro do samého poledne.

„Proč tomu starému mládenci říkals?“ vyčítali ţenichovi příbuzní z jeho strany; mrzeli se, ţe přijdou pozdě k obědu, kdyţ s oddavkami tak dlouho se otálelo. „Coţ ho neznáš? Věru podobá se, jako bys ty jediný nevěděl, ţe mezi lidi nejen nechodí, ale ani se nehodí. Jen kdyby nepřišel, ten by nám průvod okrášlil; kaţdý, kdo ho nezná, by se nám s ním smál, myslil by si, ţe chtěl nevěstu 127

krojem svým potupit a zlehčit.“

Ale Evička prosila snaţně, aby měli přec jen strpení; nebude-li Ambroţ chtít nebo moci na veselku přijít, ţe to zajisté vzkáţe, ona ţe si přála, aby mu Štěpán řekl, on ţe hned nechtěl, předstíraje bratrovo podivínství. Ale kdyţ Ambroţ nepřicházel a nepřicházel, vloţil se do toho mlynář, Evička si musela dát říci a nejbliţší ţenichův strýc vedl ji místo švakra do kostela. Byltě to chlapec jako panna; všichni, kdoţ Ambroţe znali, jedním hlasem tvrdili, ţe by jí to s ním nebylo do smrti tak slušelo, aby byla ráda, ţe se s nevlídností svou nedostavil, ţe by byl ve všech veselost zarazil. Ale Evička vrtěla na vše smutně hlavou, nejsouc ani dost málo s průvodčím svým spokojena. Bylo jí to tuze líto, ţe s Ambroţem se nevede, ţe na svatbu vlastního bratra nepřišel a ţe vůbec ani jednou ještě v mlýně se neukázal, ač mu tolikrát vzkázala, aby se přec také k nim podíval. Patrně tuze málo na ní mu záleţelo, jakţ ji to bolet nemělo? Snad dokonce bratrovi bránil, aby si ji vzal, ţádal si snad švakrovou rodu vznešenějšího, dcerku z některého dvoru a nikoli schovanku jen, dítě to chudé matky a otce zpustlého?

Aţ na několik slziček při této příleţitosti v oku rozmáčknutých počínala si ale Evička tak statně, ţe všichni, jimţ byla povědoma měkkost srdce jejího a vděčná její k pěstounům láska, velice tomu se podivili, připisujíce to její náklonnosti k ţenichovi. Zaplakala lidem na očích jen jedenkrát, a to kdyţ večer před oddavkami mlynářce a muţi jejímu za vše děkovala, co od dětinství dobrého jí učinili. Jinak se jí jiţ ani jednou zrak nezarosil. Zapomínala vše nad úlohou ji očekávající; u porovnání s tím, co na zřeteli měla, vše ostatní se jí zdálo malicherné. Připravujíc se na úkol svůj, naznačujíc si dráhu, kterou se za ním bráti bude, víc a více v duchu se přesvědčovala, ţe si ji bůh zvolil, aby napravila, co jiná spáchala. Vědomí to tak velice ji povznášelo a blaţilo, ţe chodila jako po oblacích, bliţší jsouc ve svých citech nebi neţ zemi. Ano, byla nástrojem boha samého, jenţ

slitovav se nad nešťastným rodem, kroky její v podvečer svatojanský ke kříţi řídil, kdeţ se Štěpánem ji svedl. Čím déle myšlenkami těmi se obírala, tím určitěji se jí zdálo, ţe jiţ po mnohá 128

léta vše v ţivotě jejím k účelu tomu směřuje. Její procházky k osamělé kapličce, jíţ kaţdý jiný se vyhýbal, kdeţ myšlenky její brávaly vzlet tak váţný a posvátný, za úvod a předpravu povaţovala události nynějších. Sotva by bylo jinde mlynáři připadlo zmíniti se jí o napolo zapomenutém krvavém činu předků Potockých, čímţ poloţil jí do srdce první pro ně soustrasti símě. Od té chvíle o Potocké se počala zajímat, i zdomácnělať myšlenkami mezi nimi v tom staroţitném jejich stavení, neţ ještě na vlastní oči je spatřila. Kdyby se nebyla domnívala, ţe přijímajíc námluvy Štěpánovy poslušna jest vyššího jakéhosi rozkazu, nadpozemské se podrobujíc moci, zdaţ by se byla jedním odhodlala rázem, ţe opustí druhých svých rodičů, ţe poodejde od nich za cizím muţem, z něhoţ jí šla přese všecko přemáhám přec jen hrůza, slibujíc mu přede všemi lidmi, více ţe bude milovat teď jeho neţ dobrodince svoje? – Ne, ne, nikdy by se tak nebylo za jiných stalo poměrů!

Vidouc, ţe je pěstounům svým potřebna, zajisté by jim byla slouţila aţ do smrti, na vdavky ani nepomyslíc. –

Evička neopustila hned po oddavkách mlýn, zůstala, jak obyčej si ţádá, ještě několik neděl doma. Manţel ji co den navštěvoval jako milenec. Konečně ale vyţadovaly ţně přítomnosti mladé hospodyně v novém domovu. Štěpán doléhal, aby k němu se stěhovala, k čemu pěstouni, vidouce nezbytí, konečně vzdychajíce svolili. Avšak přec se srdcem tak těţkým od sebe jí nepropouštěli, jak zprvu si myslili.

Štěpán nadobro se jim byl zalíbil, co blíţe ho seznali, jeho vášnivá, a přec tak ostýchavá a úctyplná láska k mladé ţeně získala mu jejich důvěru a náklonnost. Spokojeně se usmívajíce pokaţdé na sebe pohlédli, kdyţ Štěpán sebou trhl, poloţila-li Evička, na něco se ho tázajíc, znenadání ruku na jeho rameno, či zarděl-li se aţ pod vlasy, pakli k němu přisedla nevolána, aby si s ním pohovořila, jak to v hospodářství si zavedou.

Mlynářka sama všecky schovančiny věci shledávala a rovnala, a nedadouc si při tom od nikoho, ani od ní pomáhati, a mlynář strojil vlastnoručně vůz, na němţ se měla nevěsta s nejlepším svým

„zboţím“ z mlýna do hor stěhovat. Ale ač byly jiţ den předtím dva 129

velké vozy s hospodářským a domácím nářadím napřed do hor dopraveny, přec toho bylo na povoze nevěstině tolik ještě narovnáno, ţe nevěděly sousedky při stěhování osiřelé dívky, ţenské příbuzné zastupující, kam s ní si sednou, aby ji muţi šťastně do domu přivezly a nikdeţ s ní k úrazu nepřišly. Mládek jim musil podat z mlýna ţebřík, jinak by se s ní nebyly zajisté na vrch peřin dostaly. Usadily se tam, pronikavě vřískajíce a výskajíce, dětem, veselým pokřikováním povoz provázejícím, plnýma rukama sušené ovoce házejíce. Kudy jely, přidávalo se k nim houfně mladých a starých průvodčích, kaţdý chtěl vidět, kterak se krásná Evička z mlýna stěhuje do hor. Evička na svém povýšeném místě se vznášela jako na oblacích, víc andělu neţ dívce se podobajíc, její oči zářily tak svatě a líbezně jako hvězdy, vţdyť se blíţila stavení kletému, jehoţ

se měla z vyšší vůle stát spasitelkou.

Mladý manţel jí vyjel v ústrety se všemi svými soudruhy.

Všichni měli koně samou kytku, fábor a pozlátko. Jakmile jezdci průvod nevěstin zdaleka spatřili, vytáhli z kapes z jedné strany bambitku, z druhé láhev a pozdravivše je střelbou ohlušující, jako bouřka od stráně ke stráni se rozléhající, počali láhvím krky lámat, připíjejíce kaţdému, kohoţkoli na cestě potkali, na zdraví novomanţelů. Jediný ţenich nikomu nepřipil, neviděl jiného neţ

vůz nevěstin a jí na sídle oblakovém zdaleka naň ostýchavě se usmívající.

„Dej mi, ó boţe, abych ho povţdy ráda měla, jak Písmo praví, silně, tvrdě a nepřekonatelně, nesplákniţ nikdy rosa slzí mých lásku tu ze srdce mého, aby vyplněna byla svatá vůle tvoje a nejvřelejší mého srdce touha,“ v duchu svém zvolala, spatřivši manţela zdaleka naproti ní v letu náruţivém cválajícího. Takového ještě nikdy ho neviděla, oči se mu jiskřily, vlasy okolo tváře mu vlály jako hříva zlatá, líce mu hořely, smělost, síla, bujnost mladistvá v kaţdém hnutí, pohledu, tahu se jevily. To jiţ nebyl ten milenec třesoucí se, dotkla-li se ruky jeho, to byl její pán, v jehoţ moc byla teď neodvolatelně vydána na milost a nemilost, při němţ vytrvati musila, nechť jí křivdil a ubliţoval jakkoli, na něhoţ nikdy a nikomu 130

si stýskat, proti němuţ nikdy zbraň, ochranu, útočiště hledat nesměla, ba nesměla ho ani obviňovat ve vlastním srdci, za vše jen dobrořečením se mu odměňujíc. I tázala se samy sebe úzkostlivě, zdali dostačí přec jen síla její ruky a srdce jejího, aby bujného toho oře, jehoţ šíji dosud pranic netíţilo, vţdy na uzdě udrţela, jestli bude nadál rád a povolně poslouchati hlasu jejího, jehoţto zvuk všecku krev do tváře teď mu hnával? A zas si dodala zmuţilosti myšlenkou, zdaţ by byla k úkolu tomu mezi tisíci povolána, kdyby v ní nebylo vhodných k tomu vlastností, na ní jedině ţe záleţí, aby jich patřičně k blahu jeho pouţila.

Štěpán k ní se přihnal, podávaje jí plný kalíšek vína, z něhoţ

dříve jí připil. Nesměle z rukou jeho jej přijala a dopivši jej daleko přes hlavu si jej přehodila na důkaz, ţe všechen po domovu stesk na místě tom zapila a odhodila. Na tento čin zdvojnásobil se hluk, střelba a výskání mysl omamující, veselost dostoupila vrcholu.

Mládenci obrátili koně a jedouce dvěma dlouhýma řadama vedle vozu prázdnili pilně láhve s průvodkyněmi nevěstinými. Avšak brzo nebylo vidět ni vozu, ni průvodu, hustý oblak dýmu a prachu je obklopoval, z něhoţ se řítily blesky a zazníval smích, cinkání skla, rachocení ran.

Mladí manţelé dávno před ostatními domů dorazili. Se smíchem uvítali průvod na prahu i počali všem slouţiti koláči, pečení a pivem, z mlýna k této příleţitosti sem dříve zaslanými.

Jak Evička kalíšek přehodila, přetrhnuvši tím jaksi poslední pásku k domovu ji víţící, nemohl se Štěpán jiţ zdrţet, i dosáhl si pro tu, která teď teprv byla jeho, do výšky rukou mohutnou a neohroţenou, podávaje si ji z vozu jako pírko. Posadiv ji před sebe na koně, uháněl s ní tryskem tak divokým k domovu, ţe Evička zděšeně oči zamhouřila, myslíc nejinak, neţ ţe nastala jich obou poslední hodina. On však strachu jejímu se jen smál, nezastaviv se dříve v cvalu šíleném, aţ stál na dvoře svém před vraty domu, kteréţ musil překvapený čeledín před ním dokořán otevřít tak jako dvéře do sednice, načeţ Štěpán, vřítiv se se svou mladou ţenou v náručí do ní koňmo, třikrát volně ji obejel. Byltě jako zpitý, a přec 131

nebyl více poţil vína, neţ co ho Evičce připil, ale byltě opojen krásou manţelčinou, neznal se radostí. Pořád měl na ní oči, jichţ teď jiţ

rozpačitě před ní neklopil, nikomu jinému neţ k ní po celý večer ani nemluvě, aţ nejvzácnější sousedé u něho se shromáţdili, aby mu štěstí přáli a novou spoluobčanku, jíţ předcházela pověst tak pochvalná, pozdravili. Vidouce krásu a líbeznost její, pravili si, ţe takové nevěsty u Potockých ještě nebylo a tak rád jako Štěpán ţe se také ještě nikdo ze stavení toho neţenil; i usoudili mezi sebou, jestliţe si přestane nový manţel jednou ţeny té váţit, toţ ţe by pak jiţ neměl farář ţádnému z rodu toho udělit dovolení k ţenění.

I Evička byla jako opojena přijetím muţovým, jeho soudruhů a sousedů. Tak slavně nepřibyla ještě ţádná nevěsta do nového domova, co snad hory stály. Kdykoli si v mlýně vzpomněla na to staré šeré stavem ve stínu lesním, kdeţ tak hrozné se udály věci, pokaţdé si pomyslila, ţe to bude asi trvat dlouho a dlouho, neţ tam jen poněkud uvykne. A hle, bylať tam hned první hodinu jako odedávna, vše na ni se usmívalo a vlídně jí kynulo jako ti dobří sousedé; kaţdý ten temný kout vysílal k ní pohled tak přívětivý jako čeládka, a kdyţ se šla podívat do zahrádky a do sadu, tu jí připadalo, ţe ji tam provází šepot tak radostný, jako šelestil manţelovi ze rtů. Jakţ by se nebyla hned jako doma cítila, kdyţ

tolikerá ji uvítala láska nelíčená? Jen jedno opět ji rmoutilo. Ambroţ

zas scházel mezi mládenci, kteří v ústrety jí přijeli, scházel i mezi domácími. Zeť takový divoch, přec lidem neuvěřila, nezapřel věru, ţe pochází po přeslici z pošmurného plemene Kobosilova.

Avšak kdyţ Evička švakra konečně poznala, bylať tomu skutečně ráda, ţe na svatbu nepřišel a ţeť právě ten den, kdyţ se přistěhovala, asi naschvál odejel. Byl by zajisté, ne-li ve všech, aspoň v ní veselost zarazil, jak příbuzní jeho o něm právem tvrdili. Jiţ se nedivila, ţe i ta nejsmělejší děvčata se vzdala naděje se „starým mládencem“ čeho svésti a ţe ţádné z nich ani na mysl nepřišlo poslat mu o pomlázce kraslice, o posvícení koláče a o masopustě buchty. Kaţdý o něm mluvil a s ním nakládal jako se starcem, který má ţivot dávno jiţ za sebou, ač se nemohl nikdo pamatovat, kdy 132

tedy vlastně byl mlád a kdy ţil, byltě prý pořád stejný od nejútlejšího dětinství aţ do nynějška, kdeţ mu bylo nějaký rok přes třicet.

Evička právě vařila oběd, kdyţ sluţka k ní do sednice přiběhla, oznámivši jí, ţe se bratr hospodářův z jízdy své vrací. Slyšíc vůz do dvora vjíţdět, nechala mladá hospodyně u kamen hned vše stát a leţet, umyla si ruce a rychle si uvázala čistý fěrtoch, aby slušně ho uvítala. Avšak švakr ji předešel, byltě dříve v sednici neţ ona mu naproti v síni. Vešel s ohromným v ruce bičem, který hodil i s nízkým širokým svým kloboukem nedbale kamsi do kouta. Evička zašeptala nesměle několik slov, pravila si dříve jiţ v duchu, ţe setká-li se u ní se srdečností, zajisté jí neodolá, vţdyť se dosud kaţdý vzdával rozmilému jejímu způsobu, byla si moci své nad jinými při vší skromnosti přec jen vědoma, ale tenkráte se zmýlila.

Bylo to dnes ponejprv, co kdosi podanou mu ruku její nestiskl, co jí nesplatil ni pozdrav, ni uvítání. Ambroţ místo odpovědi jen chladně a krátce hlavou pokynuv, šel okolo mladé a krásné švakrové, s níţ ponejprv dnes se setkával, rovněţ tak netečně jako okolo u dveří police s cínovým nádobím podivného staroţitného útvaru, jemuţ podobného marně by se jiţ bylo v krajině hledalo.

Odepínal si opasek okolo těla několikráte ovinutý a poloţil jej opatrně do truhly ţeleznými sponami ke zdi přidělané, mědí okované a ozdobené, pod nebesy v záhlaví loţe stojící. Spíše by byl člověk pohnul celým stavením, neţ do ní se dobyl. Nebyloť při ní zámku, víko povolilo, jen kdyţ se na péro máčklo. Na kterém péro se nachází místě, byloť rodinným tajemstvím. Z truhly té nejlépe šlo najevo, ţeť bývala za starších časů, neţ ještě musil bratrovrah ţivot svůj si vykoupit, u Potockých asi velká zámoţnost, takové schránky na klenoty a peníze mívali jen v zámcích, málokde na dvorcích, a ve statcích nebyly nikde ani vídány.

Evička s rostoucím úţasem na švakra podivína pohlíţela.

Nezaráţelať ji pouze jeho úsečnost a k ní nešetrnost, nýbrţ

podobnost překvapující s obrazem, který byla mlynářka posluchačům svým o Józe podala. Měltě její utrejchové oči, takový 133

hrozebný mrak jako na čele jeho sedával asi na čele jejím, takový povrţlivý a trpký úsměv vlníval se zajisté i jí okolo rtů. Nebylť ostatním Potockým, z jichţ očí hleděla bezstarostnost, lehká mysl a veselost překypující, ani dost málo podoben, „nepadal“ do otcova rodu. Byltě to vůbec zvláštní zjev, ten Potockých mrzout. Na jeho jako uhel černých vlasech a vousech, visících mu v proudech bohatých okolo hlavy a tváře, bylo hned znát, ţe se jich nůţky nikdy nedotýkají, oděv měl na sobě takový, ţe v něm jiţ nechodili v horách nejstarší lidé, jezdívali snad v něm předkové jeho ještě na ty staré české sněmy. Nejchudší ve vesnici pacholek nebyl by se tak ustrojil jako Ambroţ, syn to z nejstarší a nejzámoţnější na okolí rodiny, bohatý obilník. Vězel v krátké modré kazajce, černé „brslenky“

dosahovaly mu aţ nad kolena, holinky u bot aţ pod kolena, mezi tím mu bylo vidět bílou, pestře vyšívanou punčochu. Byl zapnut aţ

ke krku do červené soukenné vesty, tak volné a dlouhé skoro jako ta jeho kazajka, na níţ byl přehrnut široký od košile límec, také pestře vyšívaný. U vesty a kazajky měl knoflíky bílé kovové, velké jako pěstě, pravý to zázrak, ţe se sukno tíţí jejich nenatrhlo. Ale oděv ten jaksi k němu náleţel, nebyl v něm tak nápadný, jako by se byl zajisté kaţdý jiný v něm vyjímal, člověk si ho nemohl vlastně v jiném ani tak snadno pomyslit, nebyl by mu jiný, novější kroj zajisté ani dost málo slušel.

Uloţiv opasek a spustiv víko na truhlu, konečně k švakrové se obrátil.

„Tos chytřejšího nevěděla neţ k Potockým se vdát?“ místo odpovědi na uvítání její se tázal, drsně drsná ta slova ze sebe vypraviv.

„Poslyš,“ pokračoval, pohrdlivým o mladou blednoucí ţenu zavadiv pohledem, „abys hned věděla, na čem se mnou jsi. Mívají švakrové v obyčeji nadhánět svobodnému bratru muţovu ze všech koutů nevěsty, aby oţenivše ho se ho zbavily, i ohlašuji ti tedy hned na počátku, abys práce té si ušetřila, anať by ti beztoho nic platna nebyla. Kdybych zpozoroval, ţe výstrahy mé si nevšímáš, hned sice z domu mne tím vypudíš, avšak zároveň i od bratra v obchodu se 134

odtrhnu, co by snad mu právě k největšímu prospěchu nebylo. Je mi to sice jedno, kde jsem, tu či jinde, ale nerad odtud bych se hnul, poněvadţ jsem tu zvykl. Dopřeješ-li mi zde pobytí, zajisté ti nebudu příliš na obtíţi. Nedám si od čeládky slouţit, do domácích záleţitostí se nepletu, a co na stůl mi postavíš, se vším budu spokojen, neţádám si jiného, neţ abych měl od tebe pokoj, abych ti jej mohl dát také.“

Ambroţ nevyčkal odpovědi, na kterou by si byl musil ostatně ještě chvíli počkat. Evička ho poslouchala jako u vidění. Takového člověka co ţiva neviděla, o takovém nikdy neslyšela, ba ani nečetla; čím déle naň patřila, tím méně jeho povahu chápala, tím méně do něho se vpravit mohla, to byl jiný tvor neţ ona a lidé ostatní. S

takovou příkrostí ještě u nikoho se neshledala, a přec přišlo do mlýna do roka na sta lidí bohatých, chudých, šťastných, nešťastných, měla dosti příleţitosti povahy poznat a pozorovat. Byl skutečně srdce tak chladného a nelaskavého, nebo ho stihla nehoda, kteráţ ho tak ztrpčila? Ale nikdo o ţádné nevěděl, jinak by se byl ten či onen zajisté o ní zmínil, aby chování jeho omluvil či objasnil, vţdyť přicházelo vše najevo, i Ambroţovo tajemství by nebylo dlouho zůstalo tajemstvím.

Švakr ze sednice tak zprudka odešel, jak byl vešel. Evička slyšela, kterak se ubírá po vrzajících a jako ţebřík příkrých schodech nahoru do nejvyšší z celého stavení komory, kteráţ byla zároveň nejtemnější a nejsmutnější. Bylať ke skále obrácena, na níţ strmělo zbořeniště chalupy Kobosilovy, a zastíněna křovím z kamení vyrůstajícím. Tam v polovičné temnotě vězíval sám a sám jako kulich v dutém stromě po celý čas, co doma se obmeškával, nepouštěje nikoho k sobě, s nikým ničeho nemaje. Vycházel jen ze skrýše své, aby potřebnou nařídil věc neb s bratrem stran obchodu se smluvil, jehoţ duší byl skutečně, jak i Štěpán se přiznával. Avšak i při něm nikdy prý se nezahřál, zůstával při největší ztrátě tak lhostejný jako při největším výdělku.

Po jeho odchodu viděla Potockých sednice s tím mohutným uprostřed sloupem, který její stáří tak výmluvně hlásal, první 135

Eviččiny slze. Prolévala je nad švakrovou k ní urputností, nad špatným jeho o ní míněním i hrozbou jeho. Ponejprv dnes na něho se rozhněvala, dosud nevěděla, jak to je, má-li člověk na kohosi zlost. I umiňovala si, uchvácena jsouc hněvem spravedlivým, ţe bude k němu jako on k ní, ani za mák, ale ani za mák lepší, ţe mu jej poskytne, pokoj ten tak pánovitě ţádaný. Chtěla mu přát jako nejbliţšímu příbuznému svému a mu slouţit jako bratru vlastnímu, a hle, on jí to takovým ošemetným překazil způsobem, hluboce v ní poranil cit i hrdost. Co tím chtěl říci, tázaje se jí, zdali chytřejšího nevěděla neţ provdat se k Potockým? Ţe byla pro ně tuze vznešena, zajisté si nemyslil, zdála se mu tedy navzdor přínosu svému přec jen pro bratra za příčinou nízkého asi rodu sprostou. Ale rychle slze si setřela s tváře, slze rozjímáním tím jí vylákané, slyšíc v sadě manţelův hlas domů se blíţiti. Nechtěla, aby viděl, ţe plakala, po příčině pátraje, a aby přišlo pro ně k jakémusi mezi bratry sporu, který by byl prchlivý Štěpán zajisté ihned započal, slyše, kterak ji Ambroţ uvítal.

Zpráva, jak slavně a radostně Štěpán a spoluobčané Evičku přijali, brzo se roznesla po celém okolí, i doletěla jiţ druhé ráno se sousedkami s prázdným povozem se vrátivšími do mlýna. Od té doby minul málokterý den, aby nebyli meličové z hor přicházející starcům vychvalovali štěstí mladého páru, jeden neslýchanou Štěpánovu k ţeně lásku, druhý jeho k ní povolnost; co byla v domě, od ní prý se nehnul, celý svět proň se propadl, odjíţděl, jen kdyţ za obchodem musil; druhý zas se zmiňoval o Eviččině čipernosti, třetí o její příčinlivosti a pilnosti, vypisuje pěstounům, kterak v domácnosti se otáčí, starý dům v pořádek uvádějíc a zvelebujíc, takové hospodyně ţe není v celé vesnici. Však toho tam bylo potřebí; nebyloť manţelky pečlivé v domě po mnohá a mnohá leta, a sluţka, kterouţ starý Potocký domu svému vnutil co hospodyni a synům co matku, hleděla jedině prospěchu svého vědouc, ţe po smrti ochráncově se bude musit ze stavem klidit, coţ také se jí vyplnilo.

Evička měla po ní co čistit a rovnat, aţ mnohdy nevěděla, kde jí prací hlava stojí a jak do toho, aby vše co nejlépe a nejrychleji 136

spořádala. Avšak uchopila se toho tak dobře, důkladně a šťastně, ţe se zakrátko nikdo u Potockých nepoznal. V sednici to vypadalo jako v kapličce, vše tam mělo svoje místo, vše se lesklo a svítilo jako dole v mlýně, na dvoře bylo čisto a uklizeno jako na stole, v chlévách by byl mohl člověk směle bydlet, a coţ teprv v zahrádce pod okny, kdeţ nebývalo jindy neţ ţíhavek a bodláčí! Květ se tam teď usmíval vedle květu, člověk kolem jdoucí věru se musil podivit, ţe je ho na světě tolik mnohobarevného a různotvarého.

Nemusili se však pěstounové Eviččini spoléhat na cizí lidi, viděli na ní samé, kdykoli do mlýna zavítala, coţ ovšem pro velkou v domácnosti práci tak často učiniti nemohla, jakţ by si byly obě strany přály, ţe se jí asi zle nedaří. Kvetla jako růţe a koukala jako jarní na nebi sluníčko. I přestala mlynářka znenáhla plakat, oknem k horám pohlíţejíc, a mlynář přitom čelo jiţ nevraštil.

„Ještě tě Józa nestraší?“ tázala se mlynářka schovanky pokaţdé, kdyţ na cestě k domovu aţ k olším ji doprovázela.

„Ještě ne,“ pousmála se Evička, „coţ nevíte, ţe i kdyby chtěla, mne jiţ strašit nemůţe, poněvadţ jsou, jak neboţtík mlynář tvrdil, jiţ všichni duchové dávno od dobrých lidí vymodleni? Třeba se nebyli u Potockých za prabábu tuze modlili, přec jste vy a vaše ubohá máti zajisté tolik za ni se naříkaly ‚otčenášů‘ a ‚zdrávasů‘, ţe má jiţ svatý v hrobě pokoj, o svět se nestarajíc.“

„A co švakr?“ tázal se zas mlynář. Provázíval schovanku ještě dále domů neţ pěstounka, chodíval s ní aţ za louku do háje, kdeţ

jdouc s mlynářkou ze čtyřnedělní tolik se byla naklouzala na hladkém jehličí v prvních nových svých střevících.

„Ten ovšem pořád ještě škaredí a snad jakţiv jiţ s tím nepřestane,“ Evička rozhorleně na Ambroţe ţalovala, „nemusí-li mezi nás, nechodí, a já ho nevolám. Štěpán arci nechce, abych z toho si co dělala, jemu je to jedna věc, nechť kouká bratr tak či tak, ale mně je to přec jen líto, ţe námi pohrdává, aniţ mu k tomu zavdáváme příčiny nejmenší. Věřte, nevlídněji ještě se má k nám neţ

k lidem ostatním, stojím na svém, ţe nechtěl, aby si mne Štěpán bral.“

137

„Dosti moţná, ale přec to jen zůstane divnou věcí, proč je ten člověk takovým samotářem, pravý to opak všech Potockých. Buď je to muţ dokonalý, jemuţ se protivuje křehkost lidská a tudy především křehkost jejich, či člověk jen sobecký, jenţ lidí se straní z příčin nekalých. I já smýšlím jako tvůj muţ, nevšímej si jeho mrzoutství, kdyţ víš, ţe mu neposkytuješ úmyslně k tomu příčiny; kéţ by u Potockých jiného nikdy tě nermoutilo neţ švakrova zakaboněná tvář.“

„Ba, pravdu máte,“ Evička zamyšleně mu svědčila, „kéţ by mi tam horšího souzeno nebylo neţ patřiti na starého mládence, kterak se na ten svět mračí. Zato mne má Štěpán tak rád, ţe se před ním aţ

někdy hanbím, myslím, ţe toho nezasluhuji; co jsem proň posud učinila, ţe tak velkou mně věnuje lásku? Nemusila jsem se do lásky k němu nutit, jak jste mne strašil, přišla mi sama, kdyţ jiného neţ

dobrého a milého mi neprokazoval. Nevím věru, jak bych toho dokázala, nebýt mu za to vděčnou. Musím se pokaţdé zasmát, pomním-li, kterak jsem se k sňatku s ním odhodlávala, nejinak neţ

jako na popravu či aspoň do věčného vězení. Kdykoli na Štěpána jsem si vzpomněla, srdce ve mně zabuchalo, jako by se mi chtělo utrhnout. Nemyslím sice, ţe mám vyhráno a ţe by nebyl Štěpán s to vyvést nějaký veselý kousek, kterým by mě trochu domrzel, dosti moţná, ţe mi co nejdříve někde vypije několik lahví vína přes ţízeň, ţe přeplatí nějaké drahocenné spřeţení, ţe prohraje několik desítek či stovek, dobře Potockých tehdáţ jste mi vylíčil: jsouce v rozkoši vychováni neumějí se přemáhat, i povaţují za poníţení, mají-li toho, čeho se jim právě zachce, si odepřít, ale máť Štěpán při povaze té zděděné dobré srdce a dává si ode mne radit, zajisté nikdy nadlouho a doopravdy mne nezarmoutí.“

„Počítám, ţe Potockých rodinná nemoc konečně se vyzuřila,“

mínil i mlynář, kdyţ minul osudný první rok, aniţ slyšel od schovanky nejmenšího na muţe stesku. „Štěpánovi předkové začali prý vţdy jiţ v prvních měsících dělat zle, a kdyţ rok s rokem se sešel, bývalo tam jiţ vše v plném plameni. Podobá se mi, jako by chtěla ta Józa bez zápasu sama ustoupit, lekajíc se bojovnice tak 138

statečné a neohroţené, jako jsi ty.“

„Bez zápasu?“ zvolala Evička, „ne, to nechci, ať ustoupí, ale teprv po boji poctivém, jinak by se mi opravdu pořád zdálo, ţe má přece ještě k nám právo a cosi za lubem.“

„Ty přece jen zapřít nemůţeš, ţes ţenskou,“ mrzel se pěstoun,

„bez casných řečí nelze vám se obejít.“

Avšak Evička věděla, kterak ho se svou „casností“ nejrychleji usmíří. Vzala ho okolo krku a zulíbala mu jeho věrnou starou tvář tak upřímně, ţe ji proboha prosil, aby ho přec jiţ pustila, jinak ţe ho uškrtí, a on ţe by tu ještě nějaký rok rád „pobul.“

V napnutí mysli rozblouzněné rozloučila se Evička po sňatku svém s mlýnem; poznám nových poměrů a povah, zvykání a konání nových povinností, tisíceré s tím spojené dojmy nedopřály jí oddechu a poklidu. Kaţdý den měl svou událost zajímavou a úchvatnou, nenaskytovalo se jí ani jediné osamělé hodiny, kdy by se byla mohla zahloubat do vlastního nitra jako někdy u kapličky. Dny jí míjely při práci a s muţem laškování jako hodiny, měsíce jako týdny; nevšímala si a necítila proměny v přírodě, kvetoucí ji obklopovalo jaro, muţova horoucí k ní láska.

Kdyţ ale k druhé se schylovalo zimě a na polích znenáhla práce přestaly, kdyţ bylo nejen jiţ obilí, ale i brambory a zelí pod střechou, kdyţ minulo posvícení, kdeţ pěstouny u sebe po celé tři dni častovala, kdyţ zrána louky se zabělávaly mrazem šedivým a Štěpán kázal stavem obloţit smrčím a okna dopola vystlat mechem, čehoţ nebývalo v mlýně nikdy potřebí, anť stál v tišině, kdyţ počala nad horami mlha se stahovat, houstnout a do údolí se spouštět, kaţdý den o velký kus dále stojíc Potockých před okny s touţe nepohnutelností a zarytostí, jako by chtěla stavení nadobro a navţdy od celého světa odloučit, kdyţ konečně sníh zavál všecky stezky, nakupiv okolo domu valy a hradby, které se musily prokopávat, chtěl-li se člověk dostat ze sednice do stodoly, a týdny míjely, neţ k nim soused zavítal, toţ se poloţilo cosi na srdce Eviččino, co se navlas podobalo venku té studené šedé mlze, aniţ věděla, jak a proč se jí to najednou do prsou vloudilo, vţdyť bylo vše, ale vše při 139

starém.

Teď teprv poplakala si mladá ţena, neslyšela-li procitnuvši v noci milé obvyklé mlýna klepání, pohřešovala je jak dítě matčinu ukolébavku, jako sestra důvěrný s bratrem rozhovor. Buď obklopovalo stavem ticho hrobové zimní noci, kdeţ sníh chvatem mlčelivým na ně se sypal, jako by je chtěl ještě za touţe půlnoc v příkrovech svých udusit, nebo do něho při prudkém mrazu vztekle se opíral vítr. Staré stěny pak praskaly, na střeše bouchaly hřeby povolující, povaly a trámy sténaly, les naproti naříkal a u potoka ve vrbách to plakalo a kvílelo aţ hrůza poslouchat. Teď teprv chodíval na Evičku strach pověrčivý, i počala se báti těch zákoutí temných a mlčelivých, které se jí byly při příchodu jejím tak útulnými zdály, bývaloť jí, jako by se v nich rodila budoucí nějaká tajemství, tak hrozná jako to, které pod kříţem zakopáno. Teď teprv slýchávala v jekotu větru bědování bratrovraha a samovraţednice. Zalomcovalo-li pak povětří prudčeji domem, zatloukly-li náhle větve stromů do okna, toţ v polosnění traplivém jí připadalo, ţe se do sednice jiţ

dobývá Józa, aby za to ji pokutovala, ţe ji chce připravit o její nad stavením tím moc. Vykřikl-li vtom právě muţ z těţké dřímoty, rychle na nohy skočila, aby ku pomoci mu přispěla, myslila jiţjiţ, ţe do sednice vnikla, ubliţujíc mu. Teprv kdyţ rozkřesala a naň si posvítila, poznala, ţe jí jiného nestraší neţ cit předráţděný burácením ţivlů, a zahanbeně na loţe se vracela, ţe takovým podléhá vidinám. S němými pak si připomínala slzami vlídnou svou komůrku v lomenici mlýna, jiţ si měsíc vţdy zvědavě skrznaskrz prohlédnul, svítě tam do všech koutů najednou, kdeţ ji tak pilně navštěvovaly hvězdy, kdeţ se tak mile poslouchal šumot vody mlýnské kolo ţenoucí a vzdálené šepotání olší, které si mívaly celou noc co povídat, kdeţ ji budívali jen holubi pěstounovi, klubajíce při prvním zlatém jitra pohledu na okénko její. To jiţ musil být všude jinde soudný den, zafičelo-li to okolo mlýna tak pronikavě a děsně jak zde po celou jeseň a zimu den co den. Avšak Evička znenáhla poznávala, ţe nejen povětří a kraj, ale i povahy tu jsou ostřejší, hranatější, tvrdší neţ dole v údolíčku. V mlýně bývala chasa jen v 140

dobrém napomínána, tu křikli bratří jeden více neţ druhý, nebyla-li jim některá věc po vůli, a čeládka odpovídala vzdorně a urputně; také mívala tato neustále vánoce (čas k stěhování), Evička musila pořád zvykat novým tvářím. V mlýně přes neustálé krádeţe přec nikdy na nic zlého si nepomyslili, i vídala tedy s hrůzou, kterak Štěpán dvojku nad postelí visící večer co večer prohlíţí, je-li na ní vše v pořádku, aby mohl zahnat špatné lidi, kteří jiţ nejednou k Potockým se dobývali.

Ale trpce Evička se kárávala za takové bezděčné porovnám starého domova s novým, nevděčnicí se zovouc, která citlivůstkářstvím se prohřešuje. Opakovala si pak rychle, ţe jí dělá Štěpán pomyšlení, ţe ale přec nemůţe za zimy, větry a lidi! Dosud ji tak vroucně miloval jako v první den. Pořád ji jen chtěl drţet v náručí, neměla nic dělat, jen děvečkám práci poručit; odjíţděl-li na trh, daleko za stavení ho musila doprovázet; udával jí navlas hodinu, kdy zas se hodlá vrátit, aby mu mohla přijít v ústrety; dělala si v domě, co chtěla, jak to zaváděla, tak se mu to líbilo; na peníze z mléka, másla, vajec ani se jí netázal, mohla si s nimi dělat, co chtěla, nebránil jí jako jiní muţové, vida, ţe podporuje chudé ve vesnici rodiny; nosíval jí z cest drahé šaty, snad by jí byl koupil kaţdý týden na nové, kdyby si toho nebyla naprosto zakázala; jak byla nějaká hlučná muzika, hned tam s ní se pochlubil, nedával jinak, musila se mu pak do svých nejpěknějších věcí ustrojit, a čím více hedbáví na ní šustilo, tím spokojeněji se usmíval; na nic ale, na pranic si nemohla stěţovat, všeho měla nejen dost, ale i nazbyt, a přec jí počalo cosi scházet, přec ji to teď v starém domě někdy tak ledově ovanulo a podivný cit samoty a opuštěnosti přitom ji uchvacoval, nikoli jen, byl-li Štěpán na cestách, nýbrţ i kdyţ byl doma, kdyţ

sedal vedle ní – ba právě tenkráte skoro nejvíce, kdyţ sedě jí po boku jí do ucha šeptal slova nejzamilovanější…

Tázala-li se pak polekané samy sebe, proč asi tak s ní se děje, toţ

si pravila, ţe tím jiným vinen není neţ Ambroţ. Dosud chodil po stavení jako duch, zmize, kdykoli naň chtěl člověk ostřeji pohlédnout nebo ho oslovit. Jakmile tak zamračeně a němě do 141

sednice vešel, více jinému světu neţ nynějšímu náleţe, jako by byla sáhla na ni smrt. Způsob jeho pořád víc a více se jí protivoval, myslívala si, ţe jen při člověku zlomyslném můţe býti taková zarputilost, i trápilo ji, ţe s ním musí bydlet pod jednou střechou a s ním jídat u jednoho stolu.

Avšak tenkráte byla Evička ponejprv ve svém ţivotě sama k sobě neupřímnou, i hleděla si něco namluvit, co nemělo podstaty.

Ambroţovo chování bylo sice nesnesitelné pro mysl tak útlou, jaká byla její, avšak kdyby se byla chtěla podívat na dno duše své pohledem nezkaleným, jinou by tam byla nalezla příčinu, pro nelad teď někdy v ní se ozývající, neţ stálou, zádumčivou, nepochopitelnou nepřívětivost švakrovu. Ale ona pohledu toho se štítila, tušíc asi, ţe nemilé by se dopátrala pravdy.

Štěpán mladou svou ţenu ovšem dosud stejně vřele miloval, cit jeho k ní neslábl, neochaboval, neměnil se, ale počal se měnit způsob, jímţ jí jej dával najevo. První čas ucházel se o její lásku jako rytíř, chtěl se jí zalíbit, a citu toho zápal dodával mu cosi statečného, hrdinného, co skutečně tuze ho zdobilo v očích její. Zvykla mu za touto příčinou brzo a nemusela se do náklonnosti k němu nutit, jak pěstounovi pravila, přilnula k němu zakrátko upřímně a vřele. Ale teď, kde jí byl jist, kde viděl, ţe se mu jiţ podařilo jí si vydobýt, tu sebe tak nehleděl jako dříve, nebděl tak opatrně nad svými slovy a chováním, aby ničím ji neurazil, nechával si volnost, vţdyť věděl, ţe je dobrá, shovívavá. Ale pohodlnost ta naprosto mu neslušela a nemile se dotýkala manţelky něţnocitné. Podobalť se milý Štěpán tak si počínající zahradníkovi, který vida, ţe semínko, které do země vloţil, šťastně vyklíčilo, je zalívat přestává, o jeho další vzrůst jiţ se nestaraje, nebi teď zůstavuje, aby teď jiţ jen samo pečovalo o vláhu a slunce. Přivedla-li mu na počátku náhoda či zvyk hrubé na jazyk slovo, rychle u její přítomnosti je spolkl, a vyřknul-li je přec z neopatrnosti, dlouho nato rozpačitě je zamlouval, ale teď je pověděl, třeba bylo sebenemotornější, k čemu by se byl ještě dále ostýchal?

Tak to bylo v mnohém jiném, ba pomalu ve všem. Viděl-li, ţe ţena přitom v tváři se proměňuje neb mimovolně od něho odvracuje –

142

pěstouni její, ač bez vychování a vzdělám, přec ve všem nejpřísnější slušnost zachovávali a na domácích si ţádali – toţ zvolal:

„To jsem tomu dal, viď? Ale co na tom, nemá člověk povţdy chuť, aby na něco učeného si vzpomněl. Ostatně jsem svým pánem, nemusím nikomu na oči koukat, ani ne tobě, neb ty mne musíš mít ráda, nechť si jsem teď takový či makový. Slyšíš, ty mne musíš mít ráda, já se ti musím líbit, musím se ti zdát muţem nejlepším buď jak buď, není ti teď jiné pomoci.“

Nesmávala se Evička takovým řečem teď jiţ vţdy tak hlasitě a vesele jako on, začeţ od něho slýchala, ţe je upejpava jako nějaká slečinka, ţe dělá „starou“, především ale ţe si hraje naučenou.

S poslední výtkou Štěpán vůbec tuze rád se vytasil, měltě ji hned po ruce, jakmile se mu zdálo, ţe se dosti málo v tom či onom od jeho náhledů uchyluje. Evička ale byla tak zvyklá, ţe se jí od dětinství pro její lásku ke čtení ze všech stran v ţertu i opravdu přezdívalo, i pěstounové ji velmi zhusta oslovovali: „ty osobo učená“, ţe tomuto slovu v ústech Štěpánových málo přidávala významu. Vyslechlať je zrovna tak pokojně a vlídně, jako kdyţ jí někdy řekl: „ty chrpooká“.

Po celý první rok měla Evička se zanedbaným hospodářstvím tolik práce a starostí, ţe neměla ani kdy, aby na svoje knihy se podívala. Někdy je oprášila, přerovnala, to bylo vše. Avšak kdyţ si domácnost konečně přec jednou spořádala, kdyţ počala čeládka chápat a vše chodilo jako na šňůrce, toţ nemusila k týdnu ještě nastavit neděli. Sedla si tedy ve svátek odpůldne, kdyţ se šel Štěpán po obědě na pec neb do sadu prospat, do sednice k oknu s knihou.

Na počátku neříkal Štěpán ničeho, ale za nějaký čas se počal kabonit, viděl-li ji s knihou v ruce, a pohlíţel na její knihovničku, na polici vyrovnanou, skoro jako na soka nepohodlného, jehoţ hodlá jen tak dlouho trpět, dokud mu nebude zjevně překáţet.

„Odpočiň si přec,“ jal se čtoucí ţenu pobízet, „vţdyť máš mezi týdnem práce dost, jdi a prospi se také trochu.“

„Neposílej mne přec spát za bílého dne,“ Evička mu odpovídala.

„Nejsem ani dost málo ospalá, dosti za dlouhé noci jsem si odpočinula.“

143

Ale Štěpán pokoje neměl.

„Tedy si zajdi k některé sousedce a pohovoř si s ní.“

„Není ve vesnici ţádné, od které bych se ráda něčemu přiučila, a hovory naprázdno nikdy mne netěšily.“

„Tedy si jdi na komoru rovnat svoje věci; vţdyť to bývá největší radost ţenštin, vidí-li, kterak se jim to mnoţí.“

„To víš, ţe mne paráda netěší, spíše bych si přála mít méně šatstva neţ více.“

„Co jen s tím svým čtením máš? Jak jednou do knihy se zabereš, jiţ nevidíš, neslyšíš a od ní odloučit se nemůţeš,“ Štěpán místo odpovědi zabručel.

„Co stromu vláha, to duši mé čtení. Čtouc přemýšlím s tím, kdoţ

knihu sepsal, co myslil pěkného, to si pamatuji, a kdykoli mezi týdnem při práci na to si vzpomenu, vţdy se zaraduji, i jde mi vše pak ještě jednou tak rychle od ruky.“

„Nemá si ale ţenština trápit hlavu myšlenkami, není to nic pro ni.“

„Nebyls tomu rád, kdyţ jsme měli my první letos na okolí kuřátka a v zahrádce salátu, kdyţ se tam jiným teprve zazelenala tráva? Netěší tě, ţe máme nejkrásnější z celé vsi dobytek, ţe dojí naše krávy o třetinu více neţ jinde? Kdybych, jak ty tomu chceš, hlavu myšlenkami netrápila, chodilo by to u nás jako jinde, co by ti snad přec jen asi zcela vhod nebylo.“

„Máš teď zajisté povídačku v ruce, při té přec ničehoţ

nevyzískáš.“

„Počínám si čtoucí asi jako ty, muţi milý, na cestách tvých, mnoho vidíš světem se projíţděje, to se ti zalíbí, jiné zas v mysli zavrhuješ, co je dobré, to si pamatuješ a na vlastním zavádíš statku, vystříhaje se pilně chyb jinde spatřených. I já v knihách svých cestuji, hledím lidem do duše, stopuji jejich skutky, prohlíţím si rodiny, domácnosti, a co v nich se mi líbí, ve vlastním zařizuji.“

Štěpán však ještě pokoje nemíval, dále rýpaje: „Ale k jakému je ti prospěchu, čteš-li, jako například předešlou neděli, kdeţ do knihy tvé jsem nahlédl, o starých, dávno minulých časech? Nejednala 144

kniha tvoje o ničem jiném, neţ jak bývalo jindy v Čechách.“

„Dočítám-li se se zalíbením o osudech osob mi nepovědomých, jakţ bych ráda neseznala osudy otců našich? Porovnávám pak mravy a obyčeje jejich dávné s našimi a těším se, poznám-li, ţe jsme udělali skutečně od té doby krok kupředu. Ale při mnohé zas se zastavuji věci, překvapena jsouc výtečností toho či onoho zařízení předků, i přeji si pak horlivě, aby obnoveno bylo. Ovšem toho prospěchu ze čtení podobného nemám, jaký má z toho muţ, jaký například bys měl ty, jenţ budeš zajisté jednou mezi těmi, kteří obec naši spravují.“

„Dej mi svatý pokoj s obcí naší, tu ať si spravuje kdo chce; mne aspoň k tomu nikdo nedostane,“ zívl si Štěpán nevrle, ţe se mu nechce dát Evička „předělat“, a zvrátil sena pec.

Štěpán na pec se zvrátil, coţ musilo u něho kaţdé odpůldne býti, třeba po celý den prstem nehnul. Evička si mohla teď číst dle libosti a být jista, ţe ji tak hned nevytrhne, avšak po takové rozmluvě se jí do čtení nechtívalo. Pořád si musila přitom myslit, ţe ji s tou knihou v ruce rád nevidí, ţe snad přec číst nemá, kdyţ on tomu zřejmě nepřeje, aţ ji konečně zavřela, aby probudiv se ji s ní nezastihl. Ale učinila tak s vlhkým zrakem. Kdyţ však neminula neděle, aby nebyl Štěpán cos na knihy a na čtenáře věděl, dávaje jí svou nechuť k nim pořád patrněji najevo, toţ je jednou, kdyţ byl právě na trhu, z police vyklidila, sebrala a nahoru na komoru vynesla, kdeţ do truhly je uzamkla, aby je jiţ ani vidět nemusil, kdyţ tak velice na očích ho mrzely; ale klekla si k truhle na zem, zaplakavši nad ní jako nad hrobem, do něhoţ někoho milého jsme poloţili. Nikdy si nepomyslila, ţe se bude musit jednou od knih svých odloučit. Jaké to bývalo pro ni potěšení, kdyţ k polici pohlédla, kde hrdě v několika řadách nad sebou stály. Musila se pokaţdé na ně pousmát jako na dobré a drahé přítelkyně, s nimiţ tolik krásných strávila hodin, od nichţ tolika dobrému se přiučila, tolik nového a pamětihodného seznala. Teď bylo najednou po všem; tušila, ţe bude milým druţkám asi dlouho souzeno v truhle zahálet a jí dole v sednici za nedělního odpůldne po nich tesknit. Štěpán ovšem 145

netušil, jakou přinesla oběť, aby byl s ní ve všem spokojen, mnohem větší oběť, ţe v neděli nečetla, neţ kdyby se byla v ten den jídla zdrţela. Avšak nejvíce zajisté jí bylo přitom líto, ţe on právě tomu nepřeje, co jí bylo po rodině její na světě nejmilejší, vyzrazuje tím, jak málo dbá věcí vyšších, ţe jsou mu buď lhostejny, nebo pro posměch.

Ba konečně si to Evička přec jen déle zapřít nemohla, ţe muţ její ode všeho vznešenějšího netečně se odvracuje. Nečinil tak nikterakţ, ţe k tomu chápavosti se mu nedostávalo, bylť nadaný a vtipný, ale raději uţíval, neţ ducha namáhal, a ducha namáháním zdálo se mu skoro vše, i hovor váţnější. Jakmile se u něho sešli sousedé, hned sáhl do stolu pro karty; kdo chtěl začít o něčem jiném, toho zakřikl, nechal ho jen tenkráte vypravovat, věděl-li cosi hodně směšného, v takové rozmluvě jedině s chutí se účastnil, kaţdá jiná víceméně ho nudila. Noviny odbíral jen pro jmeno, aby mu vyčítat nemohli, ţe je lakomec, ale nikdy na ně se nekoukl. Chtěla-li mu Evička někdy večer z nich předčítat, nevzpouzel se tomu sice, ale lehl si přitom hlavou na ruce a usnul u stolu tak pevně, ţe ho musila k večeři budit. Jak často připomněla si přitom Evička starého pěstouna, kterak kladl zrníčko nového, pracně vydobytého pojmu či názoru k zrníčku s uvědoměním radostným, pokrok sám na sobě sleduje. Co by byla za to dala, kdyby byl měl Štěpán v tom jeho ţílu. Kéţ by byla mohla s manţelem hovořit jako s ním. Ve všem ji pochopoval, nemusila se mu s ničím tajit, kdeţto musila před Štěpánem sebekrásnější a jí milejší myšlenku zamlčovat, aby se jí nevysmál, ţe je dětinská či ţe chce rozumem svým dále dosahovat, neţ jí stačí, neb aby dokonce při tom – nechrápal.

Štěpán její náhledy ale často nejen z pohodlí, nýbrţ i z hrdosti od sebe odstrkoval: „To máš zajisté z nějaké knihy nebo z novin,“

zprudka jí odpovídal, začala-li o něčem hovor, co jiného neţ právě událostí všedního ţivota se týkalo, „prosím tě, nepřicházej mi s tím.

Ať si novináři poroučejí komukoli, já aspoň jich poslouchat nebudu.

Já jsem já, vím, co dělám a co jsem, jiné mám věci na starosti, neţ

abych skákal podle noty lidí mi neznámých. Ty bys toho mohla také nechat.“

146

Ale těţko by bylo Štěpánovi bývalo dokázat, jaké to vlastně má na starosti věci důleţité, které mu nedovolují skákat podle noty těch novinářů, a čemu tak výborně rozumí, ţe mu není návodu moudrého v ničem jiţ potřebí. Domácnost a polní hospodářství spravovala Evička s čeládkou, on jen tu i tam svou vůli projevil, ale nikdy sám ruky nepřiloţil, vymlouvaje se na obchod, a obchod zas řídil Ambroţ, bez něhoţ by byl sotva věděl kudy kam.

Dal-li se Štěpán večer se sousedy do karet a byla-li pak sednice plna kouře a hluku, toţ uklouzla Evička nepozorovaně do sadu a zašla si ke kříţi u potoka. Neměloť pro ni místo to jiţ pranic příšerného jako pro ostatní domácí, kteří neradi v stranu tu kroky obraceli, divíce se jí nemálo, zmizela-li v tu stranu; ba bylo pro ni plno posvátného významu, tu jí ukázal prst boţí ponejprv zřejmě na kletou Potockých střechu, učinila si tam jako jindy u kapličky zpovědnici jakousi, kdeţ zkoumala svoje svědomí a jednání, v dobrých se potvrzujíc úmyslech. Nebyloť u kříţe sice rozhledu velkolepého, jímţ by se byla duše její mocně povznesla, jako druhdy u kapličky, vše ohraţeno skalami a houštím, ale zato tam nalezala na sta půvabů, jichţ u kapličky postrádala. Ta průzračná voda, šumně shora spadávající, ty staré vrby, zahalené aţ k patám v závoje mladých šepotavých větví, to lesní ptactvo, které u potoka se slétalo, popelíc se v písku u nohou její tak směle, jak by ji za část kříţe povaţovalo, ten černý les, jímţ pronikaly sluneční paprsky jako pohled ze samých vlídných očí, mluvívaly k srdci jejímu řečí tklivou. Ale ještě milejší a významnější se jí stalo místečko u kříţe, co spatřila naproti mezi jedlemi jednou náhle bod třpytící se jako hvězda stříbrná. Nemohla se nikterakţ domyslit, co to, aţ

zvědavostí puzena přeskočila potok, sledujíc tajemný svit ten tak dlouho, aţ vystoupivši na pokraj lesa, odkud celou přehlídla krajinu, shledala s pohnutím nevýslovným, ţe to vzdálený odlesk zrcadliny rybníka dolanského, lesknoucí se v poslední umírajícího světla záři. Jak touţebně vztáhla ruce své k domovu milému, jako by si byla chtěla proň dosáhnout a k srdci jej přivinout. Zůstala stát, nepouštějíc z něho očí, aţ noc milý obraz nepříznivě před ní 147

zastřela. Kdykoli hvězda ta na ni u kříţe se zakmitla, domů se vracela plna nové dobré naděje, plna nové dobré vůle. I zdálo se jí, ţe se to podívala pěstounům do drahých očí, do dobrých tváří, i ţe s nimi si pohovořila a ţe jí pověděli, jak ji mají rádi, jak nad ní bdí a za ni se modlí, kaţdou myšlenkou jí ţehnajíce.

Třeba Štěpán Evičku rmoutíval řečmi zpozdilými, přec nikdy mu to ani u kříţe v duchu nevyčítala. Bylť u ní napřed ze všeho vyviněn a omluven, nechť si mluvil co mluvil a konal co konal. Vţdyť vyrostl bez péče mateřské, bez lásky otcovské, zůstaven jsa od dětinství lidem cizím, kteří, překáţel-li jim, ho týrali, a měli-li z toho zisk, chybám jeho vyhověli, v nich nesvědomitě ho potvrzujíce. Byla připravena, ţe jí bude podstoupit zápas se záhubnými jeho vášněmi, a hle, ani s jedinou u něho se nesetkala; jakţ by mu byla mohla tedy za hřích pokládat, ţe na knihy jinýma hledí očima neţ ona, ţe novinám nevěří a nic na ně nedává, ţe v jiných hovorech mívá zalíbení neţ ona, ţe se směje, kdyţ ona se nesměje, a ţe zívá při tom, co ji zajímá? Vadila se sama s sebou velmi přísně, vstoupila-li jí bezděčně při některém hrubém a nešetrném jeho slově slza do oka, a ráda by se byla za kaţdý mimovolný vzdech potrestala, mělať za svatou povinnost stále hledět jako jarní na nebi sluníčko.

První skutečnou a hlubokou pocítila Evička bolest, jíţ se tak rychle nezprostila, jak by si byla přála, nýbrţ která dlouho na ní hlodala, kdyţ náhle zemřel jeden z členů výboru a občané na Štěpánovi si ţádali, aby on se stal náhradníkem jeho, coţ on jim naprosto s obyčejnými svými průpovídkami odepřel. I přidala se Evička k občanům a domlouvala mu před nimi tak důtklivě a líčila mu čestný význam úřadu tak nadšeně, ţe se jí všichni obdivovali, ubezpečujíce ji, ţe by si nebyli nikdy pomyslili, ţe by mohla mít ţenština tak pěkné a moudré náhledy, litujíce přitom v ţertu, ţe není muţským, aby si ji mohli zvolit do výboru místo Štěpána, tak tvrdošijně se jim vzpírajícího. Ale Štěpán se nenechal pohnout, musiliť občané skutečně odejít s nepořízenou. Evička přidrţujíc se přísloví, ţe ţádný strom ještě jednou ranou skácen nebyl, počala po jejich odchodu znovu, jemně sice, ale ještě důtklivěji naň doráţeti, 148

aby úkol mu navrţený přec jen přijal, ţe to bude mít na svědomí, přijde-li na jeho místo muţ neschopný a sobecký, který bude chtít z postavení svého kořistit, mnohému dobrému zabrání, bude-li to jeho prospěchu na odpor, a o mnoho škodlivého a obci neprospěšného se zasadí, shodne-li se to s jeho ziskem.

„Jiţ jsem ti několikrát pověděl a ostatně to snad sama víš, ţe k tomu nemám kdy,“ netrpělivě znovu ji odbýval, divě se v duchu dnešní její neústupnosti; jindy při prvním záporném slovu hned od svého upustila.

„To mi neříkej, Štěpáne, vţdyť nejsi-li na cestách za obchodem, téměř kaţdý večer několik hodin strávíš se sousedy u karet.“

„Nepřeješ mi toho?“

„Dobře víš, ţe ti všeho přeji, co tě jen poněkud těší, nezmiňuji se o kartách pro ţádnou jinou příčinu, neţ abych ti dokázala, ţe máš i při svém zaměstnám přec jen času dost, abys někdy prohlédl nějaký účet či do schůze se dostavil či nějakou cestu k úřadu váţil. Jiného od tebe se neţádá.“

„Tak! Tys pěkná ţena, chceš tedy, abych místo vyraţení jiným slouţil?“

„Coţ je člověku lze lépe se vyrazit, neţ koná-li co dobrého?“

Štěpán něco zamumlal, co navlas tak znělo, jako by on o takové vyraţení ani dost málo nestál, ale Evička dělala, jako by tomu nerozuměla.

„Jen si připomeň,“ horlivě pokračovala, „jak líčí starší sousedé doby minulé, kdyţ úřadníci s občany zcela libovolně nakládali, nařizujíce, čeho se jim zachtělo, a nikoli, co by bylo oněm prospělo.

Jak touţili po větší samostatnosti, jak vroucně si přáli, aby jim bylo dovoleno, by si svoje záleţitosti sami spravovati směli. Nahlíţeli velmi dobře, ţe by se jim práce a čas při tom strávený v hojné odměňovaly míře. A teď, kdy tuţby ty konečně se vyplnily, kdy jsou občané svými pány, kdy je neutiskuje ni vrchnost, ni její sluţebníci, kdy si mohou vše dle vlastní libosti zavést, ejhle, teď se podobá, jako by jim to nebylo podle mysli a ţe touţí po těch starých, závislých, nepokročilých časech, kdy jim úřadník do všeho mluvil, nad ně se 149

vypínaje a jich zneuţívaje, kdy se musili zdaleka klanět kaţdému panu Franci, nad nimi pána na jejich mozoly dělajícího, podobá se, ţe volají na sebe starou metlu – z pohodlnosti.“

Štěpán se slovům jejím hlasitě zasmál, nejspíše ţe uhodla jeho smýšlení.

„Škoda ţe jsi přec jen na kněze nestudovala, jak lidé o tobě říkali,“ zvolal se smíchem, „byl by z tebe býval výtečný kazatel, ale musím se ti vyznat, ţe nikdy rád na kázání jsem nechodíval.“

„Vyslovím-li radu či přání, za kázání to nepovaţuj.“

„Tys přec jen podivná ţena! Jiná by muţe nejraději jen na provázku drţela, hněvá se, přijde-li jí s takovou věcí, a ty mne mezi lidi sama posíláš.“

„Ráda s nimi o tebe se rozdělím, vím-li, ţe jim budeš ku prospěchu.“

„Jsou teď takové časy, ţe má člověk dosti práce sám s sebou, neřkuli aby se staral ještě o jiné a jim půjčoval rozum,“ tvrdil neoblomný Štěpán. „Ještě kdyby to co vynášelo a člověk za to svoje radění co dostal.“

„Takhle mi nemluv ani v ţertu, Štěpáne, jinak bych ti musila připomenout, co ti vynáší kouření tvoje, a přec kouříš. Ten teprve u mne muţem celým, jenţ o jiné se stará jako o vlastní svou rodinu.“

Evička při těchto slovech tak rozmile se dopálila, ţe Štěpán na ní mohl oči nechat, tak hezká se mu jiţ nebyla dlouho zdála jako v tomto okamţiku s těma svýma velkýma jiskřícíma očima a planoucíma tvářema, i zapomněl nad tím nájezd její na jeho dýmku, jiţ ovšem po celý den mezi zuby drţel.

„Hle, hle, to jsem nevěděl, ţe se umíš také čertit a jeţit, nejde-li ti hned po tvém,“ smál se jejímu horlení. „Měj přec konečně rozum, vezmi mne okolo krku a dej mi hezkou hubičku, bude ti to lépe slušet neţ to mudrování. Nech ten svět se otáčet, jak se mu to líbí, věř mi, dokáţe to bez nás.“

„Kdyby tak kaţdý smýšlel, kam bychom to přišli?“ vzdychla si Evička zarmouceně, ţe k jinému nepřišla s ním výsledku. Učinila ale k jeho slovům, vzala ho okolo krku, nepolíbila ho však tak upřímně 150

jako jindy. On to cítil, a teď on zas na ni se hněval, ţe pro věci, do nichţ jim oběma dle jeho náhledu pranic nebylo, s ním se hádá.

„Kdyby kaţdý smýšlel jako já, jen svého si hledě, nebyl by mnohý přišel o statek, méně bychom měli otrhanců na světě,“

zlobivě jí namítal.

„A kdyby byl kaţdý, jenţ maje svoje jako ty, o to se zasazoval, aby i jiní k něčemu přišli, a to domluvou, radou, skutkem, toţ by snad jiţ nebylo praţádných mezi námi.“

„Prosím tě, teď jiţ jednou přestaň, mám toho věru po krk. Čeho bys ty si na člověku neţádala? Kdybych tě nechal dále mluvit, snad bys mně i dokázala, ţe bych si měl jmění svého ponechat, jen co potřebuji, a to ostatní rozdat mezi ty, jimţ statku po otci se nedostalo. To všecko ale pochází z tvého šlakovitého čtení, tím se ti dostaly takové vrtochy do hlavy, jimiţ mučíš sebe i mne. Vdaná ţenština by neměla o takových věcech ani přemýšlet, ta má jen myslit na muţe svého a kterak by se mu zalíbila a zavděčila, tu cos k vůli mu udělala, tam zas něco k chuti mu přistrojila. Chci tě mít sám pro sebe, vzal jsem si tě, abys o mne pečovala, můj dům mi spravovala, a ne svět ostatní.“

„Byla jsem příliš horliva, pověděla jsem mu toho najednou mnoho, a všeho moc škodí,“ Evička v duchu se pokárala, začínajíc s muţem hovor jiný, „musím naň podruhé zpolehounka, zajisté si nechá časem říci, nahlíţeje, přec ţe má ještě jiné povinnosti, neţ aby jen jedině k tomu hleděl, by se mu to tam v té ţelezné za pelestí truhle mnoţilo. Vţdyť je nadán zdravým rozumem a dobrým srdcem, musí na to pravé přijít.“ –

Ale Evička zapomněla na uprázdněné výborství, na ţádoucí v obci opravy, na svoje knihy, noviny, ba na vše ostatní na světě, kdyţ

se jí v náručí pousmálo malé děvčátko, modrooké, zlatovlasé, bělounké, věrný to matčin odlesk. Vášeň mateřská tak mocně v ní zaplanula, ţe kaţdý ostatní cit a myšlenku v ní utlumila. Najednou se jí to u Potockých tak líbilo jako v nebi, nemohla ani pochopit, ţe se jí tam kdy stýskalo. Všechny snahy a touhy výhradně jen o dítě její se otáčely. O jiném teď s muţem nikdy nerozmlouvala, nestálo jí 151

jiného ani za řeč. Tak pěkných myšlenek jako nyní u kolébky ještě nikdy nemívala, ba ani ne u kapličky, a ze všech knih dohromady nebyla tolik pěkného vyčetla jako za jediný okamţik ze zraků dítěte svého. Se vším se mu svěřovala, neustále s ním potichu ţvatlajíc; s čímţ nesměla přijít otci, to šeptala dcerušce do ouška, kladouc hlavu svou vedle její hlavičky na malé podušky. Toť se rozumí, ţe se jí zdálo, ţe ji pochopuje a broukáním odpovídá. Usnulo-li děvčátko, toţ kolébajíc je si malovala, kterak si ji bude strojit a ji vodit, aţ bude větší, toť se rozumí, ţe bude první její výlet do mlýna k babičce a k dědečkovi. Jiţ viděla, kterak tam se diví čápu, jak se probíhá na louce mezi pampelíšky, jak se jí přeschovává v olších, jak si hraje s holuby, které mlynář schválně pro ni ochočil, jak ji mlynářka vysazuje na štěpy, které neboţtík muţ nasázel, aby si z nich vlastníma ručkama utrhla višni, pro niţ dosahovala. I vídala v duchu, kterak chodí dceruška do školy, jak tam prospívá zrovna jako ona, jak je ve všem první, jak ráda čte a rozumně si porozpráví

– ba někdy ji sledovala tak daleko na dráze ţivota, ţe jí jiţ kupovala i na svatební šaty…

Štěpán v prvních měsících nesmírně se těšil dcerušce, byla proň něco nového, vzácného; vyrostl bez sester, neměl ţádných sestřenic, přál si do domu děvčátko, aby jej ozdobilo a obveselilo. Avšak brzo se mu zdálo, ţe Evička dítěte přec jen příliš mnoho si všímá, ţe to, co s ním provozuje, by nemusilo být, on ţe při tom přichází zkrátka, býval všude rád nejpřednějším, hlavně ale u ţeny. Na počátku si to jen někdy pomyslil, ale konečně to říkal i nahlas, pořád častěji a častěji, aţ se to stalo stálým u něho výrokem. Ţehral s malou Evičkou jako někdy se ţeninými knihami; jak ji s ní spatřil, jiţ se zamračil.

„Tak jak do toho dítěte nikdy do mne nekoukáš a nekoukalas,“

vyčítával ţeně, „jak křikne, hned všeho necháš a jdeš mu slouţit.

Ţádám-li si já něčeho na tobě, spíše práci si doděláš, pak teprve ke mně se přijdeš zeptat, co ti chci.“

„Ale Štěpáne,“ smávala se mu Evička, „snad bys skutečně nechtěl, abych s tebou nakládala jako s malým dítětem, které ještě 152

rozum z toho nemá, co být můţe a nemůţe.“

„Nechci jiného, neţ abys mne rovněţ tak ráda měla a rozdílu mezi námi nedělala.“

„Co toho se týče, to nemáš věru dcerušce své co vyčítat, jedno jste v skutečnosti, jedno a totéţ v srdci mém.“

„To mi neříkej! Teď teprv, co ji máš, vidím vlastně, jak umíš milovat, tak zcela od srdce a doopravdy milovat. Věř, pohlíţím-li někdy na tebe s dítětem miliskující, toţ se mi podobá, ţe to ani ta pravá láska není, která ke mně tě víţe, ţe mne máš proto ráda, poněvadţ jsi si mne vzala, a nikoli, ţes si mne vzala, poněvadţ jsi mne měla ráda. Překvapil jsem tě námluvami, pěstounové ti domlouvali, nechtělas mne odstrčit, vidouc, kterak se za tebou blázním…“

Evičce zvlhly oči.

„Prosím tě, neplač mi ještě ke všemu, to víš, ţe to vystát nemohu.

Jestliţe bys mne chtěla pokaţdé ‚omáčeť, jak nejmenšího bych o dítěti řekl, věru nevím, mohl-li bych mu nadál přát.“

Evička rychle oči si usušila, věděla, začne-li Štěpán takovou, ţe neţertuje, ale zůstala v ní po mnoho dní lítost. Jak jen se mu takové věci do hlavy dostaly? Nevědělať ještě, ţe má pravá láska jemná tykadla, ţe Štěpán cítí, o čemţ ona sama tušení neměla.

„Chceš-li, abych ti uvěřil, stejně ţe mne s dítětem miluješ, dokaţ

mi to skutkem,“ pravil jí jednou v neděli. „Dítě jsi po celý boţí den ani z náručí nepustila, teď buď zas na několik hodin zcela mou.

Nebylas se mnou nikde, co malá Evička na světě, lidé se mne jiţ

táţou, co to znamená, nemáš-li ţádných šatů, ţe se jim neukazuješ, pojď se mnou k muzice.“

Mladá matka zbledla jako bílý šátek, dosud si ani jednou nepomyslila, ţe by musila či mohla dítě svoje třeba jen na okamţik opustit; vţdyť nebyli u Potockých po mnohá léta dceru odchovali, chvěla se o ni, pozorovala s úzkostí kaţdé její dechnutí, a teď měla od ní na celý večer odejít, zůstavivši ji sluţkám nemotorným a nesvědomitým, o nichţ byla přesvědčena, ţe po jejím z domu odchodu také utekou, nechajíce dítě v kolébce křičet. Bezděčně 153

sepjala před muţem ruce, aby tak velkých věcí na ní neţádal. Štěpán temným ji přeměřil pohledem.

„Vidíš, jak to stojí? Pak říkáš, ţe mám s dítětem stejný v srdci tvém podíl.“

„Jen se na mne nehněvej, muţi drahý,“ prosila Evička, stejně dojata jeho ţádostí i podivným výrazem v jeho oku, „vše ostatní ráda k vůli ti udělám, jen tuhle jedinou věc na mně nechtěj. Vţdyť víš, ţe byla posud všecka děvčata v stavení tom zrozená zdraví křehkého, třesu se, kdyţ dítě zakašle, nějak podivně sebou pohne, nemám jinde pokoje neţ u něho. Nebudu jíst, spát, uzříš-li v tom důkaz lásky mé; ale od dítěte mého mne netrhej, nemocí snad bych to zaplatila, kdybych měla být celou noc bez něho.“

„Bývá u muzik dosti ţen s muţi svými, které mají doma také malé děti, a ţádná tam neomdlévá steskem a o ně strachem,“ trpce Štěpán jí namítal.

„Buď je mají komu svěřit, neb k nim – nemají pravého srdce mateřského…“

„…či si muţů svých lépe váţí neţ ty,“ dodal Štěpán a oči jeho při tom planuly.

Evička se ale blesků jejich nelekala, vţdyť o dítě se jednalo. „Co bys z toho měl, i kdybych s tebou šla,“ odporovala mu neohroţeně,

„pro kouř bys mne ani neviděl, pro hluk ani neslyšel, nebyla bych tam ti pranic platna.“

„Na to ovšem jiné ţeny nepomýšlejí, neobtěţuje je trochu kouře a hluku, ba ani toho necítí, jsou-li jen muţům nablízku, ovšem nejsou to ţádné osoby učené..“

Tenkráte vyřknul Štěpán slovo to tak kysele, ţe Evičku ponejprv v jeho ústech zabolelo. Cítila, ţe jí chce tím říci cosi velmi nepříjemného, ba ţe ji chce poranit.

„Nepůjdeš-li se mnou, půjdu tedy sám,“ rozhodl se konečně,

„dosti jsem se dnes nadíval na tvoje s dítětem laškování, dosti jsem se naposlouchal jeho křiku, chce se mi také jednou něco jiného vidět a slyšet! Dítě jen kyne, co je na světě, ještě jedinou hodinu nestonalo, zbytečné, zcela zbytečné jsou tvoje o ně strachy; slabé zdraví jeho 154

jest ti jen pláštíkem, do něhoţ se zahaluješ, abys mně nemusila nic k vůli udělat.“

Evička se dala znovu do prosení, ale přitom přec ze svého se nehnula, ţe od dítěte nepůjde. Škemrala ho tak rozmile, aby i on neodcházel a raději také doma zůstal, ţe by se jí tak, ale tak přenáramně stýskalo, ţe by celý večer proplakala, ţe v hospodě nic, ale pranic není, všem lidem dohromady ţe tam nebude tak milý jako jí doma, ţe se dal Štěpán přec obměkčit a u ní zůstal. Lahodilo mu nemálo, kdyţ viděl, kterak dítě sluţce do náručí poloţila, s ním na komoru ji posílajíc, načeţ k němu přisedla, tak líbezně s ním si štěbetajíc, ţe ho aspoň pro tento večer zcela zas usmířila. Nedala na sobě znát, ţe sedí vedle něho jako na špendlíkách, připomínajíc si, jak je asi teď kvečeru v nevytopené komoře chladno, jak napnutě naslouchá, brzo-li se tam neozve tesklivý pláč, jak jí kaţdý zvuk odtamtud k ní zasahující bolestně proniká.

Ale ač Evička od té doby pokaţdé tak učinila, odstranivši dítě, kdykoli na ně cos věděl, přec zůstal Štěpán svéhlavě na tom stát, ţe je více miluje neţ jeho, ţe ho pro ně zanedbává a zkracuje, ţe jiţ není v domě čím býval, dítě ţe má teď vrch. Evička jiţ si věru nevěděla rady, kterak se mu zachovat, leda snad aby byla dala dítě zcela z domu, by jí nikdy s ním pohromadě neviděl.

Do čeho se Štěpán jednou zakousl, při tom dle způsobu lidí rozumu nedospělého setrval, nenechávaje se ničím jiţ přesvědčit, ba viděl v tvrdošíjnosti té, moudrému a pravdivému důvodu nepřístupné, cosi hezkého, muţného. Kaţdou chvíli se chlubíval: „Já mám tvrdou lebku, nedám se nikomu předělat.“ I zůstával skutečně při svém, a kdyby byl hned sebezřejměji viděl, ţe z toho pochází jemu škoda a jinému ţe tím ukřivdí. Neunavoval tedy ve svých výčitkách, vymýšleje k starým ještě nové; čím více Evička mu povolovala, tím vynalézavějším se stával, aţ konečně ona unavila vidiny jeho mu vymlouvat a dítě odstrkovat pro jeho vrtochy. Kdyţ

byl začal proti knihám jejím brojit, hned z očí mu je uklidila, odříkajíc se největší potěchy, jiţ znala; avšak přestat být matkou, poněvadţ tak se mu líbilo, ne – to býti nemohlo. Pravila si, spíše ţe 155

by ji měl k pečlivosti napomínat neţ od ní zdrţovat, vţdyť to bylo i dítě jeho, byl za ně před bohem i lidmi zodpověden, mělo ho těšit a zajímat a zdar jeho mu měl na srdci leţet jako jí. Kdyby bylo bývalo dítě jaksi zpotvořené či nehezké či nevtipné, toţ by se nebyla jednání jeho aspoň divila; ale vţdyť to bylo kotě k pomilování, kaţdý, kdoţkoli je spatřil, se mu podivil, jak je veliké, silné, hezoučké, chytroučké, a co viděl a uznával kaţdý cizí člověk, to nechtěl vidět a uznat vlastní otec z pouhé svéhlavosti a pošetilé řevnivosti?!

Mateřská hrdost konečně v Evičce se vzbouřila i podrţela v ní vrch. Kdyţ počal Štěpán, neshledávaje se u ní s oddaností dosti zřejmou, pozorností dosti napnutou, jí vyhroţovat hospodou, toţ

mu ji přestávala znenáhla vymlouvat. Nechť si tedy šel, kdyţ na cizím místě mezi cizími lidmi lépe se mu líbilo neţ ve vlastním, manţelčinou láskou teď pečlivě upraveném domě, kdeţ kaţdé pokynutí a slovo jeho bylo zákonem, kdeţ k němu ručičky vztahovala nejrozmilejší holčička, kterou lze si pomyslit! Jinde byly děti nejpevnějšími páskami mezi rodiči, a její drahé dítě bylo závadou, jíţ pro zachovám míru neustále postrkovati musila. Chtěl-li Štěpán mermomocí odejít, dobře, ba dobře tak, aspoň nemusila svůj nejdraţší poklad mezi čeládku vypudit, mohla si jej podrţet na klíně, sama si jej nakrmit a uspat, nemusila se pokaţdé leknout, kdyţ venku co zavrzlo či zavřisklo, ţe chůva dítě upustila či ţe je stihla nějaká jiná nehoda.

Jakţ by si nebyl Štěpán povšiml, ţe se Evička déle nesnaţí doma ho zdrţet. Poznání to, jak snadno pochopitelno, nemálo ho popudilo. Aby ji za to potrestal, odešel tedy jednou přec, aniţ jí to hrubě ohlásil. Ale ještě více ho zamrzelo, kdyţ mu jeho odchod ani nevyčetla, zdánlivě nad ním se nermoutíc. Vzdorně odešel příští neděli zas, lepšího výsledku ni tenkráte se nedočkaje. Teď teprve se na to dopálil a odešel, třeba ho to do hospody právě netáhlo. Evička pořád ještě jakoby nic, jak by tak jednal podle jakési s ní úmluvy, s jejím to dorozuměním. Nemohl si to nikterakţ vysvětlit, a zeptat se jí, proč najednou mu více nebrání, zachce-li se mu odejít, to přec nemohl, bylo by z toho šlo najevo, ţe jí chtěl tím něco udělat 156

naschvál a ţe ho její lhostejnost přitom mrzí. Zůstal tedy mlčky při svém, jako by ho její netečnost tak málo dojímala jako ji jeho odcházení, a brzo se stalo pravidlem, ţe Štěpán kaţdou neděli odpůldne a večer ţenu samu doma zůstavoval. Ozval-li se v něm cit, ţeť lhostejnost její v tomto ohledu asi strojena a ţe jí je asi tuze líto, ţe v jedinou za celý týden dobu, kdy měla pokdy k němu si přisednout a s ním si pohovořit, od ní odchází, toţ urputně si pravíval:

„Kdyby skutečně o mne dbala, nepřicházelo by jí zatěţko poţádat mne, abych od ní se nevzdaloval, nelitovala by ke mně dobrého slova. Ale chtěl bych se o bůhvíco vsadit, ţe je ráda, ţe odcházím, aby se mohla toho ţvíţlete hodně nabaţit. Dítě má ráda ze srdce, ale mne jen, ţe musí.“

Co ale bylo při tom němém manţelů boji nejhoršího, na co arci Evička si nevzpomněla, umínivši si, ţe nebude dítě otci obětovat: Štěpánovi se počalo znenáhla v hospodě líbit; jiţ tam nechodíval ze vzdorů, nemoha snésti, ţe není u ţeny sám pánem, nýbrţ se zalíbením. Hospodský zámoţnému sedláku všemoţně lichotil, sousedé ho tam radostně vítali, bylť on dobrým společníkem pro překypující veselý rozmar, mnozí zas se tam za ním táhli vědouce, ţe dává jiným rád a často na svůj řád nalívat, i stal se brzo středištěm tamější zábavy. Nepřicházel-li Štěpán do hospody v obvyklý čas, hned se hosté po něm sháněli, vypravujíce proň posla.

„Aspoň vím, ţe si mne váţí a se mnou rádi sedávají,“ Štěpán odcházeje s poslem vţdy důrazně před ţenou prohodil.

Evička neměla na naráţku tu odpovědi, nedůstojno se jí zdálo závoditi s příchylností takovou, jejíţto příčiny snadno se dovtípila.

„Však to nebude věčně trvat,“ těšívala se, vzmohla-li se v ní někdy obava, ţe není hospoda právě proň místo nejpřiměřenější, „aţ

jen Evička poněkud povyroste a ţvatlat začne, pak zajisté vycházek těch nechá, nebude se mu chtíti z domu od ní. Neníť malých dětí milovníkem jako na sta jiných muţů, je mi to sice líto, ale chyba to přec jen ţádná není.“

Ale děťátko rostlo, prospívalo, začalo běhat, rozmile švitořit, 157

nejinak neţ skřivánek; kaţdý, kdo je viděl, se potěšil, pěstouni se ho nemohli nikdy ani nasytit, kdykoli s ním do mlýna zavítala, suţovali ji, aby jim je aspoň na týden půjčila, aby se ho nabaţili, všem lidem bylo k radosti; jen otec zůstal k němu chladný, řevnivý, nevlídný, jen jeho nezajímaly jeho pokroky a jeho zdar.

Nejbolestivěji ale Evičku dojímalo, ţe to, co otce z domu vyhánělo, bratra jeho, toho vyhlášeného mrzouta, právě zas domů vábí. Co ozdobovala malá čiperná Evička šerou u Potockých sednici, býval tam Ambroţ mnohem častěji k nalezení. S rodiči sice dosud nemluvíval, vyhýbaje se s touţe ledovou pohrdlivostí kaţdému bliţšímu s nimi styku, ale zato spočíval tím častěji pošmurný pohled jeho na dítěti jejich se zvláštním měkkým a soucitným výrazem.

Nikdo tak rychle jako on k Evičce se nepřitočil, začalo-li na kamnech něco kypět a nevěděla-li, kam dítě rychle posadit, aby to odstavila.

Trpělivě jí je podrţel, aţ si vše zas spořádala. Jindy ani se neohlédl, třeba, jak říkáme, sednice letěla. Ač nikdy na dítě se nepousmál a s ním nerozmlouval, přece nebylo u nikoho tak rádo jak u něho. Jak do dveří vešel, jiţ naň se třepetalo, i vysedělo mu celé hodiny na klíně, pohrávajíc si s lesklými u jeho kazajky knoflíky. Nikdo na Ambroţe s takovým nepohlíţel úţasem jako Štěpán. Nemohl pochopit, co se to děje se starým mládencem, který, co se pamatoval, ponejprv s někým se přátelil, a to s malým dítětem.

„Počítám, Ambroţi, ţe se přec jen ještě oţeníš,“ nabíral bratra.

Ale Ambroţ málo si všímal jeho pošklebků, i choval malou synovkyni nadál k velké nespokojenosti matčině. Nestála mu o jeho k ní náklonnost; nejenţe mu posud neodpustila, jak nevlídně ji uvítal a jak, co byla v domě, k ní se choval, ale hlavně ţe takový světoznámý divous dítěti jejímu přeje, kdeţto vlastní otec mu záviděl i lásku matčinu a pro ni téměř na ně zanevřel.

Ale kdyţ přinesl jednou Ambroţ děvčátku z cest svých pannu tak krásnou, ţe Evička nikdy tak krásné nespatřila, a ono do náruče mu spěchajíc tak radostně zaplesalo, ţe matce při zvucích těch srdce v prsou poskočilo, tu měl Ambroţ přec jen vyhráno. Pravila si, ţe člověk, který má pro dítě cit, nemůţe být naprosto zlý. Pohlédla naň 158

přitom ostřeji neţ po celý čas, co s ním pod jednou meškala střechou, cizeji k němu se chovajíc neţ k nejcizejšímu, i připadalo jí dnes při pohledu na jeho zatemnělou, zádumčivou tvář, na jeho volné, lhostejné pohyby, ţe není Ambroţ asi nevlídníkem pro nic a za nic, ţe ho zajisté něco velkého hněte a trápí, o čem nikdo nemá tušení, za škraboškou podivína ţe se skrývá chorá, obolená duše.

Snad zaţil jakýsi strašlivý klam, ţe tak důsledně lidí se stranil, snad ho podvedla milenka, kdyţ ţenskému pohlaví tak povrţlivě se vyhýbal, snad se vzpouzel jen proto bratrovu sňatku, ţe nechtěl, aby i jeho zastihl osud tak smutný, a nikoli, jak ona se domnívala, ţe byla dítětem z milosti přijatým a nikoli „dcerkou“?!

Vtom zavolal Ambroţe čeledín, nevěda si v maštali v něčem rady, a Ambroţ jí podal zdráhající se dítě s pohledem tak zádumčivým, ţe jí srdce přeteklo soucitem a skoro bezděčně uklouzlo jejím rtům:

„Tys stále tak truchlivým, švakře, coţ máš proč?“

Ambroţ nenadál se jejího oslovení, oči jeho utkvěly na ní okamţik překvapeně, nebylo v nich tenkráte ale nic pohrdlivého a studeného; chvilinku sice zřejmě váhal, má-li obvyklé svoje mlčení porušit, konečně však přec k odpovědi se odhodlal. Byla tak znamenita jako jeho uvítání.

„A tys stále tak vesela, máš ty proč?“ Po těchto slovech rychle sednici opustil. Evička dlouho ještě za švakrem hleděla, i kdyţ byl dávno jiţ ve dveřích zmizel. Tenkráte věděla, ţe opakovav a proměniv její otázku, nechtěl ji ani pozlobit, ani urazit, avšak co tedy chtěl? Ze v slovech jeho se skrýval význam hlubší, o tom nebylo pochybnosti. I nehádala ale Evička dlouho hlavu si lámajíc, dobře, příliš dobře chápala, ţe jí chtěl říci, nemá-li on v očích jejích příčinu býti truchliv, toţ má ona tím méně příčiny v očích jeho být vesela…

zdála se mu veselou, příliš veselou, krátkozrakou i lehkomyslnou.

Myslil zajisté, ţe nevidí, co kolem ní se děje, kam to spěje, co se připravuje. Ne, ne, mýlil se, nebyla ni krátkozraká, ni lehkomyslná, viděla, co se připravuje a děje, ale dosud se chlácholila, ţe se to klame, ţe vidí příliš černě, zbytečně ţe se strachuje přízraků 159

jakýchsi… Ach, chtěla se klamat, vţdyť jiţ viděla jinak před sebou oběť hroznou, nevyhnutelnou, jiţ aby přinesla muţi, kaţdá v ní ţíla se vzpouzela. – Slíbilť Ambroţ, ţe nikdy se nepoplete do domácích záleţitostí, aby švakrové v domě nepřekáţel, dostál slovu, poskytl jí pokynutí, jemuţ, chtěla-li porozuměti, mohla, ale nemusila. Byla v něm tedy přec aspoň kapka šetrnosti a pro rodinu citu.

Štěpán jiţ tím se netajil, ţe hospoda více ho zaměstnává a vábí neţ co jiného, nebylať mu jiţ pouhým vyraţením, nýbrţ ţivota úkolem. Nemohl se bez ní teď ani obejít, musil tam být den co den ráno i večer, jinak se mu zdálo, ţe ani neţije. Zabředl do toho způsobu ţivota opět s onou vášnivou setrvačností nezralé i neurovnané povahy vyznačující, které tomu, co je uchvacuje, vţdy zcela se oddávají, nikdy nepřemítajíce, dobře či nedobře-li tak činí.

„Těší mne to, proč bych si toho nedopřál,“ tato zásada byla vodítkem jeho skutků, dávným heslem celé jeho rodiny. Nikdy dříve hospodářství hrubě si nevšímal, ale teď dokonce na nic doma se nepodíval, jako by statek ani nebyl jeho. Nejenţe nedbal hospodářství, Evička pozorovala, ţe asi i při obchodu podobně si počínal. Slyšela aspoň v poslední době pořád častěji a častěji do sednice, kterak Ambroţ, přicházeje za bratrem do sadu, kde tento v chládku se provaloval, na to či jiné se ho táţe, aniţ tomuto bylo lze dát mu odpověď uspokojivou. Pomáhal si obyčejně řečmi příkrými a vzdorovitými, aby chybu svou přikryl. Patrně kaţdou chvíli cos důleţitého zameškal a opominul, z čehoţ zřejmě velká pocházela škoda.

Hodina na hodinu minula, a dosud seděla Evička v soumraku staré šeré sednice na témţe místě, kde ji Ambroţ opustil. Štěpán nebyl doma, čeládka byla za prací na polích, švakr bůhvíkam zalezl, byla v celém stavení sama se svým dítětem, které drţíc v náručí pevně strýčkovu pannu, dávno na klíně jí bylo usnulo.

Rozjímala, a kaţdá tato hodina, o samotě strávená, ubrala lícím jejím barvy ţivota. Hluboké ticho sobotního odpůldne ji obklopovalo, nerušilť je stříbrný déšť, který se volně z očí jejích řinul na kadeřavou hlavu dceruščinu. Hodiny na stěně s kukačkou 160

neunavně tikaly, na kamenci lesknoucím se dřímala kočka, v otevřených oknech, kdeţ stálo několik bazalek a „rozmarijí“, modral se protější les, někdy v nich zabzučel čmelík či se zastrakatil motýl, a čermáček, bázlivě a přec zvědavě na všecky strany se ohlíţející, sedl si na římsu, ochutnávaje ţabince z hlíny květináků vyrůstajícího.

Jednou prolítla sednicí i vlašťovka, pronásledujíc mouchu, která se jí nechtěla nikterakţ dát lapnout. Zavadila v bystrém letu křídlem o sklopené čelo mladé ţeny, ale ona ho nepozdvihla, necítila dotknutí toho, zkamenělá jsouc bolestným, tuhým vnitřním bojem. V zahradě pod okny, kde kaţdý lupen v slunci se třpytil jako kus zelenavého, průzračného zlata, snivě se kolíbal větřík ve větvích, posílaje kaţdým zaváním do sednice sladkou z pestrých záhonků vůni i vzdálené vzdechy potoka, hrkajícího okolo kříţe, jemuţ se byla Evička, jak pěstounka ţalostně jí vyčítala, za oběť hlásila – jiţ jej cítila na bedrách svých a duše její zaúpěla ponejprv pod tíhou jeho, jíţ se zprostit nemohla, nechtěla – nesměla…

Najednou křikla Štěpánova ţena tak hlasitě a zoufale, jako by jí byl náhle prsa mečem proklál, a vrhajíc se náruţivě na svoje dítě, počala s divokou, šílenou láskou líbat jeho tvář, ruce, noţky. – Bylo rozhodnuto!

Kdyţ sedali druhý den u Potockých k obědu, pohlédl Ambroţ

několikrát po sobě na prázdné místo, kde sedávala malá jeho neteřka naproti němu vedle své maminky, jiţ ovšem neměl otázky za hodnu, kde asi dítě mešká, vţdyť nebylo je slyšet ni na dvoře, ni v sadě. Štěpán však prázdného místa ani si nevšiml, meltě jiných důleţitých věcí v hlavě, vţdyť přicházel z hospody a tvář mu hořela následkem ranní této zábavy. Vypravovalť velmi ţivě a obšírně, jaké se tam konají přípravy na večer k muzice, kteráţ měla dnes být neobyčejně hlučna za příčinou opovězených hostí přespolních.

„To se mi právě dobře hodí,“ odvětila mu Evička hlasem, jemuţ

nadarmo se snaţila dodati určitosti a výrazu bezstarostného. Jindy pomíjela takové muţovy o hospodě zprávy mlčením, dnes však chtěla mu projevit účastenství úsměvem, coţ se jí ale nepodařilo, rty její přitom tuze se chvěly, zůstalo jen při dobré vůli. Ale jak si 161

Štěpán nepovšiml, ţe malá dceruška dnes s nimi neobědvá, rovněţ

neviděl, jak je ţena jeho dnes změněna, vypadala tak bledě a přepadle, jako by byla několik měsíců v těţké nemoci na loţi strávila, a přec včera tyto časy ještě jenjen kvetla, a byly i osoby mezi domácími, které jí přílišnou vyčítaly veselost.

„Komu ţe se to právě hodí, ţe budeme mít dnes u nás tak slavnou muziku?“ Štěpán se jí tázal; myslil, ţe jaksi nedoslechl.

„Mně.“

„Tobě?“

„Hodlám dnes večer s tebou.“

„Ty?“ znovu ţasl Štěpán, nevěda dosud, má-li sluchu svému věřit.

„Chystám a těším se jiţ od rána,“ opakovala Evička, jako by podivení jeho nepozorovala, ale rty její ještě více zbledly.

„A co dítě?“ manţel jí namítal, „to chceš doma zůstavit samotinké?“

Evička nemohla potlačit trpký úsměv. Zapomenuty byly pojednou všecky jeho stíţnosti a výčitky, ţe nechtějíc proň nikdy dítě opustit, více je miluje neţ jeho, jiţ neviděl v návrhu jejím důkaz náklonnosti, tolikrát tak pánovitě ţádaný, na který, jak tvrdíval, touţebně čekal. Dnes náhle na dítě si vzpomněl a byl by snad nejen ţeně dovolil, kdyby se ho byla na to tázala, ale snad i jí poradil, aby od něho se nevzdalovala… I strnula Evička nad změnou, která v tak krátkém čase s ním se udála; ţe tak tuze jí odvykl, přec si nemyslila.

„Zavezla jsem naši holčičku dnes ráno do mlýna,“ odvětila ubohá matka co moţná pokojně; ale teď se jí nechvěly jen rty, musila ruce poloţit do klína, aby nebylo znát, kterak se jí třesou. S nevýslovným jen namaháním se zdrţela slzí. „Proč to?“

„Pěstouni moří mne dávno o ni, ale nemohla jsem se nikdy odhodlat, abych jim ji na delší čas zapůjčila. Ale teď, kdy je jiţ tak rozumná, se nebojím pustit ji z náruče. Ať se jí nabaţí, jak dlouho budou chtít, aspoň budu mít před ní trochu pokoje a konečně zas jednou tebe jaksepatří uţiji.“

Opět pohlédl Ambroţ na prázdné místo své neteřky a z něho na 162

matku její. Vyčetl z Eviččiných očí, zapálených pláčem noci bezesné, ţe nezavezla dcerušku svou pěstounům jen ku potěše do mlýna, nýbrţ za příčinou váţnou, a poznával asi, ţe nebylo podivínské napomenutí jeho, aby si všimla, ţe muţ její na nepravou zabočuje dráhu, včera nadarmo pronešeno, neb cosi, co spokojenému úsměvu se podobalo, zavlnilo se mu okolo úst.

„Počínáš konečně přec jednou nahlíţet, ţes mi pro dítě ubírala, co mi náleţelo? Poznání to přichází však trochu pozdě,“ Štěpán mrzutě prohodil.

„Věř, ţe není nikdy pozdě, abychom k chybě se znali a ji napraviti hleděli. Jestliţe, jak díš, skutečně jsem ti pro dítě ubírala, co ti náleţelo, toţ ti to teď vynahradím, seč ve mně síly,“ Evička významně dodala, plna půvabné srdečnosti k němu se kloníc.

Ale Štěpán neměl na tato slova ţádné odpovědi. Se zatemněným čelem před sebe pohlíţeje bubnoval prsty nevrle na stůl. Nebylať to proň patrně myšlenka příliš příjemná, ţe se mu chce teď ţena více věnovat a snad zavésti starý pořádek, kdeţ s ní večer co večer sedával a bez ní v hospodě ani se neukazoval; jiţ snad přemítal, jak by se jí nejobratněji a nejjistěji vymknul? Evičce opět se hrnuly slze do očí. Ale opět se jí podařilo potlačit svou citlivost nad uráţlivým jeho si počínáním, co medle by se jí také nebylo podařilo, kdyţ

dokázala odtrhnout se od dítěte? Vše ostatní se jí zdálo hračkou, nic jí nepřicházelo jiţ zatěţko po tomto loučení.

Kdyţ vešel Štěpán se ţenou večer do hospody, bylo tam jiţ plno, nemělť dnes takový spěch jako jindy. Evička byla dávno před ním ustrojena a připravena. Otálel tak dlouho, kaţdou chvíli novou si vymýšleje překáţku, ţe by se mu bylo v kaţdém jiném případě podařilo, o co mu šlo, totiţ ţenu unavit a tak netrpělivou učinit, ţe by mu průvod svůj pro dnes vypověděla. Ale Evička dělala, jako by vše, co za touto příčinou provozuje, neviděla a nepozorovala, bez výčitky a námitky vyčkala, aţ uznal konečně za vhodné ukončit malichernou svou hru. Jindy ona otálela, výmluvy hledajíc, aby s ním vyjít nemusila, a on doléhal a pospíchal; nemohl se nikdy dočkat okamţiku, kde s ní se objeví a všecky oči se obrátí obdivem 163

ke krásné mladistvé ţeně, kteráţ byvši mezi dívkami nejpřednější, teď slula vzorem mezi manţelkami a hospodyněmi… Coţ bylo několik neděl všechen půvab a přednosti z ní setřelo, měl se za ni proč stydět, ţe s ní váhal vstoupit mezi lidi? Byloť Evičce pořád, jako by jí byl někdo muţe proměnil, nepoznávala ho ni sebe vedle něho.

Štěpán s Evičkou pracně se protlačil mnoţstvím ke stolu kde obyčejně v kruhu přátel sedával, tu najednou sebou trhl a rad by byl ucouvl, kdyby byl mohl, ale nespatřil pro dým a prach toho dříve, jehoţ pohled naň tak nepříjemně působil, aţ kdyţ jiţ před ním stál.

Byl to bratr jeho.

„Co ty tu děláš?“ Štěpán zhurta se ho otázal.

„Nezapomněls dnes ráno jiţ podesáté zeptat se hospodského, nechá-li nám svůj ječmen, ţe takto se mne táţeš?“ Ambroţ rovněţ

tak příkře odpověděl, jak byl osloven, „mám mít sládka v městě zítra opět za blázna, aby nás po celém kraji vykřičel, ţe není nespolehlivějších nad nás lidí?“

Štěpán sklopil oči, Ambroţ patrně křivě ho neobviňoval.

„Kde mám hospodského hledat a s ním se smlouvat neţ v hospodě? Byl bych dávno pryč, kdyby mi chtěl říci poslední slovo, ale on stojí pořád ještě na prvním, a půjde-li to tak nadál, nedostanu se odtud do půlnoci,“ Ambroţ doloţil, dělaje příchozím vedle sebe místo.

Evička proţila od včerejška tolik dojmů, přišla na tolik věcí, které za moţno neměla, ţe se ani tomu příliš nepodivila, spatřivši švakra v hospodě, kamţ nikdy nechodil.

Štěpán se snaţil střásti nesnáze a hněv nad bratrovou výčitkou, nechtělo se mu to ale dařiti; jsa jiţ nevrlým nad ţeniným průvodem, ještě se stal nevrlejším. Těšil se, ţe večer ten hodně, tak hodně vesele stráví, jak to bývalo teď u něho pravidlem, chtěl přespolním hostem ukázat pitím, zpěvem a tancem, co to je sedlák v horách, ţe se nemusí před nikým schovat, ale zato jiní před ním, a tu mu to dva nepohodlní dozorcové zkazili, netroufal si před bratrem penězi mrhat a před ţenou vyvádět jako „svobodník“. Aby přišel aspoň 164

Ambroţovi z očí, vyzval ţenu k tanci. Evička ochotně vstala z

„lajce“, kamţ byla vedle švakra klesla, ale nemohla se na nohou udrţet, točila se jí hlava, co do sednice vešla, i netroufala si do kola se pustit. Prosila muţe, aby to nechal na později, aţ tu trochu uvykne a se okouká. Nemusila ho dlouho prosit, sotva ţádost svou vyřkla, jiţ ji nechal a byl „v prachu“.

Evička bolestně za ním pohlédla, bylo jí v chvíli té tak teskno, jako kdyţ ráno s dítětem svým se loučila. Jak rychle a chutě od ní odstoupil na první její k němu slovo, nečekaje ani jediného okamţiku, aţ si oddechne, aby s ní první si zatančil, jak na muţe patří, přijde-li se ţenou k muzice! Nechtělo a nechtělo jí do hlavy, ţe se jí tak odcizil, pořád si myslila, ţe musí k ní pohlednout a k ní promluvit jako jindy, a ne tak krátce, chladně a mrzutě jako od toho okamţiku, kdy mu vyjevila, ţe teď, kde je její dítě u pěstounů, se mu chce věnovat jako dříve. Tedy skutečně na něm se prohřešila, jsouc dítěti jeho upřímnou matkou? Stihla pod krovem tím nešťastným kaţdou lásku, i tu nejčistší a nejposvátnější, lásku to mateřskou, tatáţ kletba, ţe z ní jiného pojit nemohlo a nemělo neţ zlo?

Štěpán odcházeje od Evičky nepřisedl k ţádnému sousedu, jak byla doufala, nýbrţ popadl první ţenštinu mu nablízko stojící, i točil se s ní, ţe člověka uchvátila závrať z pouhého naň pohledu. Tančil celou písničku, a kdyţ začali hrát druhou, nepřišel se ţeny optat, můţe-li snad tančit teď, nýbrţ vzal touţ tanečnici zas do náruče a točil se s ní znova. Takového při tanci Evička ještě ho neviděla, oči mu hořely, vlasy mu letěly, bylo na něm znát, ţe v něm kaţdá ţilka hraje. Totéţ se mohlo říci o jeho tanečnici. Bylať to holka vysoká, silná, červená, Evička ponejprv dnes ji viděla. Házela sebou v tanci, jako by chtěla všecky zraky k sobě přivábit, ukazujíc přitom neustále bílé jako křida zuby, to bůh ví, čemu se měla pořád co smát. Z

černých lesklých očí jí hleděla prohnanost, v kaţdém posuňku se jevila lícoměrnost. Evička se nepamatovala, ţe by byla kdy spatřila tvář při vší hezkosti tak odpornou.

„Setkal jsem se náhodou se spoluţačkou dávno nevídanou, musím jí zavdat,“ Štěpán spěšně se omluvil, kdyţ přistoupiv mezi 165

tancem ke stolu, sklenici svou odnesl, vylévaje ji „pro poctu“ před onou dívkou, načeţ ji dal teprv znovu naplniti, aby mu z ní připila, coţ učinila, zavýsknuvši si při tom tak hlasitě, ţe všichni přítomní po ní koukli.

Evička místo ní se zarděla.

„Neznáš to děvče, s nímţ Štěpán tančí?“ odhodlala se konečně švakra se optat, od včírka nezdál se jí jiţ tak cizím jako dosud.

„Neznám bohudíky ani jediné ze všech těch opic,“ odvětil, temně přitom za bratrem pohlíţeje, který právě v té chvíli jako splašený okolo něho letěl.

„Je to Holých Mařička,“ s pošetilou se vmísila ochotou do hovoru jakás stará kmotra, na druhé straně podle mladé ţeny sedící, s posmívavým pohledem na tancující pár. „Slouţila v městě, před několika teprve dny domů zas se vrátila. Nejspíše jí jsou vlasy příliš těţké, chce zas, aby jí je tu ustřihli, by ji hlava nebolela.“ Evička tázavě na kmotru pohlédla. „Ach, ba právě, vţdyť jste tu ještě nebyla, kdyţ odtud bez vlasů utéci musila; nevíte tedy, jak o ně přišla?“ kmotra co nejochotněji pokračovala. „Lákala Mařička k sobě muţe, nikoli ale hochy, nýbrţ samé jen ‚muţáky‘, a jak na některého nalíčila, také byl její. Umí to s muţi jako cikánka, zná se k nim lísat, a to se jim líbí, kaţdý jí jde na lep. Ráda se strojí, i vyhlídla si vţdy takového, jemuţ na pár zlatých nesejde. Mnohá ţena kvůli ní se trápila, mnohé manţely nadobro rozvedla, mnohého otce od dětí odvrátila, ale jednou přec také na ni došlo. Dostaly ţeny toho dost před ní se třásti a vzbouřily se proti ní. Umluvily se ve vší tajnosti a jednou, kdyţ šla od muziky s otcem tří dětí, vyskočily na ni a vlasy dohola jí ostříhaly. Nemohla pak pro hanbu ovšem jiţ ve vsi zůstat, potajmu v noci odtud utekla. To se ţenám ulevilo, od té chvíle mají pokoj, nikdo jim muţe nemámí. Teď jí zas vlasy narostly, máť hodné rulíky, budou zas mít co stříhat.“

Evička znovu studem zahořela. Jak si jen mohl Štěpán zvolit právě takovou tanečnici, musila mu přec být i její povaha i veřejná zaslouţená její potupa povědoma. Ostatně nemusil člověk ani minulost její znát, jediný pohled na ni dostačil, aby pozorovatele o 166

její mravní nicotě přesvědčil. Ta hlučná její veselost, to drzé těla drţení, ty vyzývavé slídící pohledy ihned vyzradily, ţe na ní asi mnoho není. Nemohlo být Štěpánovi omluvou, ţe s ní chodil do školy. Chodilo zajisté ještě mnoho jiných muţů v sednici přítomných s ní do školy, ale ţádný si jí nepovšiml, dokud on nepřišel. Kaţdý se jí štítil a stranil aspoň veřejně a naoko.

Holých Mařička nemálo se pyšnila s tanečníkem; ţe bude mít dnes tak onakého, jednoho z nejonačejších z celé sednice, zajisté si nepomyslila, kdyţ vkročivši do hospody viděla, kterak kaţdý před ní ustupuje. Vzal ji ovšem jen náhodou k tanci, poněvadţ právě vedle něho stála, však nebylo náhodou, ţe tak blízko vedle něho se postavila. Ale i kdyţ Štěpán mezi tancem si vzpomněl, ţe tančí s děvčetem nekalé pověsti, přec jí nepustil. Tančila mu dobře, co mu bylo do její pověsti? Myslil, on ţe si to smí dovolit, aniţ mají lidé právo za to nepříznivě o něm soudit a mluvit, zle ţe by bylo, aby nesměl dělat, co mu bylo právě po chuti, vţdyť byl z Potockých!

Mařička všemoţně se snaţila, aby mu nejen dobře tančila, ale i dobře ho vyráţela. Nehodlala ho patrně tak hned pustit. Uváděla mu mezi tancem na mysl, jakými byli ve škole dobrými kamarády, co provozovali spolu za kousky, na které Štěpán jiţ dávno zapomněl, ba na mnohé ani se nepamatoval, zdálo se mu, ţe jich ani nevyvedl; ale ona mu to znala tak jistit a pečetit, ţe o tom neměl konečně pochybnosti, na krátkou svou paměť si stěţuje a při tom, co mu namlouvala, hlasitě se směje.

Avšak Mařička v proudu nejţivějšího hovoru a smíchu pořád na Evičku pošilhávala, nevěděla, jak by o ní začala řeč, která by se jí k tomu hodila, co se jí počalo v hlavě líhnout.

„Coţ se ta tvoje ţena vţdy tak mračí?“ konečně Štěpána se otázala. „Coţ se mračí?“

„Jen se podívej.“

„Ničehoţ na ní nepozoruji.“

„Vţdyť jsi na ni ani nekoukl, čtveráku. Mračí se, pravím ti, a vím také proč.“

„Proč tedy, panno vševědoucí?“

167

„Ţe se mnou tančíš?“

„Vţdyť jí nebráním, můţe si také tančit, s kým chce.“

„O to není, ale nepřeje mi tebe.“

„To si jen tak myslíš.“

„Věř, ţe nemyslím.“

„Dobře ví, ţe co ji mám, na jinou jsem nevzpomněl.“

„To také ví, nevzpomínají-li jiné na tebe?“

„Nemůţe o tom vědět, co není.“

„O čem nevíme, to ovšem jako by pro nás nebylo.“

„Chceš tím říci, ţe na mne holky v tajnosti vzpomínají?“

„Snad.“

„Tedy honem s barvou ven, jestli se ti některá svěřila, ty zas s tím se svěř mně.“

„To bys rád, vid; abys se měl čemu se ţenou smát? Ne, tu radost tvé Evičce neudělám, má jich beztoho víc, neţ jí je třeba.“

Štěpán mluvil se svou tanečnicí v ţertu, i zarazil se slyše, jak trpce, ba bolestně poslední větu ze sebe vypravila. Vzpomínala naň skutečně některá dívka, vzpomínala naň snad…?

„Čeho si na tobě vědět ţádám, chci vědět jen pro sebe,“ odvětil po krátkém pomlčení také způsobem změněným. Neušlo to chytré Mařičce, ţe je napnut a nikoli uraţený či lhostejný, ţe mu začala o jiné neţ o ţeně, a jiţ věděla navlas, jak na něho. Domyslila se snadno, ţe je asi tentýţ, jakýţ býval co hoch, ješitný, rozmarný, pochlebenství přístupný, jedním slovem pravý Potocký.

„Ne, ne, ode mne se nedovíš, která to. Jiného o ní povědět ti nemohu, a to jen ze starého k tobě přátelství, neţ ţe o tobě si pomyslila, kdyţ vešels, ţe všichni chlapci, co jich tu je, před tebou zalézt mohou, ţádný tobě ţe se nevyrovná, sluší ti to prý mnohem lépe teď, neţ kdyţ byls ještě na svobodě.“

A Mařička při těchto slovech na Štěpána koukla, ţe pocítil pohled její ve všech ţilách. Tak naň nekoukla ţena ani před svatbou, ani po svatbě.

„Co ti ale takové slaďounké věci povídám? Máš zajisté ţenina laskání a cukrování aţ do omrzení dost. Tať asi krásně do tebe 168

zamilována, kolikrát za den od ní slyšíš, ţes potěšení její nejsladší, nejkrásnější, nejmilostnější na světě muţ a tak dále a tak dále.“

Štěpán poněkud čelo svraštil, coţ opět tanečnici jeho neušlo.

Taková slova, jak Mařička se domnívala, nikdy od ţeny neslyšel, a měla mu je říkat, patřila mu, vţdy je pohřešoval. Řekla mu „dobrý muţi“ či „zlatý muţi“, to bylo vše, nikdy krásu a statečnost na něm nechválila, nikdy netvrdila, ţe nad něho není. Opět mu přišlo na mysl, na co byl v poslední době, zamilovav se do hospody, poněkud pozapomněl, v Evičce přec jen pravé k němu lásky nebylo a není.

Nepamatoval se u ní ani na jediný okamţik citu překypujícího, kdy by byly její oči a rty k němu hovořily jako rty a oči Mařiččiny, vypravující mu o oné dívce, která naň prý dosud vzpomíná, nad všecky chlapce ho stavíc. Tím ţivěji si připomněl, kterak znala Evička dítě svoje líbat, objímat a nejslastnějšími jmeny obsypávat.

„Třeba tě má ta tvoje Evička aţ k zbláznění ráda, přec se proto nemá láskou svou co chlubit,“ Mařička pokračovala, potutelně vyzvídajíc, jak to asi mezi manţely stojí, „spíše desetkrát se sejde člověk se ţenštinou, jako je ona, neţ s muţem takovým, jakým jsi ty.“ Štěpánův úsměv výmluvně Mařičce přisvědčil. „Neměj mi za zlé, Štěpáne, ale musím se ti vyznat, ţe jsem nemálo se podivila, kdyţ zde spolu jste se objevili.“

„Proč?“

„Slyšela jsem o krásné Evičce z dolanského mlýna aţ v městě, i byla jsem nemálo zvědava ji seznat, ale nadarmo jsem se dnes po té velké její kráse ohlíţela.“

Výrok ten Štěpánovi tak se nelíbil jako předešlý. Rád byl sice slyšel, ţe on mezi muţi ještě řidším úkazem neţ manţelka mezi ţenami, ale proto přec chtěl, aby kaţdý uznával a mu záviděl, ţe dostal nejen nejhodnější, ale i nejhezčí dívku z celých hor.

Mařička uhodla hned, ţe udělala chybu a jakou, znala skutečně, jak ona kmotra o ní tvrdila, muţe skrz naskrz a uměla je mámit jako cikánka, pročeţ rychle dodala:

„Neříkám sice nikterakţ, ţe krásná není, myslím, ţe i ona je tu mezi ţenskými nejhezčí, ale vedle tebe tuze bledne a ztrácí, zdáť se 169

po boku tvém mrtva a nepatrna. K tobě by se byla lépe hodila dívka ohnivá, mrštná, ducha veselého a ţivého.“

„Taková jak ty,“ chtěl Štěpán řeč její doplnit, ale spolkl přec svoje slova, nikoli, ţe za neslušné je povaţoval, ale ţe jí nechtěl dát najevo, ţe myšlenky její uhodl. Ano, myslilať si Mařička, ona ţe by byla k němu lépe slušela, jiţ nemělť o tom pochybnosti, ţe je ona sama tou dívkou, o které vypravuje, ţe naň vzpomíná. Marnivý muţ byl přesvědčen, ţe se v ní asi od školských let skrývá náklonnost k němu, kteráţ mocně z jejího srdce vyšlehla, mimovolně v slovích a pohledech se vyzradivši, kdyţ opět ho spatřila. Ale nikdy se nebyl tak mýlil zpozdilý Štěpán jako tenkráte; Mařička po celý čas naň ani si nevzpomněla, mělať v městě na jiného co myslit neţ na sedláka, dvořili se jí tam písaři i kupečtí, začal ji teprv zajímat, kdyţ vrátivši se domů slyšela, ţe se oţenil, ale ţe chodí do hospody sám, poněvadţ se ţena nechce hnout od dítěte. I hned ji projelo, tu snad ţe by přišla k cíli. Dávno jiţ touţila po hedbávných šatech, aniţ byl dosud jediný z obdivovatelů dosti zdvořilým jí na ně koupit, tušila, ţe dostane-li Štěpána na svou stranu, zajisté jí koupí na deset, co ten si dělal z peněz a lidí! A hle, podobalo se, ţe je k nim jiţ na cestě dosti bezpečné. Vděčil se jí aspoň za její úlisné řeči pohledy a ruky stisknutím, v němţ vše, co dosud zamlčoval, tušila, i počal se s ní ještě rychleji točit neţ posud.

Jeho mlčelivost Mařičce tuze se nelíbila, chtěla slyšet, ţe si s ním nadarmo práci nedává a času s ním nemaří, ţe skutečně se mu zalíbila, a to nikoli jen pro nynější okamţik. Vymkla se mu znenadání.

„Co to?“ Štěpán se jí tázal, ale přitom ji nepouštěl z náručí.

„Nech mne a jdi si k ţeně, jinak se ti dá do pláče. Je zvyklá, ţe se drţíš jejího fěrtochu, a mrzí se, jak jsem ti jiţ dříve pověděla, ţe jsi se ho mně k vůli na chvíli spustil. Pořád víc a více kaboní.“

„Nedrţí se ţenina fěrtochu ţádný muţ méně neţ já,“ chlubil se Štěpán, povedený to Mikšův potomek, „jsem tu večer jak večer bez ní a nevynechávám jediné muziky. Je to náhodou, ţe je dnes se mnou.“

170

„Byls sám u muzik, ale ještě nikdy netančils se mnou. Jestliţe vše ti promine, tuhle věc zajisté ti neodpustí. Coţ nevíš neb vědět nechceš, v jaké mne mají všecky zdejší ţeny nenávisti a proč?

Poněvadţ jsem se jejich muţům upřímnější zdála neţ ony, a tito mně to dali najevo. Neníť při mně ovšem ni krásy, ni cvičenosti, ni bohatství, ale jsem si vědoma přednosti, kterouţ za ţádnou jinou bych nevyměnila, mámť takové srdce jako tu ţádná, hned bych je s kaţdým rozdělila, kdo jen poněkud laskavě ke mně se má.“

Štěpán s ní vřele souhlasil, ţeť laskavé srdce první u ţenštiny předností.

„Věř, kdybych měla muţe, který by mi přál, jinak bych si ho váţila, neţ to vídám u ţen, radost a veselost by mi napořád z očí koukala, kaţdý by musil poslouchat, jak jsem šťastná, nejčastěji by to však musil poslouchat on. Ach, jak bych mu slouţila, vše jiné proň odstrčila, nebylo by pro mne jiného na světě neţ on; nesluší se sice, abych to řekla, ale pro muţe milého do pekla bych šla.“

To byly náhledy a slova dle Štěpánova vkusu, zakoukal se do úkladnice zrakem planoucím, domnívaje se, tu ţe vidí vzor pravého, upřímného, nelíčeného citu, bolestně u vlastní ţeny postrádaného.

„Teď ale konečně mne pusť,“ pokračovala. „Jsemť sice postrkům a pomluvám zvyklá, kvůli tobě ostatně bych si málo z nich dělala, ba pyšna bych na to byla, kdybych zítra povídati slyšela: Na tý Holých Mařičce to bylo ale znát, jak ráda se Štěpánem Potockým tančí, neměla by to tak dávat najevo, vţdyť je to ‚muţák‘, musíme na ni navést Evičku; a smála bych se, kdyby na mne navedly nejen Evičku, ale celý svět, ale jde mi o tebe – proto od tebe se trhám a k ţeně tě posílám, nechci, abys pro svou ke mně dobrotu měl mrzutost a nějaké musil poslouchat klevety.“

„Zbytečné to jsou strachy,“ zvolal Štěpán, zdráhající nepropouštěje z objetí a pořád víc a více se rozpaluje, „já doma pánem, moje vůle platí, zahovořím-li, ţena poslušně umlkne.“

„To jen tak říkáš, abys mne upokojil, jinak jsem to slyšela.“

„Cos slyšela, snad ne, ţe já ţenu poslouchám?“

„Nemohu ti to opakovat, snad by ti to milo nebylo.“

171

„Aspoň se ode mne dovíš, co na těch slechách pravda.“

„To sice jsem neslyšela, ţe ţenu posloucháš, nýbrţ jen ţe ty umlknout musíš, zahovoří-li ona, poněvadţ mnohem více ví a umí, spíše by se prý hodila někomu od péra neţ rolníkovi.“

Ničím nemohla Mařička Štěpána více bodnout a proti ţeně popudit neţ těmito slovy, dotkla se jimi ţivé v něm rány, kteráţ se byla znenáhla otevřela, víc a více se zapalujíc a se kvasíc, co poznávaje ţenu blíţe, její duševní nad ním převahu uznat musil.

Zapíralť si ji sice všemoţně, a aby nemilé poznání to v sobě potlačil a cit z něho vznikající v sobě ohlušil, smával se jejím myšlenkám, nazývaje je dětinskými, přemrštěnými, nechtíval, aby mu je sdílela, vykládaje jí směr a snahu její za chybu. Úmyslně nenechával u ní jiného platit neţ její krásu, tu jedině na ní chválíval a uznával, tu zvyšoval drahým šatstvem, byl by si přál, aby zmarnila a zpyšnila, a hrajíc si na bohatou selku, vystupujíc co ţena vyhlášené krásy, na to zapomněla, co u ní učeností, vrtochy, výmysly ţenskými nazýval.

Byl rád, zpozoroval-li, ţe věsí hlavu, dal-li jí na srozumění, ţe u něho nemá jiného ceny neţ její spanilost, odbyl-li ji pohrdlivě, přišla-li mu s nepohodlným náhledem, myslil, ţe konečně přesvědčí nejen sebe, ale i ji, ţe si nemá na své nevšední u ţenštiny stavu jejího vzdělanosti co zakládat. Tu najednou vyslovila Mařička zcela zhola a určitě jakoţto hlas veřejného mínění, co sám sobě všemoţně vymlouval, co v sobě tlumil, o čem si myslil, ţe na to nikdo nepřišel krom něho. I zavířila v pyšném domnívavém muţi horká krev rodu jeho a zapěnivši se mu mocně v ţilách jedním rázem ohlušila hlas rozumu a citu. Bylať čest jeho ohroţena, musil jí uhájit trestaje – ano, trestaje. Pokutovat musil tu, která jsouc jeho ţenou, nad něho v očích lidských povznést se troufala, musil jí a lidem ukázat, mnoho-li si z ní dělá, co platí u něho, aby, vidouce ji pokořenou jím, se svými uráţlivými tlachy přestali. I pokusil se Štěpán s největším sebepřemáháním dát se na slova Mařiččina nahlas do smíchu, avšak ona dobře viděla, kterak mu přitom vztek z očí srší a v hlavě se chvěje.

„Kdo ti tohle řekl, blázna z tebe si strojil,“ odvětil, „chtěl tě asi 172

hodně napálit za otázku zvědavou. Nevím, co by byla ţena moje muţi platna, který nemá ni chléva, ni pole; není ni chytřejší, ni hloupější, neţ naše horačky bývají, na to se spolehni. Naučila se zběţně číst u pěstouna, starého to novináře a blázna, toť celá její učenost, jiného a vyššího nikdy při ní jsem neshledal. Jáť holenku v domě hlavou, můj rozum platí, nechť si lidé mluví co mluví. Vţdyť jsem z Potockých, jimţ se musila ještě kaţdá ţena podloţit, chtěla-li s nimi co svést, a nechtěla-li, nuţe, pak dlouho se nerozmýšleli, jak mají s ní zatočit, málo přitom dbajíce lidských řečí. I já dám toho důkaz, ţe jsem se nezvrhl, neudělám rodu svému nečest, uvidíš hned na svoje oči, kterak to mezi námi stojí. Pravíš, ţe hledí ţena moje nevlídně, poněvadţ tančím s tebou, podivíš se, kterak se ihned vyjasní, jakmile jediné k ní promluvím slovo.“

A Štěpán vnitřním hněvem jako zběsilý běţel k ţeně své, aniţ

Mařička se snaţila ho drţet a usmířit.

„Co se tu špulíš?“ vyjel na Evičku zcela hlasitě.

Evička k smrti se zalekla jeho slov i hárajícího jeho pohledu.

Myslila, ţe si snad zas jednou přihnul, jak teď hustě se stávalo, a neodpověděla mu ani tak, ani tak, aby ještě více ho nepodráţdila.

„Je to snad proto, ţe se tvé sukně nedrţím?“

Opět nevěřila Evička sluchu svému.

„Nebo se snad bočíš, ţe tančím s holkou, která se ti nezdá? Věř, milejší mi je její prostota neţ tvoje učenost, a upřímnost její neţ tvoje upejpavost. Nezdobíť ţenu jiného neţ k muţi poslušnost a poníţenost; kteráţ má manţela nejraději a nejlépe mu slouţí, ta nejpřednější mezi ţenami, a nikoli ta, jeţto nejvíce přeříkala kalendářů.“

A Štěpán utekl, bez sebe jsa zlostí a hrdostí, i zachytil se znovu své tanečnice, zdaleka výjev ten škodolibě stopující. Teď měla hedbávné šaty jiţ za jisté, jala se i přemýšlet, jaké si asi vybere.

Evičce se udělalo černo před očima, musila se zadrţet, jinak by byla sklesla, vztáhla ruku, aby se zachytila, i uchopila se ruky pomocné, ruku její hledající. Co se tu se Štěpánem tak náhle stalo, pominulť se pojednou rozumem, ţe přišel na takové myšlenky, 173

taková slova, a to právě dnes – dnes, kdy dítě svoje z lásky a oddanosti k němu z domu vystrčila jako macecha? – Kdo by jí byl řekl, ţe její muţ kdy takto bez příčiny k ní promluví, jako lháře nejdrzejšího do tváře by ho byla udeřila.

Lidé počali strkat hlavy k sobě, divili se jiţ dříve, ţe nechává Štěpán ţenu, která konečně zas jednou s ním u veřejnosti se objevila, po celý večer sedět samotnu, a zazlívali mu, ţe se „trluje“ s holkou tak vykřičenou, s níţ by nebyl veřejně si zatančil ţádný hoch; i viděli ho dráti se k ţeně, slyšeli, ţe s ní nahlas a urputně mluví, zvěděli od okolosedících, co jí řekl, a za málo minut po celé sednici se rozletělo, ţe to na Štěpána přišlo jako na jeho předky, ţe začíná pozbývat, odstrčiv ctnostnou, krásnou ţenu, jiţ si vzal z největší lásky, pro pověstnou zištnou úkladnici, veřejně potupenou. I přestali hudebníci náhle hrát, mladí tančit, staří si připíjet, šeptajíce si smutnou novinu a pohlíţejíce na Štěpána, který s koulícíma se očima a hořícíma tvářema křičel, co v něm hlasu bylo, proč najednou hudba a tanec přestává, skutečně šílenci navlas se podobaje.

Ve všeobecném pohnutí tom zdvihl se Ambroţ, jehoţto ruky Evička se byla ve zmatku uchopila, a mlčky ji vyvedl ze středu mnoţství pobouřeného ze sednice. Cítě, ţe vší vlády nad sebou pozbyla, otočil paţe okolo jejího pasu a jako otec dceru více ji nesl, neţ vedl kupředu, řídě její kroky k domovu.

„Věděl jsem, ţe s ním bude dnes asi zle, znal jsem mu to na očích,“ zahučel sám pro sebe.

Evička to slyšela jako ve snu, i vzpomněla si teprv po mnoha nedělích, o neblahém tom večeru přemítajíc, ţe tato slova se byla tehdáţ omámeného sluchu jejího dotkla. I domyslila se, ţe nebyl tenkráte v hospodě, jen aby se s hospodským o ječmeně smluvil, poněvadţ toho byl Štěpán opomenul, nýbrţ ţe ho tam vedla obava, co se tam díti bude, a úmysl státi se jejím obrancem, kdyby mělo být se Štěpánem zle.

Ambroţ směřoval sice k domovu, ale nevěděl, je-li na pravé k němu cestě. Hustá mlha, jiţ nepronikal ni svit, ni zvuk, leţela na zemi, tma tichá, černá a hluboká jako hrob bezedný ze všech stran je 174

obklopovala, stoupali jako do prázdna, jen tu a tam v dálce se to zatřpytilo jako rudé oko nějaké noční příšery na lup číhající, bylyť to ohně z pecí vápenných, na pokraji lesů postavených, ve dne v noci vytápěných. Najednou nemohli kupředu, předmět jakýsi před nimi se vztyčoval. Evička mimovolně vzhlédla, zašeřil se na ni kříţ, a v tom zaslechla povědomé šplouchání potoka. Uchýlili se od cesty ve tmě, jinou stranou neţ obyčejně k stavení dorazivše.

V Evičce, zírající na neurčité obrysy náhrobku Józina, náhle se rozbřeskla jistota, strašlivá jistota, ţe se počíná vyplňovat osud, který na sebe v zápalu mladistvé obětivosti a nezkušenosti volala, a s hlasitým výkřikem klesla u něho na kolena.

„Tedy to přec naň přišlo!“ zvolala rukama zalomivši. „Tos nevěděla moudřejšího neţ k Potockým se vdát?“ Ambroţ tak trpce se jí otázal, jako kdyţ pod střechou otcovskou ji uvítal. Ona mu odpověděla jen pláčem hlasitým. „Coţ nikdy neslyšelas, kterak ţenám pod krovem naším se daří? Ba ţe slyšelas, vţdyť si o našem neštěstí a hanbě povídá celý kraj.“

„Ach, ovšem ţe jsem věděla, co tu na mne čeká, avšak ţe to bude tak hrozné, přec jsem se nenadála.“

„Nuţe, co tedy pláčeš? Sama jsi tím vinna, co tě stíhlo, kdyţ

rozumu poslouchati jsi nechtěla v závrati zamilované.

Evička zprudka vyskočila. Po všem, co od včírka vytrpěla, ještě pohanění takové! To bylo mnoho, příliš – příliš mnoho.

„Nikdy jsi člověku více nekřivdil, neţ nakládaje se mnou jako s lehkomyslnicí zamilovanou,“ křikla, na celém těle se třesouc, „mohu přísahat tu u kříţe toho, ţe pojímajíc bratra tvého za chotě, u mne právě tolik platil jako kaţdý jiný člověk, na něhoţ zlého jsem nevěděla.“

Ambroţ se zasmál.

„Vzácnáť v tobě upřímnost, švakrová, jíţ velice na tobě si váţím.

Nevím věru, zdali by jiná ţena tak hned k tomu se znala, ţe jí bylo při sňatku nejhlavnější věcí – místo –“

Nová tato uráţka vrátila Evičce ale celou pýchu mysli čisté, povznesené nad malichernost a mizernost lidského sobectví.

175

„Ano, dobře máš,“ zvolala, „místo mi bylo při mém sňatku s bratrem tvým věcí nejhlavnější, místo nařknuté, které neočistí neţ

ctnost věrné ţeny…“

Ambroţ sebou trhl, avšak jízlivě odvětil:

„Pravda-li, co mluvíš, pak draze pykati budeš přemrštěnosti své marnivé.“

Opět Evička se zachvěla při bezcitných jeho slovech. „Ještě mne nelituj,“ s chladnou mu odtušila výsostí, „tenkráte teprv to učiň, aţ

sama ti ohlásím, vytrvalejší ţe nenávist ţenina neţ její láska.“

A Evička zprudka od něho se odvrátivši sama pevným krokem se ubírala domů…

Domů?

Mělať skutečně ještě „doma“ v stavení osiřelém, kde stála prázdná kolébka dítěte odstrčeného, kde ji očekávalo záští muţe na mysli chorého a ji stíhat nepřestávalo pohrdání švakrovo?

„Staň se tu se mnou co staň, vytrvám, vytrvám,“ zoufale si opakovala, houštinou kupředu se potácejíc.

I zdálo se jí, ţe slyší za sebou v klokotání potoka chechtot Józin a Ambroţův smích, poráţku jí věštící.

Přišlo to na Štěpána skutečně v onen večer a jiţ to od něho neodstoupilo. Bujná Potockých krev v něm se vzbouřivší jiţ se neztišila. Zakrátko si nebyl co do chování a vzezření skorem jiţ

podoben, propadl kletbě rodinné, nezkrocené své povaze, kaţdému pudu slepě se oddávající, k vyššímu netíhnoucí, a přetrhnuv a odhodiv v pomatenosti vášnivé všecky uzdy, nemohl se jiţ navrátit do starých kolejí, scházelať mu k tomu mravní síla. Tak to bylo u něho, tak u předků, to ten krutý osud jim souzený, jemuţ, jak se domnívali, uniknouti nemohli. Baţe nemohli, nepoznávajíce příčiny svých chyb a nechtějíce ji poznati, i musila se ovšem kletba přenésti od pokolení na pokolení v stejných poměrech vychované, tytéţ

příklady na očích mající, dle týchţe zásad se spravující.

Štěpán přihnal se za Evičkou ještě zběsilejší, neţ byl jiţ v hospodě. Chlubilť se Mařičce, kterak ho ţena poslouchá, i slíbil jí, ţe bude k rozkazu jeho okamţitě zcela jinak hledět; zatím odešla bez 176

něho, aniţ mu odchod svůj opověděla. Mařička vidouc, kterak to v něm víří, ovšem si netroufala vysmát se mu, ale on si byl přec vědom své poráţky a opět měl o příčinu více na ţenu se hněvat a si stěţovat, ţe v očích jiných ho sniţuje, coţ on ovšem jiţ déle trpět nehodlal, jak svatosvatě se zapřisáhal.

Evička tvářila se, jako by neslyšela, co mu hněv a vášeň na jazyk přivádějí. Jediným slovem na jeho nájezdy neodpovídala, děkujíc bohu, ţe není dítě svědkem výstupu toho, bylo by se musilo otce soptícího zděsit. Domlouvala mu pouze, aby si šel odpočinout, zítra ţe jí vše poví a vyloţí, co proti ní má, a pak ţe si zajisté porozumějí.

Ale právě mírností tou jen tím více ho popouzela, vţdyť porovnávaje svoje chování s jejím opět cítil, ţe je nad ním. Kdyby se s ním byla pustila do hádky, spíše by ho byla asi pro dnes ukrotila, a kdyby mu byla ukřivdila nějakým ostrým slovíčkem, snad by jí byl dokonce prominul, pomysliv si: jsme vyrovnáni, poznal jsem, ţe nejsi lepší mne. Ale Evička netušivši, co vlastně zavdalo nejhlavnější k jeho hněvu podnět, nedomyslila se ovšem, ţe on si od ní nikterakţ

neţádá dalších důkazů šlechetnosti, velkomyslnosti, oddanosti, nýbrţ ţe chce, aby k němu se sklonila, s ním naroveň, ba pod něho se postavila, a kdyţ se toho u ní dočkat nemohl, odebral se na lůţko v plném planoucím hněvu.

Druhý den nebohá Evička se tvářila, jako by se nebylo nejmenšího přihodilo; chtěla zapomenout a nepřála si ničeho vroucněji, neţ aby zapomněl i on. Ale opět se nemohla uchopit nešťastnějšího prostředku, dopálila ho svou vlídnou tváří a jemnými slovy opět tak velice, ţe počal znovu tropit a vyčítat. Vţdyť opět ho sniţovala, teď zas před čeládkou, chovajíc se u její přítomnosti rozumněji a pováţlivěji neţ on. I připadalť si Štěpán vedle ţeny jako dítě, o jehoţto způsobech předešlých matka se naschvál nezmiňuje, aby na ně znovu si nevzpomnělo a jich neopakovalo. Nemohl to u snídaní vydrţet, hodil najednou lţicí, vzal čepici a vyšel si ven do sadu. Byloť mu však i tam brzo úzko a dusno, ubíral se tedy dál a dále směrem, kde věděl, ţe se ţádnými se nesetká lidmi, nebylo mu do hovoru, ač měl srdce plné, div mu nepuklo.

177

Na Evičce nebylo jiného pohnutí znát, neţ ţe ještě více zbledla, kdyţ Štěpán hlučně ve dveřích zmizel, jako by byl bůhvíjakou zakusil uráţku, a nevšímajíc si zaraţených tváří sluţek dala se s nimi do uklízení sednice. Ambroţ opustiv s čeledíny sednici, šel okolo švakrové dnes zcela jinak neţ okolo nějakého nábytku, o který zavadí zrak jen náhodou a roztrţitě, pohlédl na ni nejen s jistou jen pozorností, nýbrţ jako na osobu, která za to stojí, aby se schválně a dobře na ni podíval.

Štěpán lidem se vyhýbal, domnívaje se, ţe kudy se ubírati bude, nikoho ţe nepotká, a najednou stála před ním uprostřed cesty ţenština znenadání se objevivší, jako by byla z některého na nebi oblaku před něho spadla. Bylať to Mařička, kteráţ majíc v takových věcech, jako jsou domácí sváry a manţelské hádky, zkušenost, zavinivši jich zajisté jiţ několik mandelů, tušila, ţe to Štěpán asi dlouho v sednici vedle ţeny nevytrpí. Krouţila od rána zdaleka okolo statku jako jestřáb, a jakmile ho spatřila ze sadu vystupovati, rychle mu nadeběhla. Musila ho v hněvu proti Evičce potvrdit, aby na opravdivé s ní smíření nepomýšlel, leda – aţ bude mít svoje hedbávné šaty. Zajisté se jiţ nikdo nepodiví, ţe se ţeny proti ní vzbouřily, oholivše ji.

Štěpán ji právě neuvítal pohledem nejpřívětivějším, ale ona toho málo dbala.

„Tys ale dostal!“ tázala se ho strojeným soucitem, jako by jeho chladné uvítání přičítala mrzutosti se ţenou.

„Zas začínáš!“

„Bude mne to do smrti mrzet, jestli ţena tvoje kvůli mně ti vyváděla.“

„Nevyváděla, nemáš-li mne víry za hodna a záleţí-li ti na tom, nuţe jdi a zeptej se tam naší ďouky, co ţne v sadě trávu.“

„Neříkala tedy ničehoţ?“

„Ani nemukala, kolikrát ti to mám ale opakovat? Zato jsem tropil já, kdyţ jsem včera domů přišel, řekl jsem jí co proto, ţe beze mne odešla.“

„Jiţ nebudu lidem ani slova věřit.“

178

„Co ti zas napískali?“

„Říkali, ţe ti ţena tuze přeje.“

„Nu a co, myslíš, ţe nepřeje?“

„Ba ţe nepřeje, aspoň ne tak, jak má ţena muţi přát.“ Štěpánem to škublo.

„Jak to víš, kdyţ jedinkrát s ní ještě nemluvilas?“

„Kdyby tě měla jaksepatří ráda, to bys dnes snad jiţ nebyl naţivě, ba nebyl bys se včera ani zdráv z místa hnul.“

„Co to za podivné povídání?“

„Kdyby se mně bylo stalo, co se stalo včera jí, kdyby byl totiţ můj muţ mně na očích po celou noc tancoval s děvčetem, které není ani právě staré, ani ošklivé, toţ bych ho byla snad přede všemi lidmi –

uškrtila. Ale čeho nedbáme, o to se nebojíme.“

Zas sebou Štěpán škubnul. Ba, pravdu měla, kdyby byla ţena oň dbala, coţ by jí ho byla ponechala, coţ by mu nebyla aspoň doma vyčetla, ţe ji pro jinou zanedbal? Odvrátil se od Mařičky zhurta a zahloubil se do blízkého háje, hlavu maje plnou nejčernějších myšlenek. Vţdyť to cítil, ţe mírnost její vlastně proň uráţkou. I pomyslil si, co by on dělal, kdyby byla ţena jemu na očích pořád s jiným tancovala, po něm ani se neohlíţejíc, a přišel k témuţ

výsledku jako Mařička: nebyla by se snad zdráva z místa hnula.

Ano, ano, takové to bylo, jak jeho spoluţačka pravila: čeho nedbáme, o to se nebojíme, protoţ ho nechala celou noc klidně s vykřičenou holkou tančit, protoţ ho pouštěla předtím bez námitky do hospody, byla ráda, kdyţ šel, kdyţ ho ani neviděla. Ovšem bylť on rolník, sprosťák, a ona mohla či měla dostat, jak lidé tvrdili, někoho „od péra“. Proč ale si takového muţe nevzala? Poněvadţ

věděla, ţe bude mít u Potockých na statku všeho dost a u úřadníka v městě by nebyla mohla i se svým přínosem dělat velkou paní. Tak to bylo a ne jinak, lákalo ji jeho jmění i místo. Zpropadené zamilování; kdyţ ji viděl pod kříţem stát, tak krásnou a mladou, tak bázlivě a nevinně naň pohlíţející, jiţ nevěděl, kde je a co se s ním děje. Přišlo mu to, jako kdyţ to naň hodí, ji jestli nedostane, ţe to bude jeho smrt, bez ní ţe tu na světě nebude. Odnesl si její věnec, ale nikoli aby 179

si ho nad lůţko pověsil, nýbrţ zastrčil si ho na ruku, líbaje ho tisíc a tisíckrát za den, a tak dlouho ho při sobě zvadlý nosil a líbal, aţ směl líbat ji. Nepomýšlel tenkráte na to, přeje-li i ona mu také, myslil, ţe ho musí mít ráda, ţe se to samo sebou rozumí, jak by mu bylo mohlo přijít na mysl, ţe tomu tak nebude? Vţdyť ho měly všecky ostatní děvčata rády, kterou by byl chtěl, kaţdá by si ho byla vzala s největší radostí – a právě u té, kterou on měl rád nade vše, kterou miloval jako blázen, jiţ pojal za manţelku, právě u té za nic neplatil, nestál jí – ani za hněv.

Vychytralá Mařička Štěpánovi teď teprv dodala, bylť u oběda na ţenu ještě tvrdší neţ zrána, pořád něco na ní viděl, a čím více ona měla s ním trpělivosti, tím nesnesitelnějším se stával. Ale špatný jeho rozmar dostoupil vrchole, kdyţ vešel do sednice soused takový, jak říkáme kmotr Hovorka, kterýţ lepšího nevěděl, neţ ţe počal Štěpána s tím napalovat, coţe to měl hned zrána s Mařičkou za

„stání“, jestli si toho včera u muziky dost nepověděli? A ţena zcela pokojně prázdnou na stole mísu popadla a odnesla.

Nevědělť ovšem, ţe tak učinila, aby jí nikdo neviděl do obličeje, po němţ se jí vyřinuly proudem slze. Divţe nevykřikla hlasitě bolestí a hanbou, tváříc se, jako by něco v troubě kutila. Štěpánovi bylo ale její chování novým důkazem její k němu lhostejnosti. Jak by byla jiná ţena zprávu sousedovu přijala? Ta by byla krásně spustila!

Opět se cítil poníţen ţenou, která si z toho ani před lidmi nic nedělala, ţe se jí muţ začíná hlásit k jiné. Byl jist, ţe bude soused všude o tom povídat, jak si Evička při jeho řeči dělala svoje, jako by se jí to ani netýkalo, ţe začíná po Mařičce koukat.

Tak jako v nešťastný ten den mezi manţely to zůstalo. Evička trvala na svém mírném chování, domnívajíc se, ţe nebude-li muţe dráţdit výčitkami, nejlépe se ztiší a vzpamatuje, ţe by sebe i jeho poníţila, kdyby mu začala Mařičku vymlouvat, zacházela s ním jako s nemocným, a Štěpán zas zůstal při všech svých směšných vrtochách, nedůstojných domněnkách, uráţlivých řečech. Kaţdé ţenino slovo, kaţdý její čin podezříval a na zlou obracel stranu, v čem arci Mařička všemoţně ho podporovala. Vnucovala se mu za 180

důvěrnici, a on neměl tolik rozumu, aby prohlédl její podlou s ním hru. Ba zakrátko povaţoval ji skutečně za nejlepší svou přítelkyni, vţdyť neminul den, kde by mu nebyla vypravovala, co kvůli němu od lidí zkouší, a to jen proto, ţe při něm drţí, všichni, ale všichni ţe jsou proti němu, jen ona ţe ho hájí, zastávajíc se ho bez ostýchání před kaţdým, třeba věděla, ţe bude mít z toho škodu, mrzutost a hanbu. Podařilo se jí takovými řečmi vlákat ho do baráku otcova, kdeţ byl od obou její rodičů uvítán, jako kdyby k nim byl přišel pánbůh. Stará Holá hned běţela a dala se do vaření kávy a starý popadl dţbán a letěl pro pivo. Otec i matka za to mu děkovali, ţe si jejich dítěte všímá, ţe toho ale také zasluhuje, o jiném po celý boţí den nemajíc řeči neţ o něm. Tak prý je nejen teď, ale tak prý bylo odedávna, vţdy o něm vykládala a jen naň vzpomínala. Mařička rodiče nezakřikla, kdyţ takto za ni se zpovídali, dodávala jen, ţe za svoje upřímné srdce nemůţe, a proto ţe ji nemohou ţenštiny vystát.

Štěpán brzo zpozoroval, ţe se ho sousedé straní, co počal veřejně chodit k Holým; kdyţ přijda do hospody chtěl k některému si přisednout stolu, najednou tam nebylo místa a lidé se nehnuli, aby se těsněji sesedli, jak to jindy dělávali spatřivše ho, ba jindy naň křičeli zdaleka, aby šel mezi ně, a často se stalo, ţe se u více stolů o to hádali, kam si sedne. Nikdo mu teď nepřipil, a jindy mu přicházeli s plnými sklenicemi vstříc aţ ke dveřím, nikdo proň jiţ

neposílal, nešel-li dlouho, a dal-li někomu na svůj řád nalejt, toţ se mu sotva za to poděkoval, přijal to, jako by jemu samému vlastně jakousi tím milost prokazoval. Ale co ho mělo přivést na jiné myšlenky a k jinému jednání, jen ještě více ho popudilo a zatvrzelejším učinilo. Pravě si, ţe mu do lidí nic není, ţe od nich nic nemá, přestal mezi ně chodit, sedě celé dni u Holých, kdeţ rodina na jeho útraty pilně s ním hodovala, omamujíc ho pochlebenstvím.

Nemusilať Mařička za takových poměrů dlouho na vykýţené hebávné šaty čekat, sám jí je Štěpán na jarmarce před všemi lidmi vybral, aby na to všichni koukali a hodně se zlobili. Nejvíce však se zlobil při tom on sám, kdyţ ani tenkráte od ţeny výčitky nezaslechl, ač byl přesvědčen, ţe s tím zatepla k ní běţeli, pobízejíce ji, aby si to 181

líbit nedala, v čemţ ovšem se neklamal. Ale Evička měla pro všecky lidi jednu a tutéţ odpověď: „Nemějte mu to za zlé, vţdyť víte, ţe za to nemůţe, stůně, jako stonali jeho otcové a strýcové, politujte spíše, ţe tak hrozná věc mu souzena. Bedlivým ošetřováním mnohý k smrti nemocný se zhojil, jemuţ jiţ ţádné nechtěly slouţit léky; myslím, ţe přečkám-li v trpělivosti a dobrotě nějaký s ním čas, ţe i chorobná duše jeho zas se vzpamatuje a rozumu nabude.

Napomínáním, pokáráním, pohaněním jen bych stav jeho zhoršila.

To víte, jak to bývalo u předků jeho, kdyţ ţeny svých práv si hájily.

Ničehoţ násilím s nimi nepořídily, jen tím více proti sobě je ztrpčily.“

A Evička nadále jednala v souhlase k slovům svým, uvítala a propouštívala muţe vţdy stejně mírně a jemně, nechť vyváděl a mluvil co chtěl, nechť naň slyšela co slyšela. Nikdy neopomenula jediné k němu pozornosti jako pánu domu a hlavě rodiny mu náleţející.

A pořád častěji na ni pohlíţel Ambroţ nikoli jiţ jako na mrtvou věc, na předmět jakýsi, nýbrţ jako na osobu, kteráţ za podívání stojí.

Ale Štěpánův chorý rozum se neuzdravoval, bývaloť s ním naopak stále hůře, pořád méně doma se obmeškával, pořád s Evičkou špatněji nakládal. Na co doma pohleděl, vše mu připomínalo hodiny štěstí a slastí, na které chtěl zapomenout, tvrdě sám sobě neustále v zaslepenosti urputné, ţe se zahodil, věnuje tolik lásky ţeně, kteráţ si ho vzala, aby se s ním dobře měla, a nikdy ho nemilovala. Vţdyť by ho byla musila teď zjevně nenávidět za to, co jí stále dělal, kdyby ho byla kdy jen trochu ráda mívala.

Evička skutečně s Mařičkou neţárlila, viděla v ní muţovu svůdkyni, ale nikoli svou sokyni, nepomyslila na to, aby se s ní dala o něj v boj, s takovými odpůrkyněmi zápasit za hanbu by byla povaţovala.

Jindy spěchával Štěpán domů jako do nebe, nikdo ho nemohl cestou udrţet, teď se obmeškával všude. Nikdy jiţ ţena od něho neslyšela, kdy odjede za obchodem, aby ho mohla doprovodit, a kdy přijede, aby mu mohla přijít v ústrety; odjíţděl bez loučení a 182

přijíţděl bez pozdravu. Ve všech se stavěl na silnici hospodách, v kaţdé si dal hned nalejt a s kaţdým se tam pustil do řeči a pití.

Dychtil po rozmanitosti, změně, kde co se přihodilo, o tom musil vědět, musil se podívat na dotyčné místnosti, lapat všecky noviny; kdo s nějakou mu přišel, toho vítal jako přítele nejlepšího, který mu pomohl snésti a ukrátiti hodinu. Mělť v sobě prázdno traplivé, co nechtěl s Evičkou nic mít, i snaţil se všemoţně, aby je vyplnil, ale nedařilo se mu to, nechť se namahal jakkoli, nepřiznal se ovšem k tomu, ale ţena všude mu scházela. Ani Mařiččiny nejmedovitější řeči, nejveselejší ţerty, nejpřemrštěnější chvalozpěvy nebyly s to prohlubeň tu zaceliti, ba někdy jen ještě více ji rozrývaly, pociťoval strašnou v sobě prohlubeň více a traplivěji ještě vedle ní, neţ kdyţ

byl sám. Smál se sice jejím šprýmům, ale jen ústy, uvnitř v něm nebylo ni veselosti, ni míru, kvasila se mu v srdci jen mrzutost, bolest a hněv nejpalčivější. Štěpán ţeny své nikdy před Mařičkou nehájil, ba naslouchal napnutě, kdyţ ji obviňovala a pomlouvala, vţdyť tím povznášela jeho, rostl tím ve vlastních očích, mohl si pak s tím větším říci právem, ţe mu nelze s ní ţít, ţe má pravdu, odvraceje se od ní a trvaje při své k ní zarputilosti; ale jen s jedinou věcí nesměla se před ním vytasit, nikdy nedovolil, aby podezřívala její věrnost. Jak o tom zdaleka počala, hned ji okřikl.

„S tím mi přestaň, mluv si o ní co mluv, ale falše při ní není, třeba celé hejno jiných chyb. Vím, ţe mi nepřeje, ţe nade mne se vypíná a mnou pohrdává, ale proto přec bych neuvěřil, ţe s jiným se spolčuje, a kdybych na svoje oči viděl, ţe s někým se vodí. Je srdce chladného, vypočítavého, ale ne podvodného.“

I musila pak milá Mařička začít rychle o něčem jiném, coţ jí příliš po chuti nebývalo; věděla, dokud Štěpán takhle o ţeně smýšlel, ţe ho nemá ještě tak uvázaného, jak si přála. Nemělať s ním vůbec tak pěkné časy, jak se podobalo a jak se lidem chlubila, nic za to se nestydíc, ţe od ţeny láká muţe. Koupil jí sice Štěpán, na co si vzpomněla, ale nečinil to z náklonnosti, nýbrţ dílem z hrdosti, dílem aby měl před ní pokoj, nezaţila přitom mnoho příjemných s ním hodin. Někdy se ho skoro aţ bávala, kdyţ tak pošmurně vedle ní 183

seděl, jako by přemítal o strašlivých věcech. Vyjel-li z toho dumání, pak na ni upíral pohled, v němţ se skrýval nůţ, nenáviděl se v ní některý okamţik, kdy lepší jeho pudy v něm se probouzely, derouce se navrch duše zatemněné nerozumem, náruţivostí a zpupností. To trvalo, neţ na ni jednou vlídněji se pousmál, neţ jí ruku stiskl, neţ jí pravil, ţe je hezká. Kdyţ si někdy myslila, ţe co nejpozorněji naslouchá jejímu nesmyslnému ţvastání, toţ jí přerval obyčejně řeč otázkou tak opačnou a roztrţitou, ţe musila přese svou domnívavost nahlédnout, ţe bloudí myšlenky jeho bůhvíkde, čemuţ

také vpravdě tak bylo. Mimovolně sníval vedle ní o tom, co bývalo, jak zcela jinak zněla slova a smích Eviččin neţ smích a hovor vedle něho se ozývající, jak rozumně znala o všem rozmlouvat, jak rozmile a skromně k němu se tulit. Ale jakmile si byl vědom myšlenek těch, hned z nich urputně se vytrhl – to právě bylo skalisko, o které štěstí jeho se rozkotalo, ţe byla jiná neţ děvčata jejího stavu; kdyby byla bývala jako ostatní, byla by ho milovala a si ho váţila jako jiné ţeny muţů svých, ale ona si byla dobře vědoma, ţe by lépe se hodila pro úřadníka neţ pro něho, brala si ho pro statek, pohlíţela naň s opovrţením, poniţovala ho před lidmi a zajisté za jeho zády s nimi se mu posmívala. A Štěpán trýzněn představami lţivými klesal neustále hloub a hloub…

Nenechávali sousedé ovšem Štěpána bloudit bez domluvy, jeden po druhém z občanů starších a váţnějších si naň počínal, kdyţ šel k Mařičce, a představoval mu, co to myslí a jaké to s ním bude, nedá-li si říci.

Ale Štěpán na kaţdého se škubal a sápal, více neţ domluva ho dopalovalo, ţe musil od kaţdého poslouchat, ţe si ţena jeho takového chování nikterakţ na něm nezaslouţila.

„Kaţdý nejlépe ví, kde ho bota skřípá,“ křičíval, „chvalte si ţenu mou jak chcete, já přec jen vím, na čem s ním jsem. To by bylo zle, aby člověk, nenalézaje doma pravé upřímnosti, nesměl si jí hledat mimo dům, kdyţ právě po ní baţí, a ţeniným nášlapkem zůstat musil. Je, jak pravíte, to, co činím, proti pořádku a zákonu, nuţe tedy, já první zavádím zákon nový, a snad mi budete jednou 184

děkovat za příklad vám daný. Beztoho vás na mne navedly jen ţeny vaše, bojíce se, abyste to neudělali po mně, kdyby v něčem se vám znelíbily. Ostatně nefoukám nikomu z vás do kaše, kterou doma si strojíte, nechte i vy mne tedy na pokoji.“

„Není s ním řeči, nadobro s rozumem se rozloučil, škoda věčná té nebohé jeho Evičky,“ vzdychli si sousedé a nechali ho konečně být.

Ale ţenštiny, odedávna řevnivy na krásnou Evičku z mlýna, nelitovaly jí jako jejich muţové, namítaly jim, ţe Štěpán musí přec jen vědět, proč od manţelky se odvracuje, a ţe jí asi nekřivdí, vině ji, ţe není k němu dosti upřímna. Známouť prý věcí, knihy a noviny ţe jí bývaly vţdy milejší neţ lidé, a kaţdý ţe to mlynářce prorokoval, ţe z toho čtení nic dobrého nepojde, coţ se teď také navlas vyplnilo.

Snaţily se jedním slovem všemoţně, aby aspoň polovic viny svezly na ni, ţe Štěpán se stal zhejřilcem.

Evička ale neunavovala ve své k muţi shovívavosti, trpěla mlčky, vţdy stejně laskavě a mírně k němu se chovajíc, všecky jeho výstřednosti a jednala s ním napořád, jako by v něm nebylo chybičky. Pohledy, slova a tahy svoje sice opanovala, avšak postavě své bránit nemohla, aby nehubeněla, lícím svým, aby nebledly, a očím, aby jí do důlků nezapadaly, svědčivše o nocích probděných a proplakaných. Starostlivě na ni pohlíţeli pěstouni, přišla-li občas do mlýna, aby navštívila dcerušku, kteráţ nechtívala o návratu do hor ani slyšet, tak dobře u babičky a dědečka se jí líbilo, coţ přišlo Evičce ovšem teď velmi vhod. Co by si byla s dítětem v rozervané své domácnosti asi počala, vţdyť by bylo vší lásky a úcty k otci hned v něţném svém mládí navţdy pozbylo, a snad by bylo přitom i přišlo k úrazu. Štěpán mnohdy naprosto nevěděl, co činí, co mu do ruky přišlo, tím praštil. Vyslovili-li ti staří jakousi obavu zdraví jejího se týkající, toţ se jí vţdy šťastně podařilo jim ji vymluvit. Uvěřili jí, ţe jen proto se tratí, poněvadţ leţí teď celá o hospodářství starost jen na ní, anto muţ je pořád vzdálen za obchodem, který teď silněji jde neţ jindy, a k větší práci ţe se druţí stesk o něho a také poněkud o dítě. Tak špatní přec jen lidé nebyli, aby byli starcům pověděli, kterak to u Potockých teď dopadá, a Evička mohla jim tedy dosud 185

směle tvrdit, ţe ji Józa ještě nestraší.

V trudných těchto dobách stal se nebohé ţeně osamělý u potoka kříţ pravým a jediným útočištěm. Tam konečně se nemusila přemáhat, tam spustila roušku hrané klidnosti z duše zkrvácené, tam konečně od srdce si zaplakala, zaslzeným okem do dálky putujíc po pozdravu z mlýna, po stříbrném odlesku rybníka, okolo něhoţ dceruška její vesele se probíhala. Zoufaleji a zoufaleji srdce se jí stahovalo, kdykoli na dítě si vzpomněla; cítila na sobě po nějaký čas zvláštní jakousi slabost, i nemohla si konečně přec jen zapřít, ţe síly svoje přecenila, nepodléhala dosud sice duševně úloze své, ale tělesně.

„Dobře a dobře měl Ambroţ, nazývaje mne marnivou,‘’ pravila si rozjímajíc jednou truchlivěji u kříţe o poměrech svých neţ jindy,

„měla jsem se nejen za silnější, ale i za lepší, neţ jsem, pochlebovali mi lidé chválíce mne, a já jim uvěřila. Co tu posud jsem dokázala, co k dobrému změnila? Doroste-li dcera moje, bude mi snad do smrti zazlívat, do jakého jsem ji postavila neštěstí, řekne o mně jako její strýc, ţe pustivši se do boje se zlou Potockých krví, lehkomyslně jsem jednala. Co z ní bude, kdybych odtud teď se odebrala?

Pěstouni jsou staří, otec vlastní ji nenávidí, jaký bude její los v domě jeho – u macechy?“

Evička se dala do hořkého pláče, ze ţádné strany nekynula jí naděje, útěcha, nikdy se nebyla sama sobě zdála tak nešťastnou a opuštěnou jako v této chvíli, kdy nadarmo o tom přemýšlela, komu dítě svoje by svěřila. Vtom se zakmitala před jejím vnitřním zrakem opět tvář Ambroţova, viděla ho, jak laskavě na dítě její pohlíţí a s ním se obírá, vzpomněla si, ţe ji tehdáţ napomenul, ţe přišel naschvál proti obyčeji svému do hospody, aby ji před Štěpánem ubránil, tuše, ţe s ním bude zle, a paprsek radosti pronikl její nitro.

„Ano, Ambroţ bude dítěti mému otcem i matkou, kdyby bůh odsud mne povolal, nikomu jinému je nevydá,“ zvolala, „on mi to učiní zajisté k vůli, poţádám-li ho za to. Teď po nějaký čas jiţ tak nepřátelsky na mne nepohlíţí jako na počátku. Vidím, ţe často opouští sednici, aby neslyšel, jak mně Štěpán laje. Ţe holčičku mou 186

měl rád, to nade vši pochybnost, vţdyť se mu kaţdý proto divil. Ale nevím, nevím, jsoutě Potockých srdcí nespolehlivých, kdo ví, zdali Ambroţ dávno jiţ nezapomněl…“

Vtom polekaně hlavu obrátila, zašustilo to za ní jako tenkráte, kdy k ní Štěpán vystoupil, kdyţ na kříţ věnec věšela na památku nešťastné jeho prabáby, a mezi stromy objevil se ten, s nímţ právě v mysli se obírala.

Evička spatřivši Ambroţe na místě, kamţ tak málo přicházel jako ostatní domácí, nejinak si myslila, neţ ţe doma cosi neblahého se přihodilo a ţe přichází švakr, aby jí to ohlásil. Musilo to být něco velkého, kdyţ on ke kroku tomu sám se odhodlal. Přijíţdělť Štěpán teď pravidelně z trhu neznaje sebe a svět, snad přišel v stavu tom k neštěstí, snad poranil jiného…

Plna zlých předtuch očekávala švakrova oslovení, bojíc se předejít jeho otázkou. On však si nechával se zprávou načas. Opřel se na vrbu naproti Evičce a dlouho zamyšleně na ni hleděl, tázal se jí konečně: „Co ti asi v neštěstí tvém útěchou?“ Evička hned mu neporozuměla. Poznávala sice, ţe nepřišel za ní se ţádnou zlou zvěstí, ale kdykoli dosud k ní promluvil, povţdy cosi nepříjemného jí pravil, pátrala tedy i tenkráte v slovech jeho po smyslu nemilém.

„Křivdil jsem ti tehdáţ, zde u toho kříţe, nejsi ani lehkomyslna, ani marniva, jak o tobě jsem se domníval.“

Evička s úţasem němým oči k němu zvedajíc dosud si nedůvěřovala, zdali v řeči jeho tajný se neskrývá hrot.

„Nelhalas mi pravíc, ţe bratra mého za manţela nepojalas z ohledů světských, na zřeteli vyšší majíc cíl, nevěřil jsem ti, nevěřívám lidským řečem vůbec, ale mimovolně od té chvíle jsem tě zkoumal, brzo-li na lţi tě zastihnu a ty trpělivosti pozbývajíc přestaneš v muţi mučiteli vidět blázna politováníhodného a unavena pohřbívati mladost v slzách stejnou mu počneš splácet měrou, ale marně aţ do dnešního čekám dne. Nezapřela jsi se ještě ani na jediný okamţik, ukřivďuje-li ti muţ tvůj nejvíce, vţdy laskavými se mu odměňuješ skutky, a nikdy nenávist, vţdy jen truchlivost ve zraku přitom se ti obrazí. Avšak nečiníš tak z 187

přirozené pohlaví svého slabosti, kteráţ tak mnohé jiţ ţeně dopomohla k slávě ctnosti, dobře pozoruji, s jakým to úsilím v sobě potlačuješ hrdost uraţenou, cit potupený. Pročeţ ještě jednou slyš, ţe jsem ti ukřivdil, nevíš ani, jak rád ku křivdě své se znám.

Ponejprv u tebe se mi stalo, ţe bylo v člověku stokrát více, neţ jsem se v něm nadál. Kdyby bylo lze, jak zboţně se domníváš, Potocké spasit láskou a ctností, tobě zajisté by se to jiţ podařilo.“

Evička nevěděla, jak se jí děje při švakrových váţně a uctivě pronesených slovech, vše šlo s ní kolem překvapením, úţasem, dojetím. Oči její se naplnily slzami, byly to nejslastnější a zároveň nejbolestnější, které kdy ze srdce se jí vyprýštily. Docházela porozumění a soucitu tam, kde toho nejméně se nadála. Nikdy by nebyla měla za moţné, ţe Ambroţ, ten drsný Ambroţ je s to, aby k někomu tak měkce, srdečně a dojemně promluvil.

Dlouho, dlouho Evička plakala, švakrovi neodpovídajíc a on ji nechal se vyplakat, pln smutné soustrasti na ni zíraje. Tušil, ţe jí pláč ten ulevuje, ţeť on asi prvním člověkem, před nímţ neštěstí svoje zjevně oplakává, a tvář jeho pozbývala pořád víc a více obyčejného přísného svého výrazu.

„Ty mne zahanbuješ, švakře, chválou nezaslouţenou,“ konečně mu pravila, „kdybych byla, jak ty říkáš, coţ by se Štěpán stále ode mne odvracel? Činím, seč jsem, abych zcela ho neztratila, ale sám vidíš, ţe je všecko moje úsilí nedostatečné. Trpce si vyčítám, ţe jsem byla skutečně marnivé dítě, síly svoje přecenivší, kdyţ k sňatku tomu jsem přikročila, domnívajíc se v směšné přemrštěnosti, ţe nebe samo si mne zvolilo, abych domu vašemu vrátila mír po mnohá pokolení postrádaný. Ach, spíše neţ toho smrti se dočkám. Neţ zde jsi se objevil, právě jsem přemýšlela, slabostí sklíčena, co z dítěte mého bude, aţ odsud navţdy odejdu, i vzpomněla jsem si, jakou jsi mu jevíval náklonnost, neţ jsem je musila otci ţehravému z očí uklidit. Ach Ambroţi, neopouštěj dcerušku mou, aţ mne tu nebude…“

A Evička znovu se dala do pláče lítostivého, ţe musí dítě svoje jinému poroučet a na duši vázat neţ otci vlastnímu.

188

„Nepřidávej si k útrapům svým zbytečně nových, sama o dítě svoje se postaráš, sama si je vychováš, umříti nesmíš,“ vášnivě zvolal Ambroţ, „to, co Štěpán provozuje, nikdo zamezit nemůţe, nejméně však on, máť nemoc jeho kořen tam, kamţ lidská ruka a mysl nikdy nedosáhne. Kdybych o tom nebyl přesvědčen, zdaţ bych tě nechával od něho stále uráţet, aniţ bych se tě ujal slovem a činem? Bylo mu bývalo lze nemoci té se vyhnout, kdyby byl chtěl, ale jsa jí uchvácen, od ní pomoci si nemůţe. Kletá v Potockých krev, neţ jim počne ještě v ţilách proudit; nesmí být pod jejich střechou svornosti, v srdcích jejich míru, v skutcích šlechetnosti, jakmile se ţenou se spojí – k čemu ti ale opakuji kroniku našeho neštěstí, znáš ji asi jako já, sdělila ti ji zajisté pěstounka tvoje, jejíţto matka za neblahého času v stavení tom slouţila. Bylať to ona, kteráţ hledajíc neustále léku pro nemoc naši, dědovi i otci poradila, aby u ţen a snach hleděli jen ctnosti, anoť prý z vyšších končin pokynutí jí došlo, ţe ţena dokonalá vše u nás spraví. Snad ţe dcera její k sňatku tomu tě přemluvila, aby učinila matce zadost v hrobě?“

„Nikoli, nikdo k Štěpánovi mne nenutil, naopak pěstouni velice se zarmoutili poznávajíce úmysl můj. Báli se o mne.“

„Dočkala se velkodušnost tvoje bohuţel špatné odměny.

Nevyčítám bratrovi, co činí teď, ale tím více naň se horším, ţe věda dobře, co naň čeká, po sňatku baţil, ač mnohokrát sliboval, kdyţ

smutně o losu naší rodiny spolu jsme rozjímali, ţe následuje příkladu mého lásky se odřekne. Ano, já ţeny se odřekl, z krve mé aspoň se nepopřede dále ono pásmo hříchů dědičných, svatě jsem si to přísahal, co k rozumu jsem dospěl. Nebude mi zlořečit manţelka, jak matka moje otci zlořečila, kdyţ on, nevinně ji týraje, jako Štěpán teď tebe, odsud ji vyštval nazpět do domu rodičů její, kamţ jsem jí následovat nesměl, nebudou si zoufat děti moje, jak já jsem si zoufal, kdyţ otec sluţku na matčino místo povýšil, nařizuje nám hrozbami a ranami, abychom ji milovali a poslouchali místo ní, a kdyţ matku zavrţenou, ode mne oplakávanou jako mučednici a proti vůli otcově tajně navštěvovanou, při takové na zapřenou návštěvě jsem zastihl v náruči jiného…“

189

A Ambroţ pohřbil tvář v ruce při vzpomínce té. S obdivem nelíčeným pohlíţela Evička na švakra, konečně před ní rozluštil hádanku příkrého podivínství svého, ze svědomitosti ušlechtilé odsoudil se k samotě doţivotní, všeho se vzdávaje, co člověka blaţí, nadějí ho naplňuje a dni jeho vezdejší ozdobuje. Jiţ porozuměla těm pohledům, které vrhal na její dcerušku, milovalť v ní děti, kterých se odřekl. Jakţ mohl býti člověkem jako lidé jiní, kdyţ člověkem celým být nesměl a nechtěl? I připadalo Evičce, on ţe není ţádný Potocký, v něm ţe pouze krev Józina, zdědil její povahu mlčelivou, zádumčivou, její mysl hlubokou, cituplnou. Litovala kaţdé chvíle, kdy s nelibostí naň byla vzpomínala, kdy ho tak velice zneuznávala jako on ji.

„Odpusť i ty mně,“ kajícně mu pravila, „neb i já ti křivdila, povaţujíc tě za člověka bez citu, který nikomu nepřeje, nejméně ale mně.“

„Nekřivdilas mi, vţdyť skutečně na tebe jsem se horšil ţe k nám jsi se provdala, byltě to hněv plný lítosti, děsil jsem se nového zla a hanby – a také dům náš neminuly. Ale pověz mi přec, co ti je útěchou teď, kdy konečně uznat musíš, marně ţe jsi obětovala ţivota svého, uvěřivši báchorce, kteráţ se zrodila v hlavě stařeny dobrosrdečné, naším neštěstím dojaté. Jsem nešťasten jako ty kletbou domu toho a ţádná se mi nechce naskytnouti útěcha, aby mi pokorně snášet pomáhala břemeno hanby rodinné, mnohdy nesnesitelné…“ Evička zbledla.

„U tebe tedy jiţ rozhodnuto, ţe vám tu nic platna nebudu?“

zkormouceně si vzdychla. „Nemohu, ach, nemohu dosud do myšlenky té se vpravit, ač se mi pořád neodbytněji vnucuje. Ale i kdybych nabyla nezvratného o tom přesvědčení, přec povţdy mi zůstane útěchou, ţe jsem cosi dobrého zamýšlela, při úmyslu svém přese všechny svízele setrvajíc. Nemůţe si bůh ani lidé na člověku více ţádat.“

„Ano, dobře máš,“ temně Ambroţ jí odvětil, „nemůţe si bůh ani lidé více na tobě ţádat, neţ ţe setrváš na místě, které desíti se rovná očistcům. Setrváš-li nadál, dobrodiní velké aspoň mně tím prokáţeš, 190

myslívám si někdy, ţe jiţ zcela jsem otupen, ale zatím by mi bylo přec jen hrozně, kdybych podruhé v ţivotě svém musil na to patřit, kterak dům můj otcovský, někdy chlouba to celé krajiny, veřejné ostudě opět vydán byl všanc. Jestliţe setrváš, nepostoupivši místa právem ti náleţejícího jiné, nestoudně naň se deroucí, dosti pro Potockých jsi pak učinila, budu ti za to děkovat, dokud ve mně bude ţivot. Toho dokáţeš-li, věřit budu, ţe není ještě naprosto vyplemeněno zlaté símě obětovnosti vznešené ze srdcí lidských a ţe se znova v člověčenstvu ujme. Chci pak zapomenout, ţe dosud jiného jsem nepoznal neţ u šťastných a bohatých býlí zlých vášní a u chudých jen koukol zištnosti a úkladné potměšilosti, ţe jsem viděl, kterak takový vílný lidský červ se obětuje choutkám svým, všeho jsa schopen za hrst peněz… zdaleka tomu hmyzu se vyhýbám, nemusím-li, zajisté s člověkem nejednám a nemluvívám…“

Ambroţův obličej mezi těmi slovy zas se změnil, jiţ zas hleděl jako jindy pošmurně a pohrdlivě. Evička do něho dlouho a napnutě se zahleděla.

„V upřímnosti ke mně jsi přišel, v upřímnosti chci s tebou jednat nejen dnes, ale napořád,“ konečně mu pravila, „odpustiţ mi za tou příčinou otázku příliš snad smělou?“

„Řekni mně, co se ti líbí, nikdy jiţ na tebe hněvat se nebudu.“

„Zdají-li se ti lidé nedokonalými, proč nejsi ty první mezi nimi dokonalý?“ Ambroţ se zarazil.

„Proč, znaje jejich chyby a jsa si vědom lepších náhledů, jim nejsi příkladem, rádcem, návodem?“

„Není ve mně marnivé vychloubavosti.“

„Coţ to vychloubavost, máme-li svítilnu a posvítíme-li jiným ochotně na cestu za šera nočního?“

„Nechci s takovými věcmi nic míti, však jsem ti jiţ pověděl proč.

Ostatně více nevím a neumím, neţ co jsem pochytil od našeho kantora, co umějí a vědí všichni ostatní, co se mnou do školy chodili, málo by si lidé z mých řečí dělali.“

„Jen se o to pokus a odstraň si ze srdce tu kůru trnitou, do které je obaluješ, sáhni si doň pro slovo takové, jakés promluvil teď ke 191

mně, a uhlídáš, jaké bude mít na naše lidi účinek. Nepochybuji, ţe by, poznavše tě, jak já tě poznávám, si tě zvolili za svého zastance, ba ţe by si tě poslali aţ do Prahy na sněm, abys tam v jejich jméně mluvil a jednal. Coţ by tě ani trochu netěšilo, kdybys pak od nich uslyšel, ţe jsi se jich řádně zastal, ţes jim vymohl, po čem dávno touţili, ţes se stal jejich dobrodincem, dobrodincem to celé krajiny?

Pak, švakře, nemusil bys více litovat, ţe nemáš ni ţeny, ni dětí, měl bys lásky hojnost, na koho bys pohlédl, ten by tě miloval, a ke komu bys promluvil, ten by tě poslouchal a ctil jako otce vlastního.“

Ambroţův zrak mezi řečí Eviččinou mimovolně vzplanul.

„Nebyl bych ovšem prvním z Potockých, jehoţ by si lidé zastancem zvolili, jehoţ na sněm by si poslali,“ váhavě se přiznával,

„dokavad měl kaţdý v Čechách kraj svou hromadu, volívalo si naše okolí důvěrníka vţdy jen z rodu našeho, coţ teprve přestalo, kdyţ

padla česká země a s ní i právo české.“

„Nuţe vidíš,“ zaradovala se Evička, „proč by se nemohlo opět státi, co jiţ tolikrát se stalo.“

„Ale stalo se tak nejen za jiných časů, ale i za jiných lidí. Jiţ

nejsou Potockých, čím bývali, takový rod, jakým byli oni druhdy, teď nadarmo bys hledala, sklesli jsme z dávné naší výše s celým národem. Omlazuje se národ, ale rodina moje na něm suchou snětí zůstala.“

„Budeš-li chtít, znova vypučí,“ Evička srdečně ubezpečovala švakra, tvář opět v rukou skrývajícího.

„Jiţ to moţné není, příliš zkaţena v nás krev,“ Ambroţ si vzdychl, z trpkého rozjímání mocně se probíraje, „chovám starou vlasti naší kroniku, k níţ přivázáno několik archů pergamenových, do nichţ sloţili předkové články své víry, zaznamenávali ţivotů svých „události nejčelnější. Ó, jací to byli lidé a jaké to měli myšlenky! Zápisky ty jsou mými modlitbami, jimiţ k bohu se povznáším a v nebi prodlévám. Ty jediná mezi všemi lidmi k nim by jsi se byla hodila. Podobnáť jsi k dcerám Potockým povahou a skutky. Po celý den neúnavně pracovaly doma i na polích a večer, kdyţ byla čeleď okolo krbu shromáţděna, předčítaly jí ze svatých 192

knih. V neděli světily den Páně připravujíce léky, které zdarma rozdávaly, a pilně zchodívaly celé okolí, zdali v některé chatrči kdesi nemocný neb stářím sklíčený touţebně samaritánských se nedovolává sluţeb. A jak k ţenám pro léky, tak chodívali lidé zas k muţům pro osvětu a radu. Pakli rodina s čeládkou odešla na pole, nikdy za sebou stavení nezavírali, naopak hospodyně poloţila na stůl bochník chleba a vedle chleba – bibli, aby kaţdému poutníku mimojdoucímu bylo lze v nepřítomnosti domácích si odpočinouti a posilniti se darem i slovem boţím. Jaká byla tenkrát ctnost mezi českým národem, sama nejlépe poznáš, povím-li ti, ţe nikdy nebylo pohostinství toho zneuţito, ba často zůstaveny na stole za dík skvostné dary, prsteny zlaté, poháry stříbrné. Avšak tu přitáhl najednou houf cizích ţoldnéřů českou zem pustošících i do statku našeho, sebral tam všecky drahé věci, vystavěl na dvoře hranici, na kterou, zapáliv ji, hodil všechny ty knihy, z nichţ rodina naše čerpala po tolik let útěchu a poučení, a potupně hodil popel z nich sem do toho potoku; jen kronika ušla zkáze, skrylať ji tehdejší moudrá a zboţná hospodyně do chléva pod tesy, kamţ naštěstí nikomu z divochů těch nepřipadlo se podívat.“

„Nikdy na to nepomyslils, ţe snad tu pravý počátek a původ kletby vás stíhající, kdyţ vám byla uzmuta potrava vaše duševní?“

Evička ţivě volala. „Často jiţ a vţdy se srdcem přetesklivým jsem rozjímala o oné přesmutné době, o které mi právě povídáš, kdeţ

Čecha nejen dle těla, ale i dle ducha otrokem svým udělali. Podařilo se jim v tisících a tisících duši umrtvit, ale duch váš rodinný, probudilejší nad jiné, nedal se jim tak snadno ubít, nezanikl, ale zmrzačel. Jsa z pravé dráhy vytlačen, o vůdce svoje duševní oloupen, přišel na nescestí, a jeho bystrost někdejší, jeho zápal a nadšenost a bujnost znenáhla se proměnily.“

„Tak jest,“ svědčil Ambroţ rozechvěné švakrové se svým nejtemnějším pohledem, „od oné chvíle, kdeţ mu byl zasypán zdroj, z něhoţ čerpal posilu a povznešení, duch Potockých se začal měniti, zpotvořovati. Ţíznivše po vědění a nenalézajíce je, jedem rozkoše se napájely jeho děti a v smutném opojení této omámenosti falší, 193

zradou, ba i vraţdou se zprznily. – Nikdy, nikdy k nynějšímu se nepočítám pokolení, vţdy jen k oněm dávným předkům se druţím v myšlenkách i v kroji. Zaváta stopa jejich drahá prachem věků, vírem událostí krvavých, jen já ji ještě vidím po krajině té a líbám ji kaţdým svým dechnutím. Poslední s mým ţivotem na ně uhasíná mezi lidmi památka, jiţ jiného si nepovídají a povídat nebudou, neţ

ţe kaţdý Potocký jakmile pojme ţenu, rozumu pozbude a nejzlomyslnějším se stane mezi nimi bláznem.“

„Ó, budou, budou si ještě o jiném povídat,“ tvrdila Evička mezi slzami, „budeš předky svoje ještě v jiném následovat neţ jen v kroji, ještě jinak k nim se druţit neţ jen myšlenkami. Přetrhlť se jen zlatý řetěz šlechetných jejich skutků, ty jej zase spojíš článkem nejskvostnějším a k jejich zápiskům přidáš tu nejspanilejší ze všech stránku. Jiţ mi to nevymluvíš, ţe nebudeš kráčeti v jejich šlépějích, jiţ tě v nich vidím, stopuji. Ó, jen co se vzpamatuješ, co se probereš z truchlivosti své přetěţké, co k lidem zas přilneš s takovou srdečností, jako k nim lnuli otcové tvoji, a podobati se budeš zas první po drahné době v rodině své štěpu ovocem sladkým obtěţkanému.“

„Prozatím jsi ty u Potockých štěpem takovým a kaţdé slovo tvoje na něm ovocem zlatým,“ pravil Ambroţ švakrové hlasem tlumeným. „Ani bys neuvěřila, kterak se mi svět na očích proměňuje, co mi je do klína sypáš. Ty stromy kolem nás jsou jaksi zelenější, ta voda před námi jasnější, ten les tam naproti veselejší, i tam nad tím starým hnízdem hříchů našich se to vyjasňuje. Vznáší se tam bílá holubice s větví olivovou. Tys tou holubicí, Evo! Ó, jen mi věř konečně, ţe mi ještě nikdy na světě tak volno vedle člověka nebylo, jako mi je teď vedle tebe, a svol, abych si směl někdy sem k tobě zajít, a těše tebe útěchou bratrskou, potěšil přitom i sebe. Chci se povyrazit, kdyţ mi toho přeješ, chci ti býti po vůli ve všem.

Vţdyť mi jiného pro tebe učinit nelze…“

„Přijď, ach, přijď,“ Evička švakra radostně i lítostivě prosila, „i já nezaţila chvíle tak spokojené, co s domovem jsem se rozloučila, jak teď, poznávajíc, co v tobě se skrývá za člověka vzácného. Přijdeš-li, 194

dobrý tím skutek vykonáš, budu mít aspoň s kým mluvit o svém dítěti – přívětivě mne vyslechneš a se mnou laskavě na ni si vzpomeneš…“

Neulehla Evička této noci, ale tenkráte nebděla, aby slyšela, kdy přijde Štěpán domů a v jakém to stavu, nebude-li mu snad potřebí její pomoci, nýbrţ stoupla si k oknu, anoť jí bylo těsno v sednici.

Prsa mocně se jí dmula tichou, nadějnou blaţeností, pohlíţela dnes zas tak radostně a důvěrně k obloze jako za oněch nedělních večerů, kdyţ od kapličky se vracela. Nebe porosené hvězdami třpytilo se na ni houštinou stromů a kaţdá její myšlenka rovnala se takové zlaté, temným loubím tajemně a líbezně prokmitující hvězdě. Opět byla plna dobrých do budoucnosti čák, Štěpán sice stále ji odstrkoval, ale coţ nebyl Ambroţ také z Potockých?…

Tenkráte neslyšela nebohá ve vzdáleném hukotám potoka, okolo kříţe pospíchajícího, Józin výsměch.

Nešelestily teď jen zelené vrby u šedého kříţe, nezpívali tam jen špačkové a drozané při západu slunce, netekly tam jen Eviččiny slze, oţivovala místo nařknuté, osamělé, slova srdečná, přátelská, hluboce cítěná, padající jako perle se rtů, prýštíce se proudem diamantovým z duše do duše.

Nebyl-li Ambroţ za obchodem ve světě, večer co večer vedle švakrové u kříţe prodléval. Evička vţdy pěstouna si chválívala, jak dobře ve všem jí rozumí, mnohem lépe neţ Štěpán, který byl přec o tolik mladší, ale co měla říci o švakrovi, ten jí četl myšlenky zrovna z očí a z čela, vyslovil je mnohdy dříve ještě neţ ona, a často se jim přihodilo, ţe v témţ okamţiku pronesli jednu a tutéţ větu a vţdycky bylo v ní, co oba nejkrásnějšího spatřili. Kdo by to byl Evičce jednou řekl, ţe bude mezi ní a „starým mládencem“ taková shoda? Nikomu by nebyla uvěřila, ţe přijde doba, kdy s ním bude obcovat jak s bratrem rodným, ţe vše, co jí tíţí, mu poví a on ţe jí naslouchati bude se sepjatýma rukama, jako by se modlil, pohlíţeje do svatyně srdce jejího.

Odjel-li Ambroţ, toţ počítala dni a hodiny, kdy zas se vrátí, nemohla se ho nikdy dočkat, kolikrát mu šla v ústrety, ač věděla, ţe 195

ještě nepřijede, přijeti nemůţe, ale bylo to pro ni myšlenkou bolnosladkou, někomu jít v ústrety, kdo jí přál a o ni stál, kdo zajásal, shledal-li se s ní o čtvrt hodiny dříve, neţ si myslil. Bez Ambroţe jí scházel teď jaksi vzduch v starém domě, na všem pro ni spočívaly šeré roušky, u kříţe bylo pusto, mrtvo, nadarmo naslouchala, zdali odnikud se neozve ohlas jeho slov, a hněvala se, ţe ten vzduch a ty stromy kolkolem navţdy je pohltily. S radostným úţasem slyšela, ţe se daří Ambroţovi jako jí, ponejprv v ţivotě ţe poznává, co to touha a stesk. Jindy mu to bývalo jedno, kdy domů přijede, teď nemíval nikde stání, všude ho země pod nohama pálila.

Všecko, co dosud neznajíce stejně smýšlejících v sobě tlumili, tlumit musili, cestu teď si nalezlo z prsou, a překvapeně patřil jeden na druhého, bylať v nich jedna duše.

Evička očividně okřívala, pobízela Ambroţe, aby se stal lékařem rodiny své, a zatím se stal lékařem jejím, rozháněl její truchlivost, vypravuje jí o dcerušce její a o jeho nezměněné k ní náklonnosti, mírnil její nad Štěpánem ţal, stoje na svém, ţe za svoje jednání nemůţe; snášela teď svoje domácí neštěstí mnohem snáze, pozbývalo působením Ambroţovým nejostřejšího pro ni trní, jindy den co den srdce aţ do krve jí rozrývajícího. Bývalo jí teď při Štěpánově zuření jako plavci na jezeře rozvztekleném, který jsa jist, ţe přese všecko ţivlů burácení přec do přístavu bezpečného zavítá, s klidem zápas ten pozoruje – přístav ten chvíle večerní u kříţe.

Meškávalať tam vedle Ambroţe jako na nějakém ostrově blaţeném, obtékaném jakýmsi neviditelným proudem chranlivým, kdeţ byla nedostiţna ústrkům zloby a sprostoty lidské, kdeţ dýchala ţivotem vyšším, věčným, myšlenkovým, po němţ práhla, co k rozumu byla dospěla a srdce v ní se probudilo. Ano, to to bylo, co vedle Štěpána vţdy tak bolestně postrádala, co jí nemohl nahradit nejvášnivější láskou svou, dokonalou tuto vzájemnost duševní, kde kaţdému zvuku citu jejího odpovídal jiný, krásnější ještě a vznešenější. Teď, teď teprv ţila.

Evička poznala při prvním se švakrem rozhovoru, ţe v něm neskonale více, neţ on si sám je vědom, avšak spočívalo v něm 196

mnohem ještě více, neţ tehdáţ tušila, co den se jí to jasněji jevilo.

Jako okouzlena ledva dýchajíc ho poslouchávala, kdyţ odpoutával duši svou, zarputile vězněnou v ţaláři pošmurné beznadějnosti, a ona jako mohutná orlice směle vzhůru se brala k slunci věčné pravdy, jejíţto blesk snese jen oko nejčistší. Zdálo se jí, ţe dosud nic velebnějšího neslyšela z kazatelny a nečetla v knihách svých nejmilejších. Nejednou ji uchvacovala závrať, kdyţ ho sledovala do výšin těch, kdeţ duch v jeho hrdé, smutné odloučenosti prodlíval v křišťálovém zámku myšlenek nejvznešenějších, čerpaných z dějin národa českého, který ze všech národů na světě nejvíce myslil a bádal a v němţ od dětinství byl ţil, zapomínaje na přítomnost.

Slyšíc, jak on smýšlí o lidském ţivotě, o světě, Evička mnohdy se zastyděla, ţe si kdy troufala ho napomínat a mistrovat. Nepřičítalť on ţivotu našemu ceny, povaţoval ho pouze za průchod temný a trudný k světu jinému, za stín ţivota lepšího, kdeţ duch lidský svoboden a čist vznášet se bude od světla k světlu, aţ sám světlem se stane, i tvrdíval, ţe celý vesmír k tomu spěje, aby tříbě a zdokonaluje se v světlo se proměnil, i nebude věčnost pak jiného neţ ţár zlatý, svatý, v němţ kaţdá jiskra spasená, blaţená duše lidská. Tisíckrát lépe a důkladněji byl o všem přemítal neţ ona, ale pokořen mravní nicotou rodiny své, zahanben její hanbou, nevida nikde zárodek k lepšímu, věře, ţe kletba a hřích jejím údělem, povaţuje ji za pahejl na stromě národa, který jiného si nezaslouţil, neţ aby byl co nejrychleji sťat a do ohně hozen, mezi ţijící se nepočítal, od lidstva se odvracel a duch jeho splynul s večerní září věků minulých, dle náhledu jeho šťastnějších, kdeţto mysl Eviččina jakoby utkána z nejruměnějšího paprsku budoucnosti úsvitu teprve od ní štěstí očekávala a všude jen viděla úrodnou půdu na semínko dobra čekající, všude tušila jaro a ţeň poţehnanou, rmoutíc se, ţe k nečinnosti jsouc odsouzena nemůţe na roli nadějné pracovat dle chuti a síly.

„Budu se na tebe hněvat, jako na sobce nejhoršího, nerozdělíš-li se o skvosty, jimiţ tak hojně teď mne samotnou daříváš, ještě s jinými,“ horlivě mu vyčítávala. „Jak jsi je mohl dosud tak lakotně 197

skrývat vida, jaká všude chudoba? To jediné mne na tobě mrzí, v tom jediném tě nepochopuji. Mně na tvém místě by to nedalo, cítíc tak velké v sobě bohatství, na vše bych zapomněla, ničím bych se zdrţet nenechala a plnýma rukama bych je po cestě rozsívala, kdo by se na mne podíval, tomu by se dostalo po hrstích zlata. Viď, ţe se co nevidět polepšíš?“

„Proč myslíš pořád na to, co býti má, a proč tomu se netěšíš, co je?“ Ambroţ jí odvětil. „Kdo ti kdy tak rozuměl a tebe si tak váţil jako já, ţe máš tak nakvap se mne zprostit? Truchlíš, ţe chmury nad tebou se vznášejí, raduj se tedy, kdyţ jimi probleskuje teď modré nebe a tě prohřívá slunéčko. Nebude to dlouho trvat, neţ se nadějeme, odsud mhly a větry nás zaţenou, sníh zavane zde útulek náš a ledem k němu nám zatarasí cestu, mţikem uprchne léto, kterého teď zaţíváme; víš tak bezpečně, ţe se nám zas vrátí, ţe je chceš ukrátit? Aţ nastane zima a schůze naše tu zamezí, pak mi povíš, čeho si přeješ, abych podnikl, bych přání tvému zadost učinil.

Chci se ti poctivě za to odslouţit, cos rodině mé prokázala a prokázati hodlala, oběť hodlám splatit obětí. Odvrátím k ţádosti tvé mysl od věcí věčných a se světem se spřátelím, s tím světem, v němţ

jsem se cítil vţdy vyhoštěn, který od dětinství nechutí mne naplňoval, kde se mi zdálo, ţe nemám pranic k pohledání, jenţ

rozuměl tak málo mně jako já jemu. Divné, divné to bude přátelství, musím se jiţ napřed smát, jak my dva na sebe asi koukat budeme.

Zdaliţpak lze milovat, čím jednou jsme opovrhovali? Nevím, nevím, ale musí to být, vţdyť to chceš…“

„Ty tedy jen kvůli mně, abys mi splatil domnělý dluh vděčnosti, samotářství svého se spustíš, a nikoli kvůli dobré věci?“ hněvala se naň Evička.

„Coţ nevykonám nejlepší na světě věci kvůli, co chci vykonat kvůli tobě?“ švakr s vřelým se omlouval pohledem.

Evička se pousmála a přestala doléhat, aby se lidem více blíţil, o záleţitosti jejich se zajímaje.

„Počkám tedy aţ do zimy,“ pravila si v duchu, „ale pak mu nebude pomoci, třeba se sebevíce bránil. Neslibuje mně jen do 198

modra, ţe bude jiným, vţdyť se jiţ v tolika věcech k nepoznání změnil, nadobro svlékl starého mrzouta, bývá veselý a přítulný jako malé dítě, nebude to zajisté dlouho trvat, co úplně se vyloupne z té své podivínské slupky. Kéţ by mi bůh popřál, abych z Potockých aspoň jeho spatřila šťastného, spokojeného, kterak moudře spravuje dům svůj, kdeţ útočiště všech potřebných a sklíčených, shromáţdiště všech kupředu spějících, kdeţ manţelka jeho…“

Evička se zarazila, často si ho byla jiţ představila co hospodáře vlastního, zakládajícího novou větev Potockých, v níţ by se obnovily staré kmene toho ctnosti, ale pomyslivši si ho ponejprv určitě co chotě, pocítila v srdci takové bodnutí jako ještě nikdy.

Bylať to bolest zvláštní, zcela jiná, neţ kdyţ Štěpán jí křivdíval, jiná, neţ kdyţ slýchala, ţe se tu i tam s Mařičkou vodil, trpčí, ostřejší, palčivější… nemohla nikterakţ pochopit, za jakou příčinou se v ní najednou béře.

„Ejhle, neštěstí srdce moje jiţ pokazilo, nevědomky jsem se stala sobeckou,“ pomyslila si, „bolí mne, pomním-li, ţe by Ambroţ, oţeniv se, náš dům opustil, myslím si, ţe by mne pak zanedbal a přestal být těšitelem mým. Zbytečný to zajisté strach, zůstane přítelem mým, i kdyţ se oţení.“

Nepodařilo se ale Evičce o tom, co tvrdila, se přesvědčit, ta ţenština vedle Ambroţe náhle se vyskytující, práva posvátná naň mající, nevýslovně jí překáţela, neznala jí, nevěděla, jaká bude, a přec se jí jiţ mnohem více protivovala neţ Mařička.

„Jen co se to se mnou děje?“ úzkostlivě samy sebe se tázala, kdyţ

se jí nechtěl ze srdce palčivý, trpký pocit, myšlenkou tou vzniklý vytratit. „Nikdy bych nebyla věřila, ţe jsem tak ošklivou, jak se býti poznávám. Na Mařičku zcela bez záští myslím, a dívku, která mi nic neudělala zajisté hodna bude, jinak by si jí Ambroţ nevzal, tu skorem nenávidím. Není to jinak, nakazila jsem se od Štěpána, on křivdí nevinně mně a já zas jiným. Nemohu nikterakţ vyzpytovat, proč nepřeji budoucí své švakrové, neţ jsem ji ještě viděla a poznala.

Je to věru hrozné, jsem ještě nad Štěpána –“

Ta budoucí švakrová nedala Evičce jiţ ţádného pokoje, pořád 199

musila na ni myslit, i vylákala jí proudy slzí. Tušíc, ţe jí pak jiţ

nebude lze Ambroţovi tak důvěrně jako aţ dosud se blíţit, bude-li v ruce své drţet ruku ţeninu, viděla trnouc, kterak přikrývá útulek u kříţe krutější zima ledovými příkrovy, neţ Ambroţ si dával za lhůtu změny své, a jak mráz do kořene vyhubuje všecky květy vypučevší ze srdcí, která tam jaro svoje slavila. Ach, dobře měl Ambroţ, vybízeje ji, aby se radovala z léta, jehoţto slunko ji teď utěšeně zahřívalo; předvídal asi, ţe brzo zajde…

„Dosud jsem vše mlčky a oddaně snášela co řízem boţí, ale pozbudu-li Ambroţe, toţ pozbudu jedním rázem vší oddanosti a trpělivosti. Cítím, ţe jiţ nebudu, co jsem bývala, budu reptat a se vzpouzet a přestanu se jiţ smrti bránit, vítána mi pak bude…“

A Evička takto tesklivě přemítajíc dychtivě si připomínala a opakovala, co švakr nepříznivého o ţenštinách pronášel, hlavně ovšem, ţe ho to nestálo praţádné oběti lásky se odříci, nikdy ţe by se mu nepodařilo zamilovat se. Rovněţ horlivě si opakovala, co jí říkal milého a krásného o její povaze a zevnějšku, a znovu se zastyděla, zastihnuvši se ponejprv v ţivotě svém na myšlenkách ješitných. Méně a méně si rozuměla nebohá Evička…

„Nemohu klidně na to pomýšlet, ţe se Ambroţ ţení, poněvadţ

vím, ţe ho není ţádná, ale praţádná ţenština hodna; neboť ţádná ho nepochopí, a co to je za lásku bez porozumění?“ konečně duševní boj svůj rozhodla. „Připadal by mi vedle ţeny netečné, jako by na poušti se potácel, věčně ţíznivý a lačný – vím, co je ţivot takový, nepříteli nejhoršímu to nepřeji, jakţ tedy jemu? Třeba to nebylo s kletbou tak navlas, jak pěstounka o tom vykládala, přec má svou záhubnou moc, v niţ Ambroţ pevně věří, jest se tedy ke všemu ještě co obávat, aby oţeniv se, nepřepadl takovému poníţení jako Štěpán.

To by byla moje smrt, spatřit toho, jehoţ tak vysoko stavím, v takové hanbě. Vţdyť přestává bratr jeho téměř jiţ býti člověkem…“

By šlapal nešťastný Štěpán důstojnost lidskou denně více nohama, málokterou hodinu byl schopen všech smyslů svých. Pil, aby nemusil na to myslit, kam se dostal, aby nevěděl o své hanbě a necítil hříchů svých.

200

I vyspával Štěpán za jednoho nedělního odpůldne na peci déle neţ jindy. Přišel teprve za svítání domů, zaspal snídani a oběd.

Probudiv se konečně, zvolna vstal a dosud nejsa střízliv vrávoral přes sednici k ţidlici, na niţ byl hodil kabát a klobouk umouněný a zmačkaný. Chystaje se znova z domu, vytáhl si z kapsy dýmku i tobolku, prohlíţel si je, jsou-li obě v stavu patřičném. Ale pohlednuv do tobolky, patrně se zalekl, byla dočista vyprázdněna. Buď peníze do krejcaru prohrál či ztratil, neb byl o ně v opilosti obrán. Musila to být hezká částka, jíţ pohřešoval, jinak by mu to snad nebylo přec stálo za takové strašlivé lání, do něhoţ se pustil, obraceje znova tobolku rub na rub, opět a opět marně. Slyšíc jeho křik, Evička polekaně zvenčí do sednice přikvapila, aby se podívala, co s ním se děje. Ale Štěpán spatřiv jí, jiţ zlostí se neznal a zuřivost jeho dostoupila vrchole.

„Tys jediná příčina všeho mého neštěstí,“ křičel bez sebe,

„falešností svou z domu mne vyháníš, chceš, abych se stal tulákem, jímţ kaţdý pohrdává, a ţebrákem, jemuţ kaţdý se vysmívá, aby tě lidé nade mne vynášeli a chválili – ale proč se dávám tebou vyhánět, proč nevyţenu raději tebe, abych jiţ vidět nemusil pokryteckou tvou tvář?“

A Štěpán mrštil vší silou po ţeně dýmkou, jiţ v ruce drţel.

Neminul se naneštěstí s cílem, dýmka kovaná o Eviččino čelo se roztříštila a okamţitě se jí rozlil proud krve po tváři. Bez vzdechu a výkřiku na zem klesla.

Štěpán pojednou vystřízlivěl, vytřeštěným zrakem hleděl na ţenu u nohou jeho v krvi své se koupající a hrůzou jat, jako vzteklicemi štván, napolo ustrojen z domu se vyřítil.

Byla by se Evička zajisté zakrvácela v mdlobách tuhých, neb čeládka, pouţivši prázdnin nedělních, byla se hned po obědě rozešla a měla se teprv večer vrátit, kdyby Ambroţ, slyše dnes aţ do své skrýše Štěpánovo hlučení, na které následoval pád a náhlé ticho, nebyl do sednice pospíchal, netuše nic dobrého. Zahlédnuv Štěpána sadem prchajícího, nejhoršího se domyslil; ale ţe tak strašlivý naň čeká pohled, přec se nenadál.

201

Nikdy snad člověku se nevydral z prsou ryk tak hrozný jako jemu, spatřivšímu švakrovou krví zbrocenou bez vědomí na zemi leţící. Zoufale po vodě se ohlédl, a nevida nikde ni konve, ni dţbánu, bez dlouhého rozmýšlení mladou ţenu vyzdvih a silnou paţí vynesl ven aţ k potoku. Tam ji poloţil na stupeň u kříţe a počal na sobě trhati halenu jí na obvazky. Namáčeje klocy do vody, přikládal jí je pečlivě k ráně, umýval jí líce, třel ruce a dříve v práci své neustál, pokud se jí nepřestala krev z čela prýštit a ona oči volně a mdle naň nepootevřela.

Kdo vypíše jeho zaplesání, kdyţ z pohledu jejího naň opět zíralo vědomí, kdyţ silné její rty k úsměvu se nutily.

„Proč mne nenechals?“ zašeptala truchlivě, „měla bych to aspoň odbyto.“

„Naposledy dnes ti ukřivdil, umřít musí ten bídný vrah, který krev tvou prolil!“ zasténal Ambroţ mezi zuby.

Evička oči zamhouřila, zhrozila se toho blesku nenávisti nesmiřitelné, který mu ze zraku vyšlehl. Probudilť se v něm náhle hněv, bolestí a strachem dosud tlumený, probudilť se v něm dnes ponejprv Potocký, jiţ nezapřelť, z jakého je plemene.

„Dovršena míra hříchů jeho, nestojí hanebník za jedinou krůpěj skvostné tvé krve, nebyl nikdy hoden líbat prach šlépějí tvých,“ s rostoucí volal vášní.

„Teď mne zas ty chceš usmrtit?“ zaúpěla Evička, napínajíc všecky síly svoje, aby ruky jeho se uchopila a u sebe ho zadrţela, by nemohl za bratrem.

Poslušně jako dítě klesl vedle ní na kolena. „Usmrtit ţe tě chci? Já tebe za jejíţto kaţdé vzdechnutí bych dal rok ţivota svého?“ vzkřikl a ruka její ruku jeho drţící slzami jeho se porosila.

„Umírni se, probůh, umírni se, sice je po mně veta!“ prosila.

Lekala se ho teď obměkčeného, rozechvěného ještě více, neţ kdyţ

soptil vztekem.

„Neumírní se dříve hněv můj, dokud tě neuvidím na cestě z domu toho. Nesmíš zde zůstat ani okamţik déle, neţ pro slabotu svou musíš, kaţdá chvíle tu strávená tě zhanobuje. Pryč musíš 202

odsud za dítětem svým, odříkajíc se navţdy plemene toho zrádného, vraţedného, nad nímţ jsi se smilovala. Sám za ně u tebe jsem orodoval, abys mu zůstala andělem stráţcem, ale teď volám: nechť zanikne v pelechu hříchů svých, jak tomu Józa chtěla, opakuji její kletbu, tisíckrát je zaslouţena. Jako král odměním ruku, která tam tu starou střechu zapálí pánu jejímu nad hlavou proklatou, šílenou…“

Evička snaţila se vzpřímit, ale nepodařilo se jí to, pustila jen s hrůzou Ambroţovu ruku, aniţ toho v zápalu zloby své zpozoroval.

„Ještě dnes, teď hned, co jen poněkud se zotavíš, na paţích svých odsud tě odnesu, sám přetrhnu kaţdou pásku mezi ním a tebou, já teď před světem tvým ochráncem a zastancem, já jediný se starat budu o tebe a dceru tvou, vy budete mou rodinou jako já vaší, a kdo mi bude chtít v tom bránit, mně se vzpouzet, toho rozdrtím jako levhart hádě…“ Evička zděšeně od něho ke kříţi se doplouţila.

„Hanívalť jsem dosud ţivot pozemský, zajímalo mne jen, co nad ním se vznáší, a křivdu jsem měl: zdá se mi náhle pln slasti, počíná mne vábit, blaţit a okouzlovat, co vím, ţe ho budu smět zasvětit tobě, Evo, kteráţ nejpřednější jsi mezi ţenami. Kdyby nebyl bůh nikdy jiného stvořil neţ tebe, tak hrdý by mohl být na dílo svoje, jako ţe stvořil tisíce a tisíce hvězd, z nich prý kaţdá světem větším, neţ je náš, neb ve všech není tolik spanilosti a vznešenosti spojeno jako v jediné duši tvé. Vzchopím se a budu chtít, abys byla tak pyšna na mne jako já na tebe, abych tě tak těšil jako ty mne. Vyniknu po boku tvém a bude o mně mluvit a mne ţehnat celá krajina, země celá, jak toho si ţádáš, nebudu více pohrdávat slávou vezdejší, kteráţ byla dosud polní jen trávou v očích mých. Necítím se jiţ býti tím zvadlým na suché větvi listem, na vichr smrti čekajícím, aby jej urval a zanesl, chci kvést dle příkladu a rozkazu tvého. Jak to ve mně bouří a víří, celý svět myšlenek nových, moře nových citů ve mně se rodí a s nimi síla, odvaha, vytrvalost, činnost – budu muţem vedle tebe, Evo, velkým a slaveným, dle smyslu světa a tvého!“

Evička u kříţe se vzpřímila, nevýslovná úzkost a zoufalost jí třeštila v zraku, na blouznícím švakru upřeném.

203

„Brzo zapomeneš ničemníka toho, jemuţ soucit v náruč tě uvrhl, jako na příšeru sna těţkého pamatovati budeš na kletý dům… ó, spěchej odsud – hle, jiţ se ti síly vracejí – pojď do mého náručí a dej se mi odnésti.“

„Nepůjdu odsud,“ Evičce z prsou se vydralo, a objavši jednou rukou kříţ, druhou proti němu vztáhla.

„Evo!“

„Neopustím kletý dům kletého muţe…“

„On tě ubije!“

„Nechť mne ubije, nechť se mnou tu naloţí jakkoli, jemu jsem se dala, jemu náleţím.“

Ambroţ hleděl na ni, jako by ho byla slovy svými omráčila.

„Všecko neštěstí a hoře, kterého tu ještě zakusím, neţ zahynu, radostněji uvítám a snesu neţ hanebné štěstí tebou mi slíbené –“

„Přec tedy ho milovalas a dosud ho miluješ?!“ vykřikl Ambroţ.

Ona zdvihla oči k nebi, ještě pevněji kříţ objavši; hrozný boj v tváři se jí zobrazil.

„Tedy jsi mi lhala a mne podvedla, chlubíc se, ţe obětivost tě do domu toho přivedla? Přivedla tě sem tedy přec láska?“ zařval Ambroţ a hlas jeho jako dunění hromu od lesa se odráţel. „Proč ale, můj ty boţe, jsi lhala, proč?! Nemohu chápat toho příčinu! Chtělas ve mně vzbudit soucit a mne k sobě upoutat, abych ti zaháněl dlouhou chvíli, kdyţ ti muţ za jinou chodil?…“

Evička sebou trhla, jako by ji znovu zasáhla rána smrtelná.

„A ten, jehoţ tak tuze miluješ, jemuţ prý se dáš radostně ubít, ten ani tě nechce, nasytil se tě, má tě dost, jiţ se mu nelíbíš. Dnes tě tloukl a zejtra, jestliţe tě nezabije, odsud snad potupně tě vyţene; ale ty se mu nedáš, viď Raději se uvolíš, ţe budeš slouţit jeho záletnici, neţ bys se ho zprostila, a to – to nazývají lidé láskou a věrností!

Zdali co hnusnějšího na světě neţ cit, který zde tu ţenu poutá k muţi zhejřilému, nevěrnému, divokému. Ó, dobře má, ţe s tebou nakládá jako s otrokyní, jiţ tresce, kdy se mu zlíbí; nejsi jiného neţ

otrokyně podlé vášně, podlé k podlému muţi! Zvíře od pána svého se odvrátí, kdyţ nespravedlivě je tepe, splatí mu ránu a raději hlady 204

pojde pod šírým nebem, neţ by se vrátilo k ţlabu plnému; jen ty pod všecky na světě tvory se poniţuješ, zamilovaně líbajíc ruku mučitele surového, tebou pohrdávajícího, a odstrkuješ toho, kdoţ v tobě ctil a miloval světici. Ano, já tě miloval, věz, ţe jsem tě miloval. Víš-li pak, co to je láska srdce takového, jako je moje? Nevíš a nikdy nepochopíš, jak by se mohla nízká mysl tvoje povznést k pojmu tak posvátnému… kam, ach, kam se uteku, abych zapomněl na tebe a hanbu tvou…“ Eviččina hlava těţce dopadla na ledovou svou podporu. „O to jediné, čeho jsem si váţil, na čem jsem si zakládal, mne jsi oloupila, vyrvalas mně štít můj, připravilas mne o mou k světu lhostejnost. Jak budu teď ţít s tím srdcem touţícím, zkrváceným… jak budu bez tebe? Za málo neděl do tebe jsem se vţil, ţe duše tvoje se stala lepší částkou duše mé; jak tě z ní vyrvu, jak jí vrátím starý, mrtvý její klid, její tiché, váţné sny? Ale ne, není moţná, ţe to, co se děje, vpravdě se děje, neklamal jsem se v tobě tak hrozně, jak se mi podobá, ty jsi se obětovala, pojímajíc Štěpána za chotě, ty znovu se obětuješ, setrvávajíc na místě svém, jak jemu i sobě jsi slíbila. Nepoutá tě k domu kletému láska, nýbrţ ctnost… Ó

Evo, vţdyť jsem muţem, mnoho bolestného jsem snesl a vytrpěl, zkušen jsem v odříkání se, ţije byl jsem jiţ mrtev, neboţtíkem jsem byl, neţ jsi mne vzkřísila, vyřkneš-li, ţe tě jiţ nikdy vídat nesmím, poněvadţ se to s povinností tvou nesrovnává, naposledy dnes spolu jsme mluvili, odeberu se odsud a ty mne nikdy jiţ nespatříš, ale jen aspoň té útěchy mi dopřej, abych tě směl nadál v duši chovat čistou a povznesenou… jedním slovem, ba jen hlavy pokynutím mi dej najevo, ţe jsem měl u tebe také jakous cenu, ale hrdinkou ţe bylas a zůstaneš.“

Evička ale trvala před ním nepohnutěji a kamenněji neţ ten kříţ, na kterém leţela – jen rána na jejím čele opět se otevřela a počala volně krvácet.

„Ó lhářko ty podvodná,“ zalkal Ambroţ vida, ţe se nikdy jiţ

odpovědi ţádoucí nedočká, „muţ tvůj ti splatí, v čem na mně jsi se provinila, on na tobě mne pomstí. Kéţ by kaţdý den, který s ním ještě strávíš, dnešnímu se rovnal a tolik tě stál slzí krvavých, jako 205

stojí mne…“

A jako vzteklý tygr řítil se Ambroţ do domu, lámaje cestou sadem všecky větve, vše niče a hubě, o co zavadil…

Stalo se ticho u kříţe, počalo se slétat ptactvo lesní u potoka, v písku pobřeţním se popelíc, mír šelestil ve vrbách a mlčky rozhrnul nad lesem večer svoje nachové praporce, jichţ odlesk lţivým obarvil ruměncem bledou, zkrvácenou tvář ţeny křečovitě objímající kříţ, jemuţ se byla za oběť hlásila…

Umlkla drozdů pozdní píseň, v stín se počal halit kříţ, z lesa oněmělého přiloudal se větřík jako vzdech lásky, políbil kaţdou v trávě květinu, zachvěl kaţdým stebélkem, kolébal jemňounké páry nad šumnou hladinou potoka, zdvíhal a spouštěl svislé větve vrb a dlouhé zcuchané vlasy Eviččiny… tu vyjela náhle z otupělosti své a naslouchala k domu dechem urychleným…

Zacinkly na dvoře u Potockých podkovy, vůz vyšoupnut ze stáje, někdo se tam chystal na cestu… na dalekou cestu, z níţ nebylo návratu…

Mhly nad vodou houstly, spojivše se v kotouče pořád větší a větší, při kaţdém větru zavání jiné a zas jiné podoby na sebe braly, pitomě, vyjeveně utkvěl na nich Eviččin zrak, mezitímco její srdce naslouchalo s tlukotem zimničným…

Na dvoře zařehtali koně, zapráskal někdo bičem, jiţ vše připraveno… jediný, jediný kratičký jen okamţik obmešká se ještě cestovník v domě otcovském, s nímţ v chvíli té navţdy se loučí, v duši maje zoufalost – i chtěla Evička se vzchopit, snad aby odjezdu tomu se vzpouzela, zoufalost v jásot proměnila, ale nemohla z místa…

Ne… nebyla to mhla, kteráţ nad potokem se vznášela, vrbami se plouţila, byla to postava lidská, při kaţdém kroku vzrůstající, blíţila se ke kříţi… ţena to byla s vlasy vlajícími, za níţ se ve větru plápolaly příkrovy krvavé, mělať v prsou ránu, v níţ vězel nůţ –

Józa to byla, jiţ k boji vyzvala a která se zdvihla z hrobky své, krutý na rtech výsměch… večer co večer potutelně naslouchala, co si dvě srdce povídají na trávě z popele jejího vyrůstající, a teď přišla, aby 206

pohlíţela vítězně na poráţku soupeřky své nejúsilovnější, která k Potockým zpupně se přistěhovala, aby zlomila její moc a sňala kletbu její z plemene nenáviděného, přišla se podívat, jak Evička vyskočí, před vůz ujíţdějící se uvrhne, volajíc na toho, kdoţ na něm se vydává na cestu bez návratu: „Nezůstavuj tu duši duše své…

beze mne neodjíţděj…“

I couvla Evička a znovu kříţe se zachytila…

Branka u dvoru hřmotně se rozlítla, vyřítil se na cestu povoz v letu tak šíleném, jako by se u něho byli koně splašili a vůdce jeho s rozumem se pominul, a nikdo ho nezdrţoval, nikdo nevolal, aby odjíţděje ho tu nezůstavoval… zazněl za ním výkřik jediný, který jiţ

k sluchu jeho nedoletěl a jímţ kolkolem vše se zachvělo – křikla Evička, omdlévajíc, kdyţ Józa vytrhnuvši si vztekle nůţ z rány vprostřed srdce jí ho vrazila ze msty, ţe marně z hrobu se zdvihla, aby nad pohromou její zaplesala…

Sluţky, vrátivší se večer domů, viděly s úţasem, ţe je vše na statku zotvíráno a všude prázdno; po dlouhém hledání nalezly konečně hospodyni u kříţe omráčenou, krví zaplavenou. Zděšeně do sednice ji odnášejíce tázaly se jedna druhé, co se to s ní dělo, jestliţe sama přišla k úrazu, či – významně na sebe pohlíţejíce ţádná vyslovit nechtěla, co si myslí.

Podařilo se Evičku vzkřísit, ale mnoho dní na posteli leţela, více onomu světu neţ tomu náleţejíc, opatrována jsouc pěstounkou, pro kterou doběhl ještě téhoţ nešťastného večera posel.

Štěpán, prchaje od ţeny jeho rukou poraněné, zaběhl do lesa, kdeţto hrozné probděl hodiny. „Vrahu, vrahu!“ volalo tisíce strašlivých hlasů v něm, před ním, za ním, kamkoli se obrátil, bylť vzduch naplněn tímto slovem pekelným jako hlava jeho třeštící tímto pojmem. Zoufale křičel, aby země nad ním se slitovala a pod jeho nohama povolila, aby se propadl do věčné tmy a prázdnoty, by jiţ o sobě vědět nemusil.

„Jestliţe jsem ji ubil, pak se postavím sám soudu, raději tisíckrát zahynu na popravišti, neţ bych ţil pod jařmem takových 207

myšlenek,“ umiňoval si Štěpán zoufale, rozedíraje si rukama tvář, z níţ mu tekly proudy krve, on však necítil bolest tělesnou, cítil jen muky svědomí.

Některý okamţik naděje v něm se ozvala. „Není mrtva, já ji jen omráčil, ţije a ţíti bude, abych jí mohl nahradit, co na ní jsem spáchal. Boţe, boţe, jaký jsem té ţeně připravil ţivot, bylať zajisté nejnešťastnější mezi všemi na světě ţenami; co hlad a bída u porovnání s tím, co ode mne zkoušela?! Co nejhoršího jsem věděl, to jsem jí udělal, tupil a křivdil jsem jí, kde jsem mohl, a jakou mi k tomu zavdávala příčinu? Domníval jsem se, ţe mne nemiluje a si mne neváţí, jak by měla a já si toho přál! Jaký to div, ţe mně nepřála, jak jsem toho byl ţádostiv! Pláče anděl nad ďáblem, ale nemůţe se s ním spřátelit, byť i chtěl, propast příliš velká mezi nimi zeje. Pro co si mne měla váţit? Vţdyť není ve mně kusa rozumu, moudrosti a povahy! A přec za všecky moje zločiny jediného špatného mi nedala slovíčka, nikdy ničeho mi nevyčítala, chovala se ke mně, jako bych byl ze všech lidí nejhodnější. Kaţdého jiného muţe byla by zajisté svatou svou trpělivostí zkrotila, ale coţ je Potocký člověk, kdyţ to naň přijde? Dravému se rovná zvířeti. Ó

Všemohoucí, který vidíš ţal můj, jak vídals moje hříchy, dopřej mi, abych je směl smýt, nechtěj, abych před tebe vstoupil potřísněn její krví, smiluj se nad mou úzkostí a lítostí…“

Štěpán to v lese dlouho nevydrţel, musil vědět, na čem je.

Stískaje se za ploty a křovinami, navzdor čiré tmě doplouţil se zas nazpět ke statku. Zhluboka si vzdychl, kdyţ tam ţádného nepozoroval běhání a zmatku, klidně blikalo světýlko v pozadí sednice, ţádné okno nebylo otevřené jako tam, kde mrtvola či umírající v domě.

Poněkud pokojněji do dvora se vkradl, branka, rozlétnuvši se před prchajícím Ambroţem, byla dosud dokořán otevřena tak jako dvéře u stáje a u síně, zapomnělať čeládka v pohnutí všeobecném stavení na noc opatřit. Nepozorovaně a tiše přiloudil se aţ do síně, byltě ale šramot kroků jeho přec jen slyšán v sednici, otevřely se dvéře a mlynářka si posvítila, kdo to.

208

Jediný pohled na jeho rozervanou tvář o tom ji poučil, ţe dýmka, jejíţto střepy s podlahy sebrala, nebyla se náhodou jen roztříštila.

Slyšelať ponejprve dnes obšírně od čeládky, co byla dávno jiţ tušila, ţe propadla Evička přec jen osudu všech u Potockých ţen, ţe nehubeněla a nebledla ni prací domácí, ni steskem po muţi vţdy za obchodem vzdáleném, nýbrţ zármutkem nad jeho nevěrou a surovostí.

Zočiv stařeninu zkormoucenou tvář, Štěpán se zastyděl, připomenuv si, jak vřelými slovy mu ji do náručí poloţila, jak svatosvatě jí sliboval, ţe raději by si udělal smrt, neţ by jí jediným slovem ublíţil. Kdyby byla mlynářka k němu promluvila káravě sice, ale mateřsky jako jindy, zajisté by jí byl kajicně k nohoum klesl, slibuje polepšení a za odpuštění ţádaje, ale ona proti svému obyčeji všecku mírnost odloţila, pravíc mu tvrdě a opovrţlivě v hněvu spravedlivém a prudkém:

„Jak se můţeš opováţit zde se ukázat, bídníku? Je ti líto, ţe ještě dýchá, chceš ji dobít? Jen měj chvilinku ještě strpení, jak bude moci sebou hnout, hned tu udělá té tvé ‚halarii‘ místo, nenechám ji ani okamţik déle, neţ je potřebí, zde v tom nečistém pelechu, na to se spolehni. Ale mezi tím časem jí na oči nechoď, jinak udám na úřadě, čeho jsi se dopustil. Hrozně mne bůh za to trestá, ţe jsem ji vydala vám proklatcům.“

A mlynářka dvéře zticha, ale zhurta zas zavřela. V Štěpánovi se pozdvihl takový hněv, ţe v očích se mu zajiskřilo, srdce obměkčené ţalem, hořem, lítostí upřímnou náhle zas ztvrdlo a radost, ţe ţena ţije a snad se pozdraví, i všecky dobré úmysly se z něho vytratily mezi přísnou řečí stařeny k smrti uraţené. Snad to ani nebylo z její hlavy, ţe ho tak potupně z vlastního domu vyháněla, snad jí byla Evička nařídila, aby s ním takto jednala a mu oznámila úmysl její, ţe ho hodlá opustit navţdy, zlému duchu jeho nadobro ho zůstavujíc, a to právě v okamţiku, kdy jí chtěl kajicně na kolenou přísahat, ţe započne ţivot jiný.

„Nic snadnějšího, neţ abych domova se střeţil,“ soptil, prchaje znovu ze statku, kdeţ si přec jen zůstat netroufal, „kdyţ nemá ţena 209

v takové hodině, kdy na ni sahá smrt, myšlenku jinou, neţ jak by se mne zbavila, ničehoţ na ní neztrácím, ať si jde, a to, jak si ona sama přeje, co nejdříve, abych měl konečně před ní pokoj. Ta mně nahnala, ještě se celý tetelím, dobře ţe jsem se dříve s tím nevyzradil, co ve mně se dělo, neţ začala ta stará kázat. Ta by se mi byla s tou svou schovankou krásně vysmála za přestálý strach a obě by mi byly od srdce přály, čeho jsem zkusil. Nevím, co to je, ţe jsem ţenu nikdy z mysli vypudit nemohl, nechť jsem dělal co dělal, nechť jsem stokrát po sobě řekl, ţe do ní nic není, ale tenkráte je mezi námi navţdy konec, naposledy teď na ni myslím. Mařička nestojí také za nic, okrádá mne, kde můţe, nikdo jiný neţ ona mně tobolku potajmu nevytáhl a nevyprázdnil, ale aspoň to není ţádná pokrytkyně, člověk vţdy ví, na čem s ní je.“ A Štěpán obrátil se k Holým.

Dlouho nechtěl dát lékař naději, ţe bude s Evičkou lépe, ztráta krve byla velká; ale více ještě neţ rána zevnější trávila ji rána vnitřní, o níţ lékař nevěděl. Nechtěly se jí síly vrátit a horečka od ní odstoupit, ve dne leţela jako zaříznuta a v noci ji znepokojovaly příšerné vidiny.

Vídala zbořenou za mlýnem kapličku uprostřed úhoru, kdeţ se nezelenal jediný keř, jedna se neleskla květina, jediný nezpíval pták, kam nevniklo ni slunce, ni měsíc, kde zíval hrob černější a hlubší ještě neţ ta čirá kolem něho tma, v němţ spočívala postava ţenská, na jejíţto prsou leţel balvan ohnivý, poušť temnou světlem pekelným děsně ozařující. Byloť to hříchů její břemeno, tíţ to její nevěry, pod níţ ţena ta aţ do soudného dne tu úpěti musila, a kdyţ

se jí Evička podívala zděšeně do tváře planoucí v krvavém svitu balvanu, toţ poznala, ţe to ona sama leţí v hrobě tom…

Vídala černý hustý les, v němţ dva vlastní bratři nad ţenštinou mezi nimi klečící se potýkali v zápase nepřirozeném, zuřivém, aţ

druh druha jedním rázem mečem svým probodnul. I vyhrkly jim z ran dva proudy krve, které vzrůstajíce v moře vše zaplavily, i les i bratry i tu, o kterou zápasili, a zas to byla ona, která v krvi obou bratrů se topila…

210

Slýchalať za nocí těch strašlivých hlas pěstounův, kterak hlaholem sta zvonů kostelních čte z Písma svatého, ţe je pravé milování tvrdé jako peklo, neodolatelné jako smrt, ţe je nezalejí všecky na světě řeky a neuhasí všecky nebe a země vody, a ze srdce jejího šlehal nachový plamen milování takového. I volala všecky země řeky, a ony přihrnuvše se s hrozným jekotem je zaliti nemohly, i volala všecky nebe i země vody, a ony na ně se vylily rachotem tisíce bouřek, ale nadarmo, neulily plamen srdce jejího. Nezalekl se ani pekla krále, ani smrti neuprositelné, na černých koních přicválavších, hořel, hořel výš a výše, aţ nebes báně se dotknuv ji propálil. I zřítilo se oblak klenutí hlukem ohlušujícím, pohřbívajíc svět rumem svých zhaslých hvězd a sluncí, ale z popele všehomíra šlehal napořád ještě plamen srdce jejího…

Jakmile byla Evička s to promluvit, byloť první její starostí, aby zvěstovala, ţe ubírajíc se jako obyčejně večer ke kříţi, tam na vlhké sklouzla trávě i o kamenný stupeň se poranila. Všichni jí to udělali k vůli, ţe se tvářili, jako by jí věřili, ale kaţdý si o tom myslil, co se mu líbilo.

Mlynářka byla u Potockých jako na trní, nemohla se dočkat dne, aţ bude schovanka tak dalece zotavena, ţe by jí cesta delší neuškodila, aby ji mohla Štěpánovi navţdy unést. Mělať sice zásadu, ţe patří ţena k muţi svému a nikdo ţe nemá práva od sebe je trhat, ale v tomto případě umlkly v ní všecky podobné zásady a náhledy.

Muţ, který takto se ţenou nakládal, i v její očích práv svých pozbyl.

Jednou odešla mlynářka na ranní a Evička, vyskočivši z loţe, počala se kvapně strojit. Podobalo se, ţe chce pouţít nestřeţeného okamţiku k nějaké chůzi, k níţ by pěstounka nikdy nesvolila. –

Mařička Holých, sedíc před zrcadlem, právě se česala. V sednici bylo ještě neuklizeno, pusto po noci prohejřené. Na stole stály sklenice s pivem, napolo prázdné, talíře se zbytky jídla, mezi tím byly rozházené špinavé karty, podlaha byla černa rozšlapaným z dýmek popelem, z kaţdého koutu hleděl největší nelad. Pořádnému člověku byly by se zajisté v nepořádku tom vlasy zjeţily, nebyl by 211

tam mohl vydrţet ani minutu, ale Mařička byla tomu tak jiţ

zvykla, ţe se jí zdálo, ţe to u nich nemůţe ani jinak býti, to ţe bytu toho tvářnost nejpřiměřenější. Zaplítala svoje rulíky zcela volně a s velkým zalíbením, šly jí jiţ zas aţ po pás, načeţ byla nemálo hrda.

Myslila, ţe nad jejími dlouhými vlasy nepřítelkyním jejím asi v tajné zlosti ţluč puká, i postavovala si rulíky tak vyzývavě na hlavě, ţe byla na ni pravá podívaná. Štěpán se starým Holým ještě kdesi na půdě spali.

Ale náhle upustila hřeben. V zrcadle objevila se vedle její plné červené tváře tvář ještě jedna, bledá, utrápená, se širokou, zarudlou na čele jizvou.

Polekaně a váhavě Mařička se ohlédla, myslila, ţe se jí to v zrcadle snad ukázala smrt, slýchala od starých lidí, ţe se jindy marnivým děvčatům tak stávalo; ale nebyla to smrt, která se jí to objevila, nýbrţ viděla v zrcadle do dveří vcházeti – Evičku z mlýna.

Ta bledá utrápená ţena s tím čelem zohaveným byla někdy dívkou, krásou svou na mnoho mil v okolí slynoucí.

„Co dobrého?“ Mařička po prvních rozpacích na ni zprudka se uškubla. Věděla od Štěpána, čeho se byl dopustil a ţe nehodlá dříve domů, aţ bude ţena pryč, i myslila nejinak, neţ ţe Evička přichází, aby ho u ní hledala a naleznuvši ho jim oběma ohlásila, ţe je poţene k soudu, by páni viděli, ţe má příčiny a právo dát se s muţem rozvést, přínos si ţádat nazpět a činit nároky na peněţitou z jeho strany náhradu. Mařička se vlastně v duchu jiţ dávno divila, ţe tak neučinila, nebyla by měla ţádná jiná z celé vesnice ţena tolik trpělivosti, nejméně ale ovšem ona. Nadala jí v myšlenkách nejednou, ţe je hodný za to blázen.

„Přišla jsem k tobě, abych za něco tě prosila,“ váţným, avšak chvějícím se hlasem Evička své sokyni odtušila, více ještě dojata a zahanbena tím, co viděla, neţ jejím drzým jí uvítáním. Takovému doupěti pustému tedy dával Štěpán přednost před domovem svým, tu si liboval, tu prodléval?!

„Chce-li se ti nějakých darů a milostí, jinam neţ ke mně pro ně obrátit se musíš, já jich nerozdávám, nejsem ţádná kněţna.“

212

„Nemohu k jinému se obrátit pro skvost, který teď tobě náleţí, avšak jindy býval vlastnictvím mým.“

„Nevím o ţádném skvostu.“

„Myslím srdce – mého muţe.“

„K čemu tyhle okolky a přetvářky? Proč neřekneš zpříma, ţe jsi sem přišla, abys tu hledala muţe, který se tu někdy chudák staví, aby na to pozapomněl, co doma ho tíţí. Ale nadarmo jsi se sem vydala, jak vidíš, není tu.“

„Mýlíš se, přišla jsem sice kvůli Štěpánovi, ale nikoli za ním, abych u tebe ho hledala a vás oba zahanbila. Beru všecku chybu jedině na sebe, ţe ode mne se odvrátil a k tobě přilnul, z ničehoţ ho neviním, trpce jen sobě vyčítám, ţe jsem ho upoutati nedovedla.“

„Ty se mi směješ! Pomni, ţe jsi u mne, a ne já u tebe.“

„Nesměji se ti, mámť já nejméně ze všech lidí právo někomu se smát.“

„Nelţi a nezapírej, ţe mne máš za horšího, neţ jsi sama.“

„Přiznám se ti, ţe bych snad před několika nedělmi o práh tvůj nebyla zavadila, nercili s prosbou k tobě se obrátila, a to s prosbou takovou… ale stonala jsem, jak snad víš, a v nemoci té přišla jsem k poznání, ţe nejsem, zač dosud jsem se povaţovala, a právě těch ctností, na kterých nejvíce jsem si zakládala, těch právě ţe nemám.

Nepovaţuji se za lepší tebe, před bohem ti to pravím, ba myslím, ţe stojím pod tebou, je mi, jako bych náleţela mezi poslední svého pohlaví, jsouc mezi nimi nejposlednější. Ještě jednou ti opakuji, ţe mám nejméně ze všech na světě ţen právo pohrdat jinou.“

Evička, vyrazivši tato slova v prudkosti zimniční ze sebe, zbledla ještě více, musila si sednout, jinak by se snad byla zvrátila. Dosud jen stála, o stůl nečistý se opírajíc, za nímţ byl muţ její tak často zapomněl lidské své důstojnosti a povinností svých k ní.

Mařička byla jako u vidění, nevěděla, co si má o Evičce pomyslit, mluvila k ní skutečně, jako by si byly rovny, bez pohrdání a pýchy, jemně a bolestně. Mělať věřit v její upřímnost a pokoru?

„Štěpán si tě více váţí neţ mne, raději stokrát tu se obmeškává neţ doma,“ Evička znovu slova se ujala, „avšak lidé, jak asi sama 213

dobře víš, na to ukazují, praví, ţe to není v pořádku, ţe to býti nemá, muţ ţe nemá vedle své ţeny znát jinou, přezdívají mu pro to, vyhýbají se mu, i pozbývá jich úcty – k tomu dorůstá naše holčička, zakrátko bude jiţ chodit do školy; to víš, jak to bývá, děti, pamatujíce si, co od velkých slyší, budou jí vyčítat, ţe otec její jiné neţ maminky její se přidrţuje, dítě bude se nad otcem rmoutit a hanbit, ţe činí, co činiti by neměl…“

„Není to takové, jak bys ráda měla,“ Mařička jí skočila do řeči,

„ţádný muţ pro takovou věc cti netratí, kdo nenajde upřímnost u ţeny, jde si ji hledat jinam, jeden veřejně, druhý v skrytosti, kaţdý ví, ţe to takové je, a nikdo pro to muţe nestíhá. Není to mezi ţenami jinak, a ty, které dělají nejvíce ze sebe, bývají nejhorší! Nebudeš ty mne učit znát svět. A ostatně, i kdyby tak bylo, jak ty pravíš, a lidé o mne a Štěpánovi klevetili, přec jim to k vůli neudělám, abych se ho pustila. Tak, ale právě tak dlouho se ho budu drţet, dokud se mi bude chtít. Aţ mne omrzí, pak nechť si jde…“

„Z tvých slov jde najevo, ţe ti na Štěpánovi záleţelo jen pro kratochvíli, a k té se ti snadno naskytne jiný muţ, svobodný, prostý závazků posvátných; přeješ-li ale Štěpánovi skutečně, slova moje si rozmyslíš a prosbu mou patřičně uváţíš. Neoslyš mne, Mařičko, zajisté tě uposlechne, vyloţíš-li mu, pro jaké příčiny si přeješ, aby odvrátiv se od tebe ke mně se vrátil, ţe se jedná o jeho čest, budoucnost, o pověst jeho dítěte… jsou to velké poklady, které mu můţeš odejmout či darovat, nezapomínej toho! Láska, pravá láska, Mařičko, pro kterou nám bude prý mnoho odpuštěno, raději dává, neţ ubírá, stokrát raději se odříká, neţ uţívá…“

„Jak umíš na člověka zchytra nalíčit slova potutelná! Však Štěpán vţdy o tobě říká, jak to znáš, teď aspoň jsem se o tom přesvědčila.

Pármandelkrát mi vykládal, kterak popichovalas občany, ţe byl kaţdý proti němu, tebe nad něho chvále, jak proti němu popudilas asi i bratra vlastního, ţe od něho náhle se odtrhl, a sebrav svůj podíl, bůhvíkam s ním zalezl. Jak se mohlo Štěpánovi vedle tebe líbit, kdyţ

jsi mu pořád jen najevo dávala, ţe ti jest hloupý a sprostý, k tobě ţe by se byl vlastně hodil písař, kdyţ pořád do novin ho nutívalas a z 214

knih mu kázalas? A kvůli takovým radostem měl by se zas k tobě vrátit? Holenku, to se ti nevyplní! To já to s ním umím jinak, na takové věci ani si nevzpomenu, a vše, co chce, mu nechávám platit.

A coţ teprve kdyţ přišlo dítě, tu byl v domě vlastním nadobro ničím a všude a ve všem byl ten křikloun nejpřednější. Jak to nemá muţe domrzet? Ale nejlépe poznal tvou k němu neupřímnost, kdyţ počal pro ţert chodit ke mně, a ty o tom nikdy ani jsi se mu nezmínila, jako bych byla tak stara a oškliva, ţe se mne jiţ bát nemusíš, anebo jako by ti pranic na tom nezáleţelo, nechť si chodí sem či tam. Co to najednou na tebe přišlo, ţe teď lezeš ke kříţi? Jsi z těch ţen, které dříve o muţe nestojí, dokud se jim nedá poznat ranami? Váţíš si ho od té chvíle, co ti ukázal, seč je a ţe s ním nejsou ţádné ţerty? Marně cestu sem jsi váţila, i kdybych Štěpána hned nechat chtěla, on ode mne neupustí, dělá si tak málo z lidských řečí jako já, a ty uděláš nejlépe, nebudeš-li si jich rovněţ všímat. Nech vše běţet, jak to běţí, a buď ráda, ţe mně k Potockým nechce, jinak bych tam jiţ byla a tobě by zas říkali ‚Evička z mlýna‘. Teď víš, co ti vědět třeba, a jdi tedy spánembohem. Neţ sem přijdeš podruhé, čekej, aţ tě pozvu.“

A daremná holka těšíc se nemálo, ţe mohla nešťastnou ţenu konečně jednou hodně za to poníţit, ţe s ní neţárlila, opustila po těchto slovech sednici, vcházejíc do vedlejší komůrky.

Evička zahanbeně se vzchopila a ze dveří vrávorala. Ale nedošla daleko, přemoţena slabostí tělesní a dojmy bolestnými a poniţujícími, sklesla na první za domkem mezi. Marně se byla pokořila, poslední prostředek jí selhal, čeho se uchopit, co teď podniknout?

„Hrozně, ó boţe, pokutuješ ve mně lidskou zpupnost,“

zamumlala, zakrývajíc si rukama tvář, „marné pokání moje, větší jsou dosud u tebe hříchy moje neţ ţal a hoře moje; co je kdy smyje, kdyţ krev a slze moje jich nesmyjou? Navţdy tebou zavrţena zůstanu?“

Vtom obtočil kdosi okolo ní rameno, pevně a mocně k prsoum bušícím ji vina, a na její čelo rozjizvené, na její hlavu zoufale sklopenou skanula vláha horkých, kajícných slzí.

215

„Tys mně odpustila, neslýchaně pro mne se poníţila, ty o mne stojíš, ty si mne váţíš, ty mne miluješ – vše dobře mezi námi a navěky zůstane, láska tvoje mne zhojila…“

Omdlévalať Evička v náručí Štěpánově.

Józa byla přemoţena úplně, navţdy!

Štěpán viděl Evičku z půdy, kterak k Holým se plouţí, i domnívaje se jako Mařička, ţe přichází, aby mu konečně vypověděla, válku, zticha seděl skrývaje se ve vedlejší komoře, aby byl po ruce, kdyby ho bylo potřebí. Avšak nevěřil svému sluchu, jsa svědkem rozhovoru obou ţen. Kdyţ Mařička, hrdá na poráţku své sokyně, do komory vešla, řekl jí několika suchými a vydatnými slovy, zač ji povaţuje a vţdy povaţoval, načeţ spěchal za ţenou, jiţ

do náručí zachytiv domů přinesl. Odprosil mlynářku, čeládku, kaţdého, kdo se mu namanul v závrati největší radosti, slibovalť polepšení, plakal a plesal, vše v jednom dechu jako hříšník, jemuţ

na popravišti milost udělena, přiznávaje a zaklínaje se, ţe kdyby nebyla Evička cestu za ním váţila, z lásky k němu tak velice se poníţivši, ţe by byl do smrti setrval při svých vzdorech. Jiţ za to se nehanbil říci a ukázat Evičce, jak vášnivě a hluboce ji vţdy miloval, vyznal se jí, co vytrpěl, mysle, ţe si ho dosti neváţí, po vzdělanějším muţi vedle něho touţí, a jaké trapné hodiny proţil vedle lehkomyslné, ničemné Mařičky, jíţ se nechtěl pustit z pouhé jen svéhlavosti. Byloť pokání a jeho do budoucnosti sliby upřímné; prošel tuhou školou, prospěla mu, byl oblomen, poučen, zkušen, nechtělo se mu začít znovu. Musilť přijít mlynář ještě téhoţ dne s malou Evičkou do hor a slavit s manţely radostný okamţik jejich konečného smíření, a otec do dcerušky tak velice se zamiloval jako do matky, nepouštěl obou od sebe, pořád chtěl jen být mezi nimi, na ně hledět, s nimi rozmlouvat, jimi se těšit. –

První čas Štěpán mezi lidi si netroufal, jakmile překročil práh svého statku, ihned mu přišlo na mysl, jak velice se zahodil, jak nerozumně si byl počínal. Ale nedala mu Evička o zpozdilosti jeho dlouho o samotě truchlit a došla potajmu k sousedům, a oznámivši jim, ţe se Štěpán konečně z dědičné své nemoci vystonal, snaţně je 216

prosila, aby na minulost zapomenuli, nepřipomínajíce mu jí chováním pohrdlivým či lhostejným. Sousedé slíbili šlechetné ţeně vše, čeho na nich si ţádala, a stáli jí také v slovu. Jí k vůli si umínili, ţe zapomenou na minulý Štěpánův divoký ţivot a ţe se budou k němu chovat, jako by se nebyl nikdy z jejich kruhu násilně sám vymknul. Jeden po druhém u Potockých opět se zastavil, zacházeje se Štěpánem, jako by se nebyl jakţiv ničeho nehezkého dopustil.

Štěpán okříval vida, ţe ze všech stran se mu odpouští. Se srdečním úsilím prosil občany, aby se u něho stavěli jako jindy. Přišli rádi a brzo se u něho kaţdý večer pravidelně scházeli. Měliť radost z jeho rozumného si počínání, z jeho upřímné snahy dřívější poklesky napravit a ţeně přestálé doby trudné nahradit láskou nejoddanější, nejvřelejší. Nebylí: nikdy syn poslušnější matky jak on teď jí, kaţdé slovo její mu bylo svaté a vůle její zákonem. Nikdy dříve ji tak nemiloval jako teď, nikdy mu nebývala tak nevýslovně drahou.

Nesahávalť Štěpán teď jiţ nikdy do stolu pro karty, kdyţ začali sousedé váţnější hovor, nezakřikl ţenu, brala-li noviny do ruky, ba prosil ji sám, aby jim je předčítala, ţe tímto způsobem všichni najednou se dovědí, co ve světě nového a pro ně důleţitého.

Zbytečno dodat, jak ráda Evička jeho vůli vyhověla, jak ráda přečetla občanům denní prací unaveným, po duševním zotavení dychtícím, události denní. Byly-li noviny přečteny, články v nich probrány, toţ hovor se obrátil k záleţitostem vlastním, obecním, a svědomitě se vzala jedna po druhé na přetřes. Nebyloť teď při hovoru takovém horlivějšího účastníka nad Štěpána, věděl, jak velice jeho ţena odedávna si přeje, aby byl obci své čím platen, chtěl jí to udělat konečně teď k vůli, a co si jednou vzal do své tvrdé hlavy, do čeho se zakousl, toho, jak známo, se jiţ nespustil. I zmocnilť se konečně ţivý jeho duch patřičné potravy a nalezl zaměstnání mu přiměřeného, které byl tak dlouho k hanbě a škodě své od sebe odmítal. Zakrátko ho počaly tyto věci tak zajímat a těšit jako jindy karban, pití neb vypravování o nějaké hodné švandě.

Svědčila tato nová strava duši jeho výborně, i měnil se po ní tak příznivě v způsobech, v povaze a smýšlení, ţe neminuly ani dva 217

celé roky a Štěpán byl ve vesnici tak oblíben jako nikdy předtím.

Váţil si kaţdý rozumný a dobrosrdečný člověk muţe, který tak znamenitě zvítězil nad zkaţenými svými pudy a za tak krátkou dobu ze zhýřilého a zpustlého blázna dospěl na občana rozšafného; z čehoţ ovšem, jak kaţdý věděl, měla první a hlavní zásluhu ţena jeho dokonalá, k čemuţ on sám rád a často se přiznával, opakuje hrdě a radostně, ţe tak jako on jiţ není ţádný jiný muţ od manţelky své milován a láskou tou velkou ţe ho konečně přec k rozumu přivedla a z neduhu dědičného vyhojila.

Byl by se Štěpán teď nevýslovně šťastna cítil, kdyby nebyl nepředvídaně zabředl do nemilých peněţních nesnází. Ambroţ

odjíţděje v onen osudný večer ze statku, vzkázal mu, ţe nikdy jiţ

pod jeho střechu se nevrátí, všech s ním spolků a styků na věčné časy se odříkaje. Netušilť ovšem Štěpán pravou příčinu, myslil, ţe ho vyhnal poslední svou na ţeně spáchanou surovostí. Zároveň byl si svůj podíl vybral u lidí, kde měli stát peníze, a zakoupil si prý kdesi v slezských horách osamělou chaloupku, kdeţ prý jen se přátelil s lesní zvěří, kaţdému člověku nevlídně a divoce se vyhýbaje.

Odtrhnutí se Ambroţovo bylo by pro Štěpána jiţ dosti velkou ranou bývalo, kdyby mu i byly v obchodě všecky peníze zůstaly, jeho chladná bystrost, určitost a duchapřítomnost byly proň neocenitelny, postrádal těchto vlastností horkokrevný, přenáhlený a bezstarostný Štěpán úplně a musil si je teď pracně přivlastňovat, k tomu si byl v posledních letech obchodu velmi málo všímal, vykonával jen jako stroj, co Ambroţ mu nařizoval, nevěděl teď, komu smí zboţí svěřit a před kým se musí mít na pozoru. Byltě za touto příčinou několikrát velmi citelně ošizen, přišel o mnoho peněz a vedl obchod se stálou ztrátou. Na tom nebylo ještě dosti. Mařička udělala, zmizevši i s rodiči z vesnice, velký naň dluh, aby se mu kposledku ještě pomstila, ţe se jí vymknul, kdyţ se toho nejméně nadála. Neţ by se byl s ní soudil, raději zaplatil, přirostl mu tím nový schodek, i nezbylo mu jiného, chtěl-li obchod v starých rozměrech dále vést, aby nikdo se nedomyslil, jak to s ním dopadá, 218

neţ aby udělal potajmu dluh. Zašel si pro peníze do města k advokátovi, o němţ věděl, ţe jich má vţdy zásobu, a uvolil se na velké úroky pod výminkou, aby věc choval co nejtajněji. Nechtěl, aby to přišlo ţeně k sluchu, bylo by ji to zajisté rmoutilo, ţe přišel do takového skřipce, a proč ji měl zbytečně znepokojovat, jsa jist, ţe se z toho všeho při nynější své přičinlivosti konečně přec jen šťastně vyseká. Vypadalať Evička beztoho stále tak bledě a chorobně, ţe ho někdy pojímal nevýslovný o ni strach, šetřil jí, kde mohl, před kaţdým dojetím. Nemohla se po ráně své zotavit, nemohla přijít do své staré rozmilé veselosti. I kdyţ ho viděla mezi občany a slyšela, ţe on mezi všemi jeví nejvíce ducha bodrého, nejlepší náhledy, toţ

sice se zrcadlila v oku jejím tichá blaţenost, ale byla k ní přimísena jakási němá bolest, jakýsi tajemný stesk, pro nějţ jiné příčiny najít nemohl neţ chorobu tělesní. U kříţe ji jiţ nikdo nespatřil, stranila se ho teď tak bázlivě jako ostatní.

Štěpán si získal nejen lásku, ale i důvěru spoluobčanů svých v míře takové, ţe při obecních volbách byl zvolen do výboru. Tenkráte tomu ovšem se nebránil, těšil se z toho tuze, ještě však více kvůli ţeně neţ sobě k vůli, teď aspoň měla důkaz, ţe je nejen umyt z přestupků svých u ní, nýbrţ i u jiných. Avšak ještě více byl překvapen a pohnut, kdyţ ho jeho spoluzvolenci téměř do jednoho obklopili, tázajíce se ho, zdali by nepřijal úřad představeného, ţe mají úmysl ho vyvolit, poněvadţ uznávají, ţe by se mezi nimi nejlépe k tomu hodil.

„Nevím, nevím, nepřeceňujete-li mne,“ pravil jim nanejvýš dojat,

„dosud ještě v ničem jsem se neosvědčil, musili jste mně mnoho prominout, přijímajíce mne podruhé do kruhu svého, z něhoţ jsem se vyobcoval pošetilostí neslýchanou. Mohu vám leda slíbit, ţe budu o blaho obce pečovat podle nejlepšího svého svědomí a vědomí a ţe se o to postarám, abych vám a dětem vašim z cesty uklidil, přes co jsem sám klopýtal a padal. Poznal jsem, ţe co pohoršlivého jsem kdy provozoval, nebylo nikterakţ jen následek dědičné v krvi mé nemoci, nýbrţ především ţe se mne otec nevšímal, nechť jsem si chodil do školy či nechodil. Učiteli to také bylo jedno, beztoho jest 219

vám všem zajisté ještě povědomo, ţe se více staral o svoje hospodářství neţ o školu. To se musí zjinačit, musíme se postarat o dobrého učitele a čestné mu poskytnout postavení.“

Občané souhlasili vřele a Štěpán vřele pokračoval vyvinovati svůj před nimi program.

„Ale poněvadţ má nejen mládeţ, nýbrţ i dospělý člověk stálého napomínatele a vůdce potřebí, mohli bychom si pořídit čtenářský spolek s knihovnou, spolek hospodářský jest nám taktéţ nutný, jaký to prospěch, kdyby jeden druhému svoje zkušenosti poctivě sdělil?

Musily by se ho zúčastnit i naše ţeny. Rovněţ se mi zdá prospěšné, abychom vzali našeho hospodského pod ‚výminku‘, nechť nenaleje nikomu víc, neţ onen snese, nechť obmezí muziky a nedovoluje, aby se u něho hrálo o veliké peníze. Ale především nutná jest u nás záloţna ve prospěch nemajetných spoluobčanů, z nichţ bychom nebrali ţádného zisku. Kdo by se zdráhal tak malou částečku obětovat, nechť uváţí, ţe tím zabezpečuje zároveň svůj majetek. Čím méně v obci chudiny, tím méně zlodějů. Rozhodně jsem proti tomu, aby naši obecní starší si dali kaţdý krok, který v zájmu obce vykonávají, zaplatit, a zvolíte-li si mne, jak pravíte, za představeného, toţ se vzdám platu svého ve prospěch našich chudých. Nemějte mi za zlé, ţe tak dlouho k vám mluvím, ale podobá se mi, ţe je lépe, poznáte-li mne před volbou, neţ abych se vám po volbě nelíbil.“

„Se vším, co jste pronesl, radostně se shodujem,“ svědčili mu okolostojící; „právě tak, jako vy to chcete, musí se to zavésti, má-li se to včas změnit a pokračovat k lepšímu.“ –

Tento den veliký byl svátek na statku u Potockých; konečně byl Štěpán mezi těmi, kteří „strkali ten pokrok kupředu“, uskutečněn dávný mlynářův a jeho schovanky sen.

Bylyť to jen slzy radosti, které Evičce z očí skanuly, kdyţ jí manţel opakoval, jaké měl jednání se spoluobčany? Nenáleţela ani jediná tomu, kdoţ o samotě v zarytosti chorobné ducha dary svévolně v sobě ničil, pohrdlivěji neţ kdy od lidí se odvracuje?

Líbilať se Štěpánova řeč skoro všem, ale přec ne všem.

220

Chalupníci, baráčníci, menší sedláci, všichni s nadšenou ji přijímali spokojeností, ale několik z největších sedláků podivně při ní koukali. Neobmeškali se po volbě v hospodě jako jindy, nýbrţ

ubírali se téměř bezprostředně domů. Ač nebyli jindy právě jedna ruka, přec šli tenkráte v jednom klopišti.

„Co tomu říkáte?“ ozval se jeden mezi nimi, kdyţ měli náves za sebou a zabočili na polní cestu. „To asi, co vy,“ druzí odvětili. „Ten by nám to chtěl tu krásně zavádět!“

„Dobře ţe včas se svým bláznovstvím se prohlásil, byl bych mu dal také hlas za představeného, myslil jsem, ţe jako sedlák půjde se sedláky, a on se zachytil té chamradi.“

„Kdyby byl v hlavě zdráv, také by to bylo, jak vy pravíte, ale kdo jednou tak s rozumem se pominul jako on, nikdy jiţ ho jaksepatří nenabude.“

Podařenému tomu vtipu všichni se zalíbením se zasmáli.

„Jak to chce? Peníze máme zdarma a na malé úroky půjčovat, aby si jimi kaţdý ve vsi bídník pomohl a nám se pak vyrovnal? Stvořilť pánbůh stromy vysoké i křoví nízké, stvořil bohaté a chudé, jak to udělal, dobře to udělal a nechce, abychom měnili, jinak by to byl zavedl sám jiné hned od počátku. Krásná by to byla pletenice, kdyby byl jeden rovný druhému a všichni najednou chtěli ze dveří.

Nedostal by se pak ven ţádný, umačkal by jeden druhého. Musí jít lidé někteří napřed a jiní za nimi. Kdo má nejvíce pozemků, měl odjakţiva a vším právem největší v obci váhu, i hleděli se mu jiní zavděčit, a ne on jiným, tak to musí zůstat přese všecky křiklouny, kteří s lůzou se přátelí, aby je rozhlašovala.“

Sedláci přišli domů u velkém rozčilení; popudili selky nemálo vypravováním, kterak to chce Štěpán zavádět, aţ bude představeným. Počaly ihned vykřikovat, na toho ţe by se podívaly, který by je chtěl přinutit, aby svou zkušenost sdělily jiným, spíše ţe se „pitomec“ takový dočká, ţe mu okna vytlukou, neţ by veřejně vyzradily svoje prospěchy v hospodářství; nechť se prý kaţdý učí škodou vlastní.

Sedláci, ţenami podněcováni, umínili si, ţe nedají věcem jít svým 221

chodem, nýbrţ ţe budou k tomu účinkovat, aby takový rýpal jako Štěpán se stal neškodným. Veřejně si netroufali proti němu ničehoţ

podniknout, šelť, aţ na jejich potměšilý hlouček, kaţdý s ním.

Scházívali se tedy za touto příčinou potajmu pozdě v noci při zastřených oknech, aby nikdo ve vesnici na to nepřišel, co kují.

„Většinu hlasů bude mít, tu se jiţ nic dělat nedá, ale coţ

kdybychom zadali k úřadu, ţe ho nechceme za představeného, poněvadţ vedl ţivot nepočestný?“ mínil jeden ze spiklenců při schůzi takové.

„To nepůjde, nemůţe se mu jiného dokázat, neţ ţe chodil často k Holým a ţe se někdy přes míru napil. Na takové zadání mohl by on nás ţalovat pro cti utrhám.“

„Udejme tedy, ţe by byl manţelku málem zabil.“

„Ona by to zapřela na krev a měli bychom z toho rovněţ

oplétám.“

„Čeho tedy se uchopit? Kdyby cosi řádného mi připadlo, zajisté bych nelitoval padesátky, hned na to bych ji obětoval.“

Nejhůře dělal mezi nimi hospodský, zuřil, ţe má přijít pod

„výminku“.

„On mne chce oţebračit, moje děti o všecko připravit,“ bědoval,

„co to za hospodského, který nesmí hostům nalejvat podle jejich libosti, který je musí posílat domů, kdyţ jsou nejveselejší a on největší z nich má zisk? Vţdyť je to k smíchu, nejsa pánem svým musí přec hostům svým poroučet.“

A hospodský znovu začal počítat hlasy občanů do výboru zvolených, kteří měli za čtyři neděle mezi sebou vyvolit představeného, a nechť si počítal jak počítal, nechť doufal, ţe některého ještě z nich přemluví a pletichami na svou stranu dostane, přec měl Štěpán dvě třetiny jisty.

„A jak to bude s lesem obecným?“ tázali se dva sedláci najednou.

Chtěli oba ţenit syny a usmyslili si, aby jim obec poslední kus lesa prodala, toť se rozumí, ţe hodně lacino, by vymýtivše jej přišli nejpohodlnějším a nejlevnějším způsobem k stavebnímu pro svoje děti místu, dříví a pozemku.

222

„To víte, ţe nedá na les ani sáhnout,“ hospodský jim odpověděl.

„Coţ jste ho neslyšel nikdy o tom kázat, jakým je les pro celé okolí dobrodiním, kterak působí na povětrnost a jak bychom si ho měli šetřit a na stráních zasívat nový? Půjde teď prý i na to, aby byly pro lesní škůdce větší tresty vyměřeny. Nebude si snad smět ani jiţ dítě uříznout bičiště a hoch pro holku svou máji!“

„A co to tlachal o učiteli, tomu se také má přidat? Já jakţiv do školy nechodil a do knihy nekoukl a mám svoje a znám v městě úřadníky, kteří studovali dvacet let a ani třikrát denně dosyta se nenajedí. Co tedy ze školy a učení kouká? Moji hoši také nikdy ve škole nebyli, a kam přijdou k muzikám, tam jim udělá kaţdý místo, a kdyţ křiknou, kaţdý před nimi se uklidí, všude jsou pány,“ zlobil se sedlák, jenţ měl ze všech těch rejpalů statek největší.

„Jiţ vím, co udělám,“ zvolal opět hospodský, „v městě advokát má písaře, s tím jsem jako bratr. To je vám kopa, ten ve všem se vyzná a všemu rozumí. Spřátelili jsme se, kdyţ mne můj otec, neţ

mi hospodu pustil, na rok dal do města za sklepníka na zkušenou, chodíval k nám večer co večer na pivo a vypravoval svoje kousky.

To by bylo zle, aby ten o nějaké nevěděl radě. Vytáhnu-li z kapsy pětku a ukáţi-li mu ji, vlastního snad bratra za ni prodá. Vydám se k němu hned zejtra ráno na cestu a večer mne tu tyhle časy čekejte, přijdu zajisté s nějakou zprávou, která se vám všem asi líbit bude.“

Neslibovalť hospodský do modra, vrátil se druhý večer mezi soudruhy s tváří tak vítězoslavnou, jsa přitom tak udýchán a chraptiv spěchem, ţe všichni okamţitě poznali, ţe jim nese cosi velmi potěšitelného.

„Nikdy bych si nebyl pomyslil, ţe tak dobře pochodím,“ zvolal, poněkud se zotaviv.

„Čeho jste se dověděl, mluvte, vţdyť jsme všichni jako na jehlách, nemůţem se dočkat vaší noviny,“ doléhali jeho spojenci.

„Potocký má velký dluh, vypůjčil si peníze na směnky.“

„On ţe má dluh? Ţe si peníze na směnky vypůjčil? To není pravda, někdo vás tím napálil. Vţdyť tam všecko chodí jako jindy, stejně kupuje a prodává.“

223

„To je všecko jen naoko, aby ţena o ničem se nedověděla. Myslí si, ţe si pomůţe a vše šťastně v tichosti ututlá. Snad by se mu to podařilo, ale nesmí… Vím vše z pramene nejlepšího, peníze zaopatřil advokát, můj známý ví tedy vše na puntík. Přišel milý Štěpán do bláta, co bratr od něho tak náhle se odtrhl a podíl svůj si vzal, to víte, ţe ten mrzout vlastně všecko vedl. Nevěděl Štěpán bez něho kudy kam, uvěřil lidem více, neţ měl, přišel o mnoho peněz, na jiných místech obilí přeplatil, jinde zas musil pod cenou prodat, měl škodu nad škodu. Kdyţ byl v největší bryndě, právě mu přišlo nejhorší, musil za Mařičku mnoho peněz zaplatit, nepustila ho zdarma. Nezbylo mu, neţ aby udělal dluh, advokát mu peníze zaopatřil a právě tyhle časy skládává úroky a podpisuje směnky zas na rok. Ale coţ kdyby Štěpán dostaviv se najednou slyšel, ţe věřitelové dosavadní, potřebujíce náhle peníze, směnky prodali a noví ţe je prodlouţit nechtějí a nemohou, ţe musí do určité doby mít peníze svoje na krejcar? Musil by pak na všechen způsob ohlásit úpadek, a mezitímco by se mu statek odhadnul, prodal neb on jiným způsobem k penězům si pomohl, byl by nevolitelným, a neţ by se vysekal, měli bychom v obci dávno představeného jiného.“

„To by bylo ovšem něco, co by se snad provést dalo, ale bude to stát peníze!“

„Zdarma není ani smrt, bez obětí ničehoţ nedokáţeme. Je nás tu pět, nevím, jak velký je dluh, ale kdyby chtěl kaţdý z nás k tomu cíli zapůjčit dva tisíce, myslím, ţe bychom to provedli. Vţdyť se tu nejedná o ţádnou ztrátu, k penězům i s úroky na krejcar přijdeme, nemá Štěpán na statku halíře dluhu, stojí třikrát za deset tisíc, přijdeme k svému, i kdyby se mu za poloviční prodal cenu: nejedná se tu o jinou výlohu, neţ co si bude advokát a písař ţádat za ochotu.

Dají si ovšem řádně zaplatit, ale opakuji, ţe je nás na to pět. Zde tenhle občan chtěl na to věnovat padesátku, bude-li Štěpán odstraněn, přidá ještě jednu, my kaţdý učiníme taktéţ a bude po merendě. Povstane z toho ovšem trochu křiku, ţe bude musit statek prodat, a bude se pátrat po věřitelích, ale advokát nesmí prohlásit, ţe jsme za tím my. A i kdyby se to prohlásilo, nesmíme se mrzutosti 224

té příliš bát. Lépe mrzutost malá neţ škoda velká. Kdyby se lidé toho, co Štěpán chce, jednou namlsali, jiţ od toho neupustí, a my nebudeme v obci ničím, bude si s námi chtít tykat kaţdý baráčník, který pase svou kozu na naší mezi a hlady by pošel, kdybychom mu to nedovolili.“

Zdálo se sedlákům nesmírnou obětí sloţit se v prospěch občanů chudších, ale nerozpakovali se dlouho, aby se spolčili zahanbit a zkazit člověka, který vybřednuv z kalu ţivota lehkomyslného, poctivě se snaţil, by bludy svoje napravil, spoluobčanům svým upřímně svoje chyby na výstrahu dávaje.

Štěpán dostaviv se s úroky dříve u advokáta, neţ musil, aby svoje záleţitosti před volbou uspořádal a klidnou měl pak hlavu, slyšel od písaře jeho, ţe věřitelové, potřebujíce peněz, směnky prodali a majetníci jejich nynější ţe si ţádají peníze svoje včas nazpět, nechtějíce o prodlouţení lhůty ani slyšet, a jiných peněz ţe nelze při nynějších zlých časech sehnat.

Štěpán strnul, ale vzpamatovav se netázal se, kdo jeho směnky tak náhle koupil, okamţitě věděl, v jakých jsou teď rukou a o co se tu vlastně jedná, neušlo mu, ţe proti němu se strojí nějaké pikle, ale ţe jsou druhu tak hanebného, nikdy by se nebyl nadál. Ţe dobře uhodl, dosvědčil mu písař, který mu svěřil, aniţ k tomu ho vyzval, pletichy hospodského, ţádaje si ovšem za to notné spropitné. Mstil se hospodskému, nebyl ho tento odměnil, jak si toho přál.

Štěpán slíbil Evičce, ţe přijde večer domů, těšil se na rozhovor s ní před dobou tak důleţitou, chtěli společně mnoho promyslit, o co hodlal Štěpán později se zasadit, ale místo muţe přišel jí posel z města, oznamující jí, ţe musil rychle odjet za obchodem, nemoha určit, kdy se vrátí, na všechen způsob ţe bude ale několik dní vzdálen.

Štěpán se vydal na cestu k Ambroţi. „Musí bratr pomoci a také pomůţe,“ pravil si, kdyţ krouţiv po mnoho hodin jako pitomý, ránou neočekávanou všecek omráčen, okolo města, konečně zas jasného nabyl vědomí. „Jestiť on podivín, ale zlé srdce v něm není, nebude chtít, abych musil prodat statek otcovský pro okamţité 225

rozpaky. Avšak přec bych podnikl raději cestu kraj světa aţ tam, kde počíná království pekelné, neţ teď pojedu k němu. Ten asi mne uvítá! Tato pouť se rovná té, kterou Evička za mnou k Mařičce podnikla, jen kvůli ní se poniţuji, sám za sebe nikdy bych neprosil.

Ale nechť mi řekne cokoli, jen kdyţ mne neodstrčí. Kdyţ si koupil, jak proslýchá, jen chalupu, toţ mu tolik z podílu zbylo, ţe mi můţe snadno a bez oběti pomoci.“

Nikdy snad netlouklo v Štěpánovi tak mocně srdce, jako kdyţ

doptav se šťastně na Ambroţe, k jeho nynějšímu domovu se ubíral z vesnice, kde nechal stát povoz svůj. Kdyţ se plouţil tehdáţ z lesa domů, aby se přesvědčil, je-li Evička ještě ţiva, takovou v sobě hanbu nepocítil jako teď, kdy měl příkrému bratru se zpovídat a zpovídaje se před ním se pokořit, zapomínaje, ţe jeho nepředvídané od něho se odtrţení zavdalo vlastně první příčinu k tomu, co teď naň se přivalilo.

Bylo mu dlouho vzhůru stoupati po strmé skále, neţ se dostal na mladou planinu o skálu ještě vyšší se opírající, na jejíţto pokraji stála Ambroţova chýţe, přístupna všem větrům. Malý, pečlivě upravený sádek, jehoţto svěţím trávníkem pospíchal stříbrojasný potůček, za ní se rozkládal a na jejím prahu seděl Ambroţ, temným pohledem zíraje do zapadlého slunce krvavé stopy, hasnoucí v mhlách večerních, z údolí k němu v sterých podobách se valících.

Štěpán bratra se zalekl, zestárl o dvacet let, co ho neviděl, jeho vlas a vous protkán byl stříbrem, jeho čelo plno vrásek, oči mrtvé hluboko mu v důlkách leţely.

Také Ambroţ se zarazil, spatřiv bratra tak nenadále před sebou se vyskytnuvšího. Štěpán uchopil se vřele jeho rukou, za odpuštění ho ţádal, ţe tolikrát ho zarmoutiv lehkomyslností svou, z domu otcovského ho vyštval.

Ambroţ mlčky poslouchal jeho slova srdečná bez znaku netrpělivosti, ale také bez znaku nejmenšího účastenství, poslouchal ho, jak asi poslouchá vír kolem něho v skalních rozsedlinách hučící.

Kdyţ ukončil Štěpán kajícně upřímné svoje vyznám, s ledovým mu pravil přízvukem:

226

„Nepřivedla tě sem touha, abys se mnou se smířil; co mně chceš, mluv rychle.“

Štěpán se zarděl a slzy studu do očí mu vstoupily, kdyţ se mu jal po krátkém, rozpačitém pomlčení vypravovati, co proti němu v obci se kuje a kterak to odpůrcové jeho nastrojili, aby on, jsa snad v dnech nejblíţe příštích zvolen za představeného, zakrátko zas se musil vzdát úřadu toho čestného.

„Coţe?“ ţasl Ambroţ, „ty se máš stát představeným, ty máš pro sebe velkou nadšenou stranu a odpůrcové tvoji netroufají si veřejně proti tobě vystoupit, podrývají ti jen v skrytosti a tajnosti půdu pod nohama? Tak daleko to tedy jiţ dospělo ve světě, ţe člověk jako ty, který není ani v jediné věci muţem, jak se sluší, má se stát hlavou obce! Stali se tedy všichni vrstevníci tvoji za ten krátký čas, co ze středu jejich jsem nadobro se vyloučil, ještě zhejřilejší, lehkomyslnější a špatnější neţ ty? Toť hory vaše v Sodomu a Gomoru se proměnily!“

Štěpán dobyl nad sebou boje nejskvělejšího, neodpovídaje bratrovi na jeho hanobící nájezdy. Přijal potupu jeho za minulost mysle si, ţe co nezaslouţil dnes, zaslouţil si ještě včera.

Pokračoval zcela klidně, nedada se másti, líče Ambroţovi věrně a pravdivě, co v něm se dělo od té chvíle, co spatřil Evičku u nohou svých v krvi tonoucí, vypisoval mu noc v lese strávenou, svou návštěvu doma, kterak mlynářka ho přijala a jak zas nato k Mařičce se vrátil, pevně si umíniv, ţe jsa od ţeny odstrčen, kdy se k ní pln nejhlubšího vrátil ţalu, nikdy jiţ na lepší se nedá cestu. Zakončil Eviččiným u Holých se objevením, co ji tam vedlo, kterak s Mařičkou rozmlouvala, čeho na ní si ţádala, spasivši muţe zbloudilého důkazem lásky a oddanosti největší okamţitě a navţdy.

I vyskočil Ambroţ jako zběsilý a v jeho očích zableskla se taková nevýslovná řevnivost, taková nepřemoţitelná zášť, ţe Štěpán zděšeně před ním ucouvl. Přitom zamáchl nad ním rukou tak hrozebně, jako by, drţe v ní dýku, dychtil do srdce mu ji vrazit, ale sklesla mu, aniţ by ho byl udeřil, avšak podruhé ji proti němu vztáhl, ukazuje mu na cestu, kudy byl přišel, jako ţebrákovi 227

nejvtíravějšímu.

Štěpán nemaje arci o tom ani zdání, jaká to hrozná bouře bratrovi při jeho zmínce o Eviččině veliké k němu lásce a oběti v srdci zavířila a ţe v něm neodhání bratra na pomoc ţádajícího, nýbrţ

soka, který se mu přišel pochlubit štěstím svým, vstal a k smrti pokořen a uraţen jednáním tím nemilosrdným mlčky se vzdálil, nemaje ho ani výčitky za hodna.

Vraceje se domů klesal téměř pod tíţí starostí, a spatřiv zdaleka statek Potockých, kde tak dávno jiţ sídlili v slávě i neslávě, z jehoţto staré střechy byla Eviččina ruka kletbu sňala a jenţ její péčí a přičiněním tak utěšeně vzkvétaje měl teď padnout za obět viny jeho: toţ se dal do pláče hlasitého. Bylo mu, ţe pozbude nejen ţivnosti dědičné a s ní jednoho z nejpřednějších na okolí míst, nýbrţ i jména svého, ţe přestane býti Potockým, tak ţe se bude právem nazývat statku jeho rodinného drţitel. Pozbýval je právě v okamţiku, kdy mu chtěl získat čest a úctu trvalou. A coţ Evička? nesměl si na ţenu drahou ani vzpomenout, nemohl se jí, přibyv domů, na ţádný způsob svěřit, uvítala ho úsměvem a pohledem při vší přívětivosti tak tesklivým, ţe mu nad ní srdce pukalo, bylo mu, jako by na tváři její spočívala předtucha osudu na ni čekajícího.

„Co ještě mou vinou zakusíš a podstoupíš, mučenice ty věčná,“

chtěl vzkřiknout, do náručí ji uchvacuje, ale přemohl se a nedal na sobě nic znát.

„Času dost na takovou zprávu,“ pomyslil si, „aţ přijdu od volby, pak jí vše povím najednou. Ó, nebude to, jak si moji nepřátelé myslí, neudělám jim aspoň té radosti, abych přijímaje úřad svůj, za málo neděl jej zase sloţil jako zločinec. Přímo povím u volby, co se mnou se děje, a poděkuji se za důvěru spoluobčanů, volbu jejich ani nepřijímaje.“

Kdyţ Štěpán v den osudný do hospody se ubíral, čekal naň před vraty velký houf přátel jeho. Hlasitým „sláva“ ho uvítavše zavedli ho do stavení, kdeţ v sednici za šenkovnou výbor jiţ naň čekal, aby úlohu svou vykonal, zvoliv ze středu svého starostu obce. Šenkovna byla plna lidí, kteří se chtěli dočkati výsledku volby, od níţ největší 228

část občanů nejlepšího si slibovala úspěchu. I tu byl Štěpán co nejhlučněji a nejradostněji uvítán. Hospodský, stoje se svými přívrţenci v pozadí, potměšile s nimi se usmíval, jako by si chtěli říci: „Však ti tvoje sláva dlouho trvat nebude.“

Dvéře mezi šenkovnou a sednicí se zavřely, volba měla započít, tu vstal Štěpán ze ţidle a ţádal za slovo.

„Jestliţe trváte při úmyslu zvoliti mne za starostu svého, toţ vám musím děkovat za čest, jiţ mi chcete prokázat, a vám poctivě ohlásit, ţe byste se nadarmo namáhali a časem svým mrhali. Za málo neděl byste musili volit jiného, učiňte to tedy raději hned,“ pravil, zblednuv přitom jako smrt.

„Co se to děje? Proč nám nestojíte v slově?“ podivili se přítomní, a těm, kteří věděli, ţe se proti Štěpánovi něco strojí, počalo býti jaksi nevolno.

„Neberu slovo své nazpět, za největší bych si pokládal radost, kdybych směl přijmout úřad vámi mi nabídnutý, vzdávám se ho jen proto, poněvadţ byste mi jej musili zanedlouho odejmout, coţ by mne tuze zahanbilo.“

Nový úţas mezi občany, nechápali nikterakţ jeho řeči, jeho dojmutí, a zahrnovali ho zvědavými a napnutými otázkami.

„Jak víte, byl jsem špatným hospodářem a lehkomyslným nedbalcem, dosti jsem za to pykal, ale pravá pokuta stihla mne teprve teď. Dostal jsem se do dluhů, avšak byl bych se z nich zajisté zakrátko vysekal, kdyby se nebyli o tom lidé mi nepřízniví dověděli, a chtějíce z nesnází mých v prospěch svůj kořistit, skoupili potajmu směnky moje; hodlají na mne uhodit s výplatou, a neučiním-li jich nárokům zadost, budou usilovat o prodej statku mého, abych ohlásil narovnací řízem, byl nucen vystoupit z výboru.“

Hrobové ticho panovalo mezi řečí Štěpánovou, a kdyţ ukončil, na ţidli sklesnuv, strhla se nesmírná bouře.

„Kdoţ tak jednali, nejsou jen nepřáteli vašimi, nýbrţ nepřáteli pokroku, osvěty, dobra vůbec, neučinili to pro jiného, neţ abyste se nemohl stát představeným, toť nabíledni,“ křičeli občané, „kdo jsou ale ti hanebníci, kteří vás chtějí zkazit, aby vás neškodným učinili?“

229

„O jaké se tu jedná pletichy nás všech se týkající? Jestiť povinností vaší, abyste je veřejně jmenoval, bychom seznali odpůrce vaše i naše.“

„Nemohu jiného s určitostí říci, neţ ţe hospodský zdejší v jich jmeně s mými věřiteli vyjednával.“

Hospodský stál mezi rozkacenými sousedy bílý jako křída. Ţe věc tak brzo vyjde na světlo boţí a právě v takovou dobu a tímto způsobem, toho se nenadál. Omlouval se, ţe o ničem neví, ţe je křivě obviněn; ale kdyţ mu Štěpán pravil, kdo mu sdělil, ţe on o zkázu jeho pracuje, jiným za prostředníka se propůjčuje, toţ ovšem jiţ si netroufal zapírat, nýbrţ hleděl si pomoci, sváděje vše na ostatní.

„Mně by nebylo nikdy nic na mysl přišlo, kdyby mne nebyli mezi sebe vlákali a přemluvili, abych k advokátovi se vydal,“ koktal hospodský na celém těle se třesa, „musil jsem jim to k vůli udělat, vţdyť od lidí ţiji, musím být s kaţdým za dobré a kaţdému k sluţbám.“ A jiţjiţ počal jmena svých spoluviníků sypat. „My ţe jsme vás navedli?“ křičeli, kdoţ byli z jeho spojenců přítomni a jím jmenováni, „ţádný z nás by si nebyl bez vás na advokáta vzpomněl, také jsme vás mezi sebe nevlákali, nýbrţ vy jste přišel sám, laje Štěpánovi, ţe chce, aby byl hospodský pod výminkou.“

„A vy jste se naň zas hněvali, ţe budete musit přidávat na učitele, na silnici a jiné kozly, a mrzeli jste se, ţe chce baráčníky povznést a sedláky poníţit, říkali jste, ţe kdo chud, chudým zůstaniţ, ţe to tak chce sám bůh, jinak ţe by nebyl chudých a bohatých stvořil, ten, kdo má záhony, ţe má mít vrch, a kdo nemá ničeho, ten aby ho poslouchal. Puntovali jste se v noci při zakrytých oknech, aby nikdo o tom nezvěděl.“

„Takové máme tedy mezi sebou občany?“ zhrozili se ostatní, s ošklivostí hádce té hnusné naslouchajíce, „tak si počínají ti, kteří chtějí mít vrch, tak dokazují, ţe přednosti ţádané zasluhují? Hanba, hanba jim! Nesmí k tomu přijít, aby se stal Štěpán jejich obětí, jestliţe koupili skutečně jeho směnky, musí mu počkat, nesmějí mu statek prodat, jinak nebude nikdo s nimi do smrti chtít nic mít.“

230

„A i kdyby teď dělali kdovíco, mezi nimi a námi je navţdy konec,“ volali nejrozhorlenější z přátel Štěpánových, „zasadíme se za to u úřadu, aby jim bylo odňato právo voličské, nebudou mezi nás patřit, ukáţem jim, co je na člověku, kdyţ v něm není cti, ţe je vývrhelem mezi lidmi, třeba měl sebevíce záhonů. Ty časy jiţ přešly bohdá navţdy, kdy ten byl nejpřednějším, kdo nejvíce měl, teď tomu se vzdává úcta největší, jehoţ jednám a smýšlení je bez poskvrny a dobru obecnému věnováno, srdce teď platí a skutek šlechetný, nikoli kus hlíny –“

Ti, jichţ hrozby ty se týkaly, ovšem se bránili a počali zas ze své strany ostatním lát a mnoho vyčítat, hluk z hospody rozléhal se po celé vesnici, lidé se začali sbíhat, u oken poslouchat a brzo se po všech staveních rozneslo, ţe přišlo v hospodě k hádce a ţe má být se sedláky zle. I přikvapili na tuto zprávu z domů a polí příbuzní ohroţených jim ku pomoci, vtlačivše se násilně do šenkovny beztoho jiţ plné. Křičeli, nadávali, počali řinčet sklenicemi, ţidlím lámat nohy a „bandasky“ o lavice se zkoušely, jak jsou pádny.

Nadarmo se snaţil Štěpán s malým hloučkem rozváţných zachovat mír, ale nebylo to jiţ moţná, jiţ neposlouchal nikdo hlasu rozumu, nýbrţ jen své vášně a zášti osobní. Baráčníci, shluknuvše se na jednu stranu sednice, křičeli, ţe dobře vědí, ţe chtějí sedláci, aby pošli hlady, a sedláci zas křičeli, jim ţe dobře povědomo, ţe je hodlají baráčníci ze statků vyhnat a mezi sebe je rozdělit, celé to novinářství a to, co nazývají pokrok a osvětu, k jinému prý nesměřuje, všichni ti novotáři ţe nejsou neţ tajná banda loupeţnická, na vhodný jen okamţik číhající, aby kdo co má, o to ho připravili, a v jejich obci ţe Štěpán jich náčelníkem.

Nejhůře mezi všemi vyváděli synové onoho sedláka, který se rád chlubíval, ţe nikdy ve škole nebyl, aniţ svoje děti tam posílal, a přec ţe má svoje a mnozí studovaní lidé ţe se ani dosyta nenajedí a hoši jeho ţe jsou při všech muzikách nejpřednější, kde se objeví, tam ţe kaţdý zaleze. S tím ovšem se nepochlubil, co musil za ně jiţ peněz vyplatit těm, jimţ zlomili hnáty a natloukli děr do hlavy. Věděli od otce, ţe se nesmí Štěpán stát představeným a proč, a slyšíce, ţe je se 231

sedláky zle, myslili, ţe on se všeho domakal a svoje přátele na ně štve. Vpadli do hospody s houfem výrostků rozpustilých, s ohromnými klacky, a počali hned do toho u dveří mlátit, razíce si takto cestu k Štěpánovi, na kterého měli namířeno, proklínajíce ho při kaţdé ráně co původce toho, co se děje. Toť se rozumí, ţe jim byly jejich rány a přezdívky hojně odpláceny, ţe nemohli tak rychle kupředu, jak si přáli, krutá počala řezba po celé sednici, víc a více se blíţíc k Štěpánovi, který nepřestával prosit a krotit.

Ale právě v okamţiku, kdy se vlny rozvzteklené nad ním shlukly, pohltivše ho do svého víru, kdy i on se chtěl uchopit zbraně jakési, aby se ubránil, nadarmo však po jakémsi vhodném předmětu se ohlíţel a jen rukama rány naň pršící odmítal, vyskytl se vedle něho muţ, a protlačiv se silou nadlidskou lidmi aţ ke zdi, kamţ za sebou ho táhl, jako štít před něho se postavil.

„Hoj, tu také Potocký; kdo na rod ten má nabroušeno, nechť přijde honem, aby choutku svou na mně si zchladil!“ křičel tak hlasitě, ţe to proniklo i všeobecný ryk. „Toť, ‚starý mládenec‘

Potockých, ‚mrzouť, kde ten se tu vzal? Pozbývá bez ţeny, hrr! na něho, aby přišel k rozumu!“ ozývalo se na straně nepřátelské.

„Kolik je těch vychloubačů, kteří mne chtějí k rozumu přivést?“

křičel Ambroţ se zrakem sršícím, „nechť přijdou všichni na mne najednou, abych si to s nimi rázem odbyl, nerad se mrnkám.“

„Nebudeš se s námi dlouho mrnkat, neboj se, neţ se ohlédneš, budeme na tobě klečet,“ křičeli odpůrcové a velký houf rozkacených práčů najednou naň se hrnul.

Ambroţ se jim jen smál, hrál si s nimi jako s kočkami, odzbrojil jednoho za druhým, klacky jim daleko zaházel a rval se s nimi tělo na těle. Kaţdou chvíli někoho drtil mezi rukama neb za kazajku do povětří ho vyzdvihl, volaje přitom na Štěpána, který se chtěl mocně za ním protlačit a mu pomáhat, aby se neopováţil chtít ho o slávu jeho připravit, ţe musí všechny ty chrousty, kteří okolo něho bzučí, najednou šlápnout, aby jim zašla navţdy k jich mrnkání chuť, a jiţ

se mu skorem podařilo, všichni se váleli na zemi, nemohouce sebou hnouti; vtom ale jeden z nich přec se mu vymknul, a vida nedaleko 232

sebe na zemi klacek svůj, proň se natáhl, vyskočil a udeřil Ambroţe co mohl do hlavy –

Ambroţ sklesl nazad bratrovi do náručí. Štěpán zachytiv ho, strašlivě vzkřikl vida, ţe se mu hrne krev proudem ústy, ţe smrtelná bledost tvář jeho pokrývá. Boj náhle ustál, ti, kteří byli vzdáleni, tušili, ţe se událo asi cos hrozného. Kdoţ měli zlé svědomí, utekli, a přívrţenci okolo Štěpána polekaně se shromáţdili. V prvním okamţiku myslili všichni, ţe on to byl poraněn, ţe se to on tak vztekle a udatně rval s tolika soupeři. Ale s podivením viděli, ţe to drţí v náručí Ambroţe.

„V nešťastnou jsi to, bratře, přišel hodinu,“ bědoval Štěpán, nad ním se kloně, zapomněl vše, vida bratra umírati.

„Řekni raději, ţe v šťastnou,“ zašeptal Ambroţ, o jeho prsa se opíraje, „snad bys ty teď krvácel na místě mém – ty máš ţenu a dítě, které o tebe by plakaly – o mne nikdo nezaslzí, ţivot můj nikoho netěšil, smrt má nikoho nezarmoutí…“

„Nemluv tak,“ plakal Štěpán.

„Nesu ti, zač jsi mne poţádal… tu v opasku okolo těla mého najdeš, co ti je potřebí… vydal jsem se s penězi sám na cestu, abych ti je osobně doručil a ony nepřišly snad těm pletichářům do rukou, kteří usilují o tvou zkázu…“

Nemohl Ambroţ domluvit, opět vědomí pozbývaje, a smrtelný se mu dral chrapot z prsou –

„Nesmí bratr můj umřít na cizím místě,“ volal Štěpán bolestí bez sebe, „pomozte mi, přátelé, doneste ho se mnou ke mně, ať skoná pod střechou otcovskou – za mne, ach, za mne umírá…“

Přátelé jeho okamţitě mu vyhověli. Ambroţ byl poloţen na postel a na ní opatrně k Potockým odnešen, celá ves ho provázela mlčky, s němou hrůzou a slzami; jiţ věděl kaţdý, ţe přišel „mrzout“

Potockýkch bratrovi pomoci a ţe byl zaň ubit.

Štěpán spěchal napřed domů, aby ţenu připravil na to, co se událo, ale zvěst truchlivá měla křídla, doletěla k ní před ním; Evička věděla vše a vyšla průvodu vstříc. Lekl se jí, jednu mrtvolu nesli za ním, druhá mu kráčela v ústrety…

233

Kaplan, jenţ se poněkud znal v ranhojičství, přikvapil a prohledal raněného, ale dal najevo posuňkem, ţe je tu vše marné.

Ţádal okolostojící, aby umírajícího neznepokojovali pláčem a nářkem, i musili všickni s ním opustit sednici, jen Evička směla zůstat, ona jediná neplakala… Opírajíc se o starý uprostřed sednice sloup stála naproti úmrtnímu loţi jako z mramoru vytesaná, ani jednou to tváří její netrhlo, ani jednou se nezachvěly údy její, jen jizva na čele jejím se dotemna zarděla, jako by chtěla znovu puknout a všechna krev z ní se vyhrnout do jediné krůpěje –

Kněz zpolehounka dvéře za sebou zavřel, rozhostilo se ticho v Potockých starobylé sednici; do oken se modral les, vnikala vůně Eviččiny zahrádky, vzdálené šplouchám vlnek potoka okolo kříţe pospíchajícího, zpěv ptactva lesního, slétajícího se u vody při západu slunce, jehoţto poslední paprsek, prodíraje se houštinou stromů, utkvěl na bledném čele Ambroţově…

Jako by ho bylo dotknutí to probudilo, otevřel oči s úţasem se rozhlíţeje; tu klesl pohled jeho na bledou nepohnutou ţenu s tou rudou na čele jizvou, objímající, aby nepadla, sloup za sebou, jako tehdáţ za onoho večera, kdy naposledy ji spatřil, kříţ u potoka.

Trhnuv sebou, očí od ní odvrátil, ale ne nadlouho; přemohl v sobě opět Potockých řevnivou krev, nad níţ byl po tuhém mnohodenním boji zvítězil, odhodlav se, ţe poskytne bratrovi šťastnému, manţelkou teď vroucně milovanému, pomoci ţádané…

Znovu upjal na ni oči… spočívala v nich truchlivá výčitka, hluboká, uraţená, nepřemoţená láska…

„Podařilo se ti tedy přec sejmouti kletbu ze střechy naší?“ pravil jí namáhavě, svoje síly sbíraje, „láska ţeny se osvědčila mocnější a silnější býti nenávisti ţeny – pokořivši se neslýchaným způsobem před milostnicí muţovou Potockých vykoupilas…“

I odpověděl mu hlas z prsou nevýslovnou bolestí rozervaných, jako z hrobu se ozývající:

„Nevykoupila jsem Potockých pokořivši se před milostnicí muţovou, ale tenkráte jsem je vykoupila, kdyţ jsem se u kříţe od tebe odtrhla…“

234

Ambroţ jedním rázem se vzchopil, jako by mu byla těmito slovy sílu i ţivot vrátila, vztáhl po Evičce vášnivě ruce, aby mu opakovala, co do duše, zoufalostí zpustošené, mu zaznělo jako hudba rajská –

byla tedy přec tou hrdinkou, jíţ by se byl tak rád klaněl, jíţ tak krutě zneuznával… ale síly jeho byly u konce. Mdle klesl nazpět, aniţ se byl dotknul její ruky, a úsměv plný tiché, neskonalé blaţenosti rozhostil se mu v tváři… Byl mrtev…

Nemusil Štěpán prodat statek rodinný, vyplatil penězi bratrovými svůj dluh, ale jiţ ho to tam netrpělo. Všude viděl bratra zaň umírajícího. Odpustil nepřátelům svým jejich úklady, ale smrt jeho jim odpustit nemohl. Zavřel starý dům, pronajal pozemky, pustil obchod, převzal mlýn dolanský od pěstounů ţeniných, vyplativ jejich příbuzné, na dědictví nároky mající, aby se tam úplně cítil doma. I stalť se zakrátko středem svého nynějšího okolí, a kdyby se tomu byl nebránil pro truchlivé upomínky, dávno jiţ by zde byl došel téţe cti, které se musil v horách způsobem tak smutným vzdáti. Představeným se nechtěl sice stát, ale stal se zato pravou hlavou nynější obce své, a odevšad chodívají lidé na radu v důleţitých ţivota případech k muţi zkušenému, jehoţ povahu ţal o bratra, kteréhoţ teprv v posledních okamţicích poznal a ocenil, úplně vytříbil. Jestiť mlýn dolanský útočiště všech potřebných a sklíčených i shromaţdiště všech poctivě kupředu spějících. Všecky Eviččiny tuţby a přání ohledně manţela skvěle se vyplnily.

Kdyţ Štěpán večer v sednici se sousedy rozmlouvá, malá Evička s babičkou v sadě laškuje, zajde si matka její jako jindy ku kapličce.

Neníť jiţ kolem ní poušť, proměnila Evička úhor v zahrádku, kterou pečlivě pěstuje. Přicházívá tam jako jindy za ní starý pěstoun v pantoflích, nemoha se dosud bez schovanky dlouho obejít. Stal se věkem zapomnětlivý i dětinský, vypravuje jí s dětinskou švitorností, co se u kapličky událo, i domnívá se, ţe to činí dnes ponejprv.

Zapomínaje v takových chvílích, kde a ţe byla od mlýna vzdálena, ukazuje jí na horách staré stavení v sadě se rozkládající pod skalou, na níţ strmí zbořeniště, a šeptá jí, ţe tam se zrodili dva bratři jednu dívku milující, pro kterou jeden druhého zabil a nevěrnou svou 235

nevěstu s ním. S úsměvem dodává, připomínaje si Barunku Trávnickou, jiţ nechal, ač ji měl k zbláznění rád, poněvadţ nebylo při ní neţ hladké tváře a „ţádných ctností“, ţe to jiţ musí být kos, kdo na to zamilování vyzraje, ţeť to nejhorší ze všech na světě zimnic, kdo nezakusil, ten ţe neuvěří, a kdo v boji nebyl, ať se nechlubí, ţe ho kulka přelítne.

Poslouchává ho teď ta bledá ţena, na jejímţ čele hluboká se červená jizva, klidněji neţ před lety ta dívka kvetoucí plna ducha a zápalu, kteráţ vzkřikla v hněvu mladistvém, kdyţ jí pravil, ţe neví, čeho na sebe se dočká, a rozhorleně od něho utekla, kdyţ ji k shovívavosti k pokleskům jiných napomínal. Poslouchává ho s úsměvem zádumčivým, hledajíc zrakem zaroseným mezi horami na úbočí skály kostelíček starý s červenou bání, v jehoţ stínu za plotem hlohovým se zelená tichý hřbitůvek, na němţ kaţdému, jakmile ho spatří, se zachce očekávat radostného zmrtvýchvstání. Odpočívá tam vedle neboţtíka dolanského mlynáře Potockých „starý mládenec“.

236