Jeden den Ivana

Děnisoviče

Alexandr Solženicyn

Ivan Solženicyn – Jeden den Ivana děnisoviče

V pět hodin ráno, jako kaţdý den, zazněl budíček — tloukli kladivem o kolejnici u štábního baráku. Přerývané vyzvánění proniklo jen slabě okenními tabulkami pokrytými na dva prsty námrazou a brzo utichlo; bylo zima, dozorci se nechtělo dlouho zvonit.

Zvuk ustal, a venku byla pořád ještě tmoucí tma jako vprostřed noci, kdyţ Šuchov vstával na kýbl, do okna svítily jenom tři ţluté lucerny: dvě v koridoru, jedna uvnitř tábora.

Nějak dlouho nešli odemknout barák, ani nebylo slyšet, ţe by se sluţba chystala vynést na tyčích záchodovou bečku.

Šuchov nikdy nezaspal budíček, vstával, hned jak se ozval. Do nástupu měl asi tak půldruhé hodiny svého soukromého, neerárního času. Kdo se vyzná v táborovém ţivotě, vţdycky si můţe přivydělat: někomu spíchnout ze staré podšívky potah na palčáky, mohovitému kamarádovi z party přistrčit suché válenky přímo na palandu, aby nemusel šlapat bosky a dolovat je z hromady, nebo oběhnout sklady, okouknout, kde by se dala někomu udělat sluţbička, zamést nebo něco přinést; anebo skočit do jídelny, chvíli sbírat misky se stolů a odnášet je, naskládané v kupách na sebe, do umývárny — taky se přitom seţene trocha jídla. Jenţe tam by se rád přiţivil kdekdo, a hlavně kdyţ v miskách něco zbyde, člověk se neudrţí a začne je vylizovat. A Šuchov si dobře zapsal za uší slova svého prvního parťáka Kuzjomina — byl to starý táborový mazák, v třiačtyřicátém roce seděl uţ dvanáct let, a řekl jednou na holoseči u ohně nové várce svých zelenáčů, které přivezli z fronty: „Mládenci, tady platí zákon tajgy. Ale kdo je člověk, dokáţe ţit i tady. Víte, kdo v táboře zajde? Kdo vylizuje misky, kdo věčně dřepí na marodce a kdo chodí práskat k bezpečákovi."

Pokud jde o ty práskače, to tedy přehnal. Ti si vţdycky krk zachrání. Jenţe ta záchrana stojí cizí krev.

Vţdycky vstával Šuchov hned, jak se ozval budíček, dnes ale nevstal. Uţ včera večer nebyl nějak ve své kůţi, bůhví co to bylo, napůl ho rozráţela zimnice, napůl měl v celém těle lámáni. Ani v noci se pořádně nezahřál. V polospánku mu chvílemi připadalo, ţe se doopravdy rozstonal, chvílemi, ţe je mu kapku lip. Pořád si přál, aby ještě nebyla ráno.

Ale ráno přišlo v svůj čas.

Ostatně, jak se taky zahřát—okno na prst zamrzlé a na stěnách kolem celého střepu

— barák je pořádná haluzna! — bílá pavučinka. Jinovatka.

Šuchov nevstával. Leţel na horní palandě dvojáku, deku a vatovaný kabát přetaţené přes hlavu a chodidla v jednom rukávu blůzy. Neviděl nic, ale podle

zvuků rozeznávat všechno, co se děje v celém baráku i v koutě, kde spala jeho parta. Třeba teď. Dva dědci ztěţka šlapou, jak nesou po chodbě jednu z beček —

vejde se do ní osm kbelíků! Prý sluţba pro invalidy, lehká práce. Jen ať to někdo zkusí vynést jí a nerozlejt! Teď zase ţuchla u pětasedmdesátky o zem hromada svázaných válenek ze sušárny. Aha, a teď i u nás (naše parta byla dnes v sušárně taky na řadě). Parťák a jeho zástupce se obouvají mlčky, jejich dvoják vrţe.

Zástupce teď půjde do výdejny pro chleba a parťák na štáb, do výrobně plánovacího oddělení.

Ale dnes tam na VPO nepůjde k úkolářům, jak chodívá kaţdý den. Šuchov si vzpomněl; dnes jde přece o všecko — jejich partu, stočtyřku, chtějí ze stavby dílen strčit na nové pracoviště, na „Socměstečko". Jenomţe to Socměstečko je pláň holá, samá sněhová hrbatina, a neţ se tam vůbec něco začne dělat, musí lidi nejdřív vykopat díry, postavit sloupy a natáhnout ostnatý drát — sami na sebe, aby neutekli. A teprve pak stavět.

Měsíc se tam nebudou mít kde ohřát, to je hotová věc, ani bouda pro psa tam není.

A oheň si tam nerozděláš — z čeho taky? Makej jako ras, jinak ti není pomoci.

Parťák z toho má těţkou hlavu, jde to vyţehlit.

Navézt do toho některou jinou partu, nějaké vejry, co v tom neumějí chodit. S

prázdnýma rukama se člověk samozřejmě nedomluví. Aby s sebou rovnou vzal půl kila špeku pro úkoláře. Jestli ne kilo.

Copak zkusit by se dalo leccos. Co kdyby Šuchov zkusil zdekovat se na marodku, pěkně se na den ulejt z práce? Je opravdu jak rozlámaný.

Počkat — který dozorce má dneska sluţbu!

Uţ svzpomněl. Sluţbu má „Půldruhýho Ivana", serţant, hubený černooký čahoun.

Kdyţ se na něj člověk poprvé koukl, šla z něho hrůza. Ale pak se ukázalo, ţe se s ním dá vyjít nejlíp ze všech těch orgánů; jakţiv nenapaří korekci, netahá k raportu.

Takţe Šuchov si můţe ještě pohovět, neţ půjde do jídelny devítka.

Dvoják se zatřásl a zahoupal. Vstávali dva najednou: nahoře Šuchovův soused, baptista Aljoška, dole Bujnovskij, bývalý námořní kapitán druhého stupně.

Dědci uţ vynesli obě bečky a teď se začali hádat, kdo má jít pro horkou vodu.

Hádali se jako dvě štěkny.

Svářeč z dvacáté party na ně vztekle vyjel: „Heleďte, vy chcípáci," a praštil po nich válenkou,„ţe vás půjdu srovnat!"

Válenka dutě bouchla do sloupu. Hned bylo ticho.

V sousední partě zavrčel zástupce: „Vasile Fjodoryči! Ti mrzáci z proviantu nás vzali na hůl: měli jsme dostat po devíti stech čtyřikrát o fasovali jsme jenom třikrát.

Komu mám teď ubrat?"

Řekl to potichu, ale celá parta to samo sebou slyšela a zatrnula: někomu ten krajíček večer odříznou.

Šuchov si zatím leţel dát na slehlých pilinách svého slamníčku. Kdyby se to uţ

aspoň nějak vystříbřilo! Buď pořádná horkost, nebo ať to lámání přejde. Takhle to není ani ryba ani rak.

Zatímco si baptista šeptal modlitby, vrátil se Bujnovskij, který si odskočil na malou, a prohlásil jen tak do vzduchu, ale jaksi škodolibě: „Drţte se, rudá flotilo!

Třicet grádů, jen to hvízdne!" Nato se Šuchov rozhodl, ţe půjde na marodku.

A přesně v tu chvíli z něho něčí pravomocná ruka strhla blůzu a deku. Šuchov shodil z obličeje kabát a nadzvedl se. Pod ním stál hubený Tatar, hlava mu dosahovala právě k hořejší palandě.

To znamenalo, ţe má dnes sluţbu mimo pořadí a ţe se připlíţil jako kočka.

„Šč — osm set padesát čtyři!" přečetl Tatar z bílého prouţku našitého na zádech černého kabátu. „Tři dny korekce s vyváděním!"

A sotva se ozval jeho zvláštně přiškrcený hlas, v tu ránu se to zahemţila v polotmě baráku, kde svítilo jen pár ţárovek a kde spalo na padesáti štěnicemi prolezlých dvojácích dvě stě lidí. Všichni, kdo ještě leţeli, začali se honem oblékat.

„Za co, občane veliteli?" zeptal se Šuchov. Snaţil se přitom dodat svému hlasu víc lítosti, neţ kolik jí pociťoval.

S vyváděním do práce, to je ještě fešácká korekce. Fasuje se teplé jídlo a není čas připouštět si myšlenky. Pravá korekce je bez vyvádění.

„Vyvaloval ses po budíčku. Dolů, a na velitelství," řekl Tatar líně, protoţe bylo jasné jemu, stejně jako Šuchovovi i všem ostatním, zač ta korekce. Tatarova holá pomačkaná tvář nevyjadřovala nic. Otočil se, hledal dalšího obětního beránka, ale všichni, jedni v pološeru, druzí pod ţárovkou, na dolních i horních palandách uţ

strkali nohy do černých vatovaných kalhot s čísly na levém koleně nebo, pokud uţ

byli oblečeni, rychle dopínali kabáty a hrnuli se ke dveřím — počkat venku, aţ

Tatar zmizí.

Kdyby Šuchov dostal korekci zaslouţeně, nebylo by ho to tolik mrzelo. Rozladilo ho to proto, ţe jindy vstával vţdycky mezi prvními. Ale uprosit Tatara nešlo, to věděl. Smlouval přesto dál, jen tak pro pořádek, a mezitím si natáhl vatované kalhoty (na levém koleně měl taky našitý ošoupaný usmolený cancour a na něm černou, uţ vybledlou barvou namalované číslo Šč — 854), navlékl si blůzu (na té byla dvě právě taková čísla — jedno na prsou a jedno na zádech), vybral si z hromady na zemi svoje válenky, nasadil si čepici (se stejným plátěným prouţkem a číslem vpředu) a vykročil za Tatarem.

Celá stočtyřka viděla, jak Šuchova vedou, ale nikdo neřekl ani slovo; a co taky říkat? Parťák by se byl mohl maličko přimluvit, ale ten uţ byl pryč. A Šuchov taky neřekl ani slovo, nač Tatara dráţdit. Snídani mu schovají, to je napadne.

' Tak spolu vyšli ven.

Byl mráz a k tomu mlha, kousalo to do plic. Dva velké reflektory z protilehlých rohových věţí protínaly tábor kříţem. Svítily lucerny v pásmu i uvnitř tábora. Tolik jich tam bylo nastrkáno, ţe jejich světla úplně pohlcovala hvězdy.

Káranci, v táborovém ţargonu „kárové", rychle přebíhali táborem za svými záleţitostmi a skřípali po sněhu válenkami. Ten běţí na latrínu, ten do skladu, tamten do úschovny baličku, lší s kroupami do individuální kuchyně. Všichni mají hlavy vtaţené mezi ramena, cípy kabátů pevně přes sebe a všem je zima. Ani ne tak od mrazu jako při pomyšlení, ţe v tom mrazu budou celý den, od rána do večera.

Jen Tatar šel ve svém starém plášti s usmolenými světle modrými výloţkami pravidelným krokem, jako by mráz na něho neplatil.

Minuli vysokou prkennou ohradu kolem korekce, kamenného táborového vězení; minuli ostnatý drát, ochraňující táborovou pekárnu před vězni; minuli roh štábního baráku, kde visela na sloupu, podchycena tlustým drátem, ojíněná kolejnice, pak další sloup, na kterém visel (v závětří, aby neukazoval moc nízko) teploměr, celý obalený jinovatkou. Šuchov s plachou nadějí mrkl na mléčně bílou trubičku; kdyby ukázal jedenačtyřicet, neměli by podle předpisu vyhánět na práci. Jenomţe teploměr dnes k té čtyřicítce nějak ne a ne klesnout.

Vstoupili do štábního baráku a rovnou do světnice dozorců. Tam se potvrdilo, co Šuchovovi došlo uţ cestou: nedostal ţádnou korekci, na stráţnici mají prostě špinavou podlahu. Tatar prohlásil, ţe Šuchovovi trest promíjí, a nařídil mu, aby umyl podlahu.

Umývat podlahu u dozorců byla povinnost zvláštního káry, který nechodil za bránu. Ale ten byl ve štábním baráku uţ dávno jako doma, měl přístup do pracovny k majorovi, k politickému zástupci i k bezpečákovi, posluhoval jim, zaslechl občas všelicos, co nevěděli ani dozorci, a od určité doby si řekl, ţe drhnout podlahu obyčejným bachařům je vlastně pod jeho důstojnost. Ti ho jednou dvakrát zavolali, pak pochopili, oč jde, a začali klofat na podlahy chlapy z baráků.

Na stráţnici topili, aţ v kamnech hučelo. Dva dozorci, svlečení do špinavých blůz, hráli dámu a třetí spal na úzké lavici, tak jak byl, v přepásaném dlouhém beraním koţichu a ve válenkách. V koutě stál kbelík s hadrem.

Šuchov se zaradoval a řekl Tatarovi za to, ţe mu odpustil: „Děkuju, občane veliteli! Jakţiv uţ nezůstanu leţet po budíčku."

Tady panoval jednoduchý zákon: jsi hotov — jdi si po svých. Teď kdyţ Šuchov dostal práci, připadlo mu, jako by ho najednou všechna bolest v těle přešla. Popadl kbelík a jen tak bez rukavic (v tom spěchu je zapomněl pod podhlavníkem) šel ke studni.

Několik parťáků, kteří šli jako kaţdý den na VPO, se shluklo u sloupu a jeden mladší, bývalý hrdina Sovětského svazu, se vyšplhal na sloup a otíral teploměr.

Zdola mu radili: „Nedejchej na něj, dejchej stranou, aby nestoup."

„Leda tobě!…, dech na to nemá vliv."

Ťurin, Šuchovův parťák, mezi nimi nebyl. Šuchov postavil kbelík, zasunul ruce hluboko do rukávů a se zájmem pozoroval, co se tu děje.

Zatím muţ na sloupu řekl ochraptělým hlasem: „Sedmadvacet a půl, do prčic

práce."

Pro jistotu se podíval ještě jednou a seskočil.

„Nestojí za nic, vţdycky ukazuje blbě," řekl někdo. „Copak do tábora dají pořádnej teploměr?"

Parťáci se rozešli. Šuchov se rozběhl ke studni. Pod spuštěnými, ale dole nesvázanými náušníky čepice zle štípal do uší mráz.

Na roubeni studny namrzla tlustá vrstva ledu, takţe kbelík sotva prošel otvorem. A lano stálo jako kůl.

S kbelíkem, z kterého se kouřilo, a rukama zmrzlýma, ţe je necítil, se Šuchov vrátil na stráţnici a strčil ruce do studničné vody. Rozlilo se mu po nich teplo.

Tatar uţ byl pryč, zato dozorci tu byli hned čtyři. Nechali hry i spaní a hádali se, jaký dostanou v lednu příděl jáhel (v městečku to bylo se zásobováním špatné, ale dozorci dostávali, i kdyţ jim lístky dávno došly, tu a tam nějaké potraviny navíc a se slevou).

„Dovirej dveře, smrade! Táhne!" ozval se jeden.

Zmáčet si válenky hned po ránu, to se Šuchovovi nehodilo. Ostatně neměl by se do čeho přezout, ani kdyby si zaskočil do baráku. Za těch osm let, co seděl, uţ zaţil, co se týče obuvi, všechny moţné pořádky. Bývaly časy, ţe za celou zimu nedostali vůbec ţádné válenky, stávalo se, ţe ani boty neviděli, jenom láptě a „traktorky"

(sandály z gumy, šlápota — vzorek od pneumatiky). Teď jako by to bylo s obutím o poznání lepší; v říjnu dostal Šuchov (ovšem proč je dostal: zástupce parťáka šel fasovat do skladu a Šuchov se k tomu přichomejtl) boty jako hrom, s tvrdou špičkou, místa v nich bylo ndvoje teplé onuce. Asi týden si tak chodil jako o Boţím hodě, nové kramfleky mu jenom cvakaly. A v prosinci uţ se fasujou válenky —

ţijem si jak páni, neumřeme, vydrţíme.

Ale jako na potvoru nějaký všivák v účtárně nakukal veliteli: válenky ať prý nafasujou, ale boty ať odevzdají. Co prý je to za pořádek, aby měl kára dva páry najednou. A tak si musel Šuchov vybrat: chodit celou dlouhou zimu buď v botách, anebo ve válenkách, i kdyby stokrát přišla obleva, a boty pěkně odevzdat.

Co se jich naopatroval, těch nových botiček, solidolem je mastil, aby kůţe byla pěkná měkká, můj ty Tondo — ničeho tak nelitoval za celých osm let jako těchhle bot. Naházeli všechny na jednu hromadu, kamaráde, na jaře uţ tvoje nebudou.

Teď si Šuchov vymyslel takovouhle chytristiku: vyskočil z válenek, postavil je hezky jednu vedle druhé do kouta, přehodil přes ně onuce (lţíce cinkla o podlahu; ani v tom spěchu, kdyţ se chystal do korekce, na ni nezapomněl), bosky se vrhl dozorcům pod nohy a začal hadrem rozhánět po podlaze spousty vody.

„Dávej pozor, ty hovado," utrhl se najednou jeden z dozorců a poloţil nohy na ţidli.

„Rejţe? Ta se fasuje podle jinačí normy, s rejţí to nesrovnávej!

Co sem chrstáš tolik vody, pitomče? Copak takhle se meje podlaha?"

„Občane veliteli, jinak to nejde! Špína je moc zaţraná…"

„Viděls, ty čuně, vůbec někdy, jak tvoje stará meje podlahu?"

Šuchov se narovnal, v ruce drţel hadr, z kterého crčela voda. Usmál se prostomyslně a ukázal přitom, jak mu prořídly zuby od kurdějí v Ust-Iţmě v třiačtyřicátém roce, kdy uţ to s ním vypadalo bledě. Tak bledě, ţe z něho šla uţ

jenom krev a vysílený ţaludek odmítal cokoli přijmout. Teď mu z té doby zůstalo uţ jenom šišlání.

„Od mé staré mě odveleli v jedenačtyřicátém, občane veliteli. Já ani nepamatuju, jak ţenská vypadá."

„Tomuhle oni říkají mytí… Nic nedovedou jaksepatří vzít do ruky, paz-nehti, a ani nechtějí. Škoda pro ně chleba, co dostávají. Kravincema by je měli krmit."

„Stejně je to na zdrávas královno denně to šolíchat. Věčně je tady mokro.

Poslouchej ty, osm set čtyřiapadesát! Vem to jenom svrchu, trochu to hadrem ošoustni, aby to vypadalo, a vystřel!"

„Jo, rejţe. Kdepak jáhly a rejţe. To je nebe a dudy."

Šuchovovi šla práce od ruky.

Práce, ta je jako hůl, konce má dva. Kdyţ ji děláš pro lidi, ať má fortel, kdyţ děláš pro pitomce, stačí fórová.

Jinak by všichni dávno zhebli, to je stará vesta.

Šuchov přetřel celou podlahu, aby nikde nezůstalo místo suché, nevyţdí-maný hadr hodil za kamna, u dveří si natáhl válenky, vodu vychrstl na cestičku, po které chodili orgáni — a uţ pelášil napříč táborem, kolem lázně a kolem tmavé, vymrzlé budovy klubu k jídelně.

Ještě to musi stihnout na marodku; zas uţ pocítil, jak ho bolí celé tělo. Přitom si musel dávat pozor, aby ho před jídelnou nenačapal některý dozorce. Existovalo přísné nařízení náčelníka tábora; kaţdého, kdo opustí partu a bude přistiţen, jak se potlouká táborem na vlastní pěst, zavřít do korekce.

Před jídelnou, div divoucí, dneska nehoustla tlačenice, nestála tam fronta. Račte vstoupit.

Uvnitř bylo páry jako v lázni — z chuchvalců mrazu ode dveří a ze šlichty. Party seděly kolem stolů, nebo se strkaly v uličkách, čekaly, aţ se uvolní místo. Dva tři pracanti z kaţdé party se s křikem prodírali mačka-nicí; nosili na dřevěných tácech misky se šlichtou a s kaší a vyhlíţeli pro ně místo na stolech. Vidíš ho, neslyší, pitoma, palice dubová, no prosím, drcl do tácu. Pleskl Pleskl Volnou rukou po hlavě, tumášl Patří ti to! Nezavazej, vyliţmiskol Tamhle u stolu se jeden chlapec křiţuje, neţ smočí lţíci. Zřejmě je ze západní Ukrajiny a nováček k tomu.

Rusové, ti uţ ani nevědí, kterou rukou se kříţ dělá.

V jídelně je zima, lidi jedí většinou v čepicích, ale nespěchají, loví rozvařené kousíčky plesnivých rybiček zpod černých zelných listů a kostičky plivají na stůl.

Kdyţ se jich na stole navrší kopec, někdo je před příchodem nové party shodí na

zem, a tam pak pod nohama dopraskávají. Ale plivat kosti rovnou na zem, to se jaksi pokládá za ne zrovna vybrané. Středem baráku běţely dvě řady něčeho na způsob sloupů nebo podpěr. U jednohtakového sloupu seděl chlapík z Šuchovovy party, Feťukov, a hlídal mu snídani. Patřil v partě mezi nejhorší, byl ještě míň neţ

Šuchov. Navenek je celá parta stejná, všichni mají stejné černé kabáty a stejná čísla, ale vevnitř, tam to pěkně skáče — kaţdý je na jiném stupínku.

Bujnovskij ti misku hlídat nepůjde, ostatně Šuchov taky kaţdou práci nevezme, jsou i niţší šarţe.

Feťukov zpozoroval Šuchova, poposedl a vzdychl.

„Uţ je jako led. Chtěl jsem to sníst místo tebe, myslel jsem, ţe jsi v díře." A dál na nic nečekal, věděl, ţe mu Šuchov nenechá, ţe vypulíruje obě misky, aţ se budou blejskat.

Šuchov vytáhl z válenky lţíci. Tahle lţíce mu byla drahá, prošla s ním celý sever, sám si ji ulil v písku z hliníkového drátu, však na ní byl taky vy-píchaný nápis:

„Usť-lţma, 1944".

Potom Šuchov sundal čepici s vyholené hlavy — zima nezima, ale jíst v čepici, to ne, to by nikdy neudělal, promíchal sedlou šlichtu a rychle zjistil, jak mu dnes přeje štěstí. Nebylo to nejhorší. Ani hustá jako z plného kotle, ale ani řidina z posledku.

A taky asi Feťukov, jak ho zná, při hlídání vylovil z misky brambory.

Na jedno se člověk při šlichtě nejvíc těší, ţe bude horká, ale Šuchov ji teď měl uţ

úplně vystydlou. Přesto ji začal jíst jako jindy, pomalu a s citem. Kdepak, s jídlem se nespěchá — nikdy, i kdyby hořela střecha nad hlavou. Kdyţ se nepočítá spaní, má káranec skutečně pro sebe jenom deset minut u snídaně, pět minut u oběda a pět u večeře.

Šlichta byla dennodenně stejná, podle toho, jakou zeleninou se tábor na zimu zásobil. Loni se nasolila mrkev, a uţ to šlo — v jednom kuse, od záři do června, šlichta jen a jen z té boţí mrkve. A letos zase shnilé zčernalé zelí. Nejsytější doba je pro vězně červen: to uţ všechna zelenina dojde, a vaří se z krup. Nejhorší je červenec, to sekají do kotle kopřivy. Z maličkých rybiček jsou v polívce hlavně kosti, maso je rozvařené a udrţí se leda na hlavě a na ocase. Křehkou síťku rybí kostřičky obral Šuchov do poslední šupinky, do posledního drobku masíčka, ale to nebylo všechno. Dřel kostru dál mezi zuby, celou ji vycucal — a teprve pak ji vyplivl na stůl. Z kaţdé ryby snědl všechno: i skřele, i ocas, dokonce oči jedl, kdyţ

byly v hlavě. Kdyţ se ale vyvařily a plavaly v misce jen tak — velké rybí oči — to je nejedl. Dělali si z něho kvůli tomu legraci.

Dnes Šuchov ušetřil; nezašel si do baráku pro svůj příděl, a tak teď jedl bez chleba.

Chleba se dá vţdycky spořádat zvlášť, je to ještě sytější.

Hlavní jídlo byla kaše z magary. Bylo uţ ztuhlá na jediný kus a Šuchov z něho uţdiboval. Tohle kaše nemá ţádnou chuť a nesytí ani horká, natoţ studená: tráva, nic neţ tráva, jenţe je to ţluté, připomíná to jáhly a je to prý z Číny. Vykoumali, ţe

by ji mohli dávat místo krup. Kdyţ se uvaří, nabude o tři sta gramů —tak jaképak fraky; kaše nekaše, u nás to za kaši platí.

Šuchov olízal lţíci, zastrčil ji do válenky, narazil si čepici a šel na ma-rodku.

Nebe, z kterého táborové lucerny zaplašily hvězdy, bylo pořád stejně tmavé. A dva světlomety stále ještě protínaly tábor dvěma stejně širokými proudy. Kdyţ tenhle Zvláštní kárný tábor zakládali, mívaly stráţe ještě spoustu světlic z fronty. Jen co se trochu setmělo, uţ fičela nad táborem jedna raketa za druhou, bílé, zelené, červené, učiněná válka. Později s raketami přestali. Ţe by jim to lezlo do peněz?

Bylo pořád ještě stejně tma jako při budíčku, ale stačilo mrknout a zkušené oko poznalo rázem podle nejrůznějších maličkostí, ţe za chvilku začnou zvonit nástup.

Kulhavcův poskok (Kulhavec, stálá sluţba v jídelně, měl k ruce a sám ţivil ještě pomocníka) šel zvát na snídani šestý barák, „invalidy"—vězně, kteří nechodili na práci za bránu. Starý malíř s bradkou se vlekl do „kulturně výchovného oddělení"

pro barvy a štětec na malování čísel. Znovu se objevil Tatar — tentokrát spěchal, dlouhými kroky přešel přes táborovou silnici a zamířil k štábnímu baráku. A vůbec se lidi najednou začali nějak vytrácet. To znamená, ţe kaţdý někam zalezl a ohřívá se, uţívá posledních sladkých minut.

Šuchov před Tatarem rychle uskočil za roh baráku: načapá tě podruhé a zase si tě vypůjčí. ověk aby měl pořád oči na šťopkách. Musíš koukat, aby tě ţádný dozorce nikdy nepřistihl samotného, vţdycky jenom v houfu.

Člověk nikdy neví, třeba hledá někoho na nějakou práci, třeba si chce na někom zchladit ţáhu. Však zrovna tuhle četli po barácích rozkaz — čepici sundat na pět kroků před dozorcem a nasadit aţ dva kroky za ním. Některý dozorce jde jako slepý, je mu to jedno, ale jiní si na tom rádi zgustnou. Co lidí uţ šlo kvůli těm čepicím do korekce! Kdepak, kamaráde, radši si počkám za rohem.

Tatar přešel a Šuchov uţ se definitivně rozhodl, ţe si doběhne na ma-rodku. Ale vtom mu blesklo hlavou, ţe mu ten dlouhý Lotyš ze sedmičky říkal, aby si dnes ráno před nástupem přišel koupit dvě sklenky domácí machorky. Šuchov na to v zmatku zapomněl jak na smrt. Dlouhý Lotyš dostal včera balíček, a kdoví, třeba bude zítra tabák pryč a člověk aby pak čekal měsíc na nový balíček. Má domovinu dobrou, silnou, ale ne zas moc, a jak pěkně voní! A ta barva — krásně do hnědava.

Šuchova to rozladilo, chvilku nerozhodně přešlapoval — co aby si přece jen zaskočil na tu sedmičku? Ale na marodku uţ bylo jen pár kroků, a tak klusal ke schůdkům před marodkou. Bylo zřetelně slyšet, jak sníh skřípe pod nohama.

Na chodbě marodky bylo, jako obyčejně, tak čisto, ţe se člověk bál šlápnout na podlahu. A stěny natřené bílou olejovou barvou. A všechen nábytek taky bílý.

Ale dveře všech ordinací byly zavřeny. Doktoři nejspíš ještě nevylezlí z postele. V

přijímačce sedět u čistého stolku v čerstvě vypraném a vyţehleném bílém plášti mladý felčar — Kolja Vdovuškin a něco psal. Jinak tu nebyl nikdo.

Šuchov smekl jako před dozorcem a ze starého táborového zvyku honem

okouknout, co nemá, si okamţitě všiml, ţe Nikolaj píše řádky jednu jako druhou, kaţdou stejně daleko od kraje, přesně pod sebe a kaţdou ţe začíná velkým písmenem. Šuchov samozřejmě hned pochopil, ţe to není úřední práce, ţe je to nějaký melouch, ale co jemu je po tom.

„Hm… Nikolaji Semjonyči… nějak se mi zdá… ţe… tohle… ţe jsem marod…"

řekl Šuchov ostýchavě, jako by se domáhal něčeho, nač nemá nárok.

Vdovuškin zdvihl od práce klidně velké oči. Měl bílou čepici a bílý plášť, číslo nebylo vidět.

„Co jdeš tak pozdě? Tos nemohl přijít večer? Víš přece, ţe se ráno neordinuje.

Seznam neschopných uţ je na VPO."

To všechno Šuchov věděl. Věděl taky, ţe dostat neschopenku večer není o nic lehčí. „Znáš to, Koljo… ono večer, kdyţ je potřeba, tak to mrcha nebolí…" „A co je to, to ,ono'? Co tě vlastně bolí?"

„Copak já vím? Ţe by zrovna bolelo, to nebolí. Ale nějak do mě nic není."

Šuchov nepatřil k těm, co jsou na marodce pečení vaření, a Vdovuškin to věděl.

Jenomţe podle předpisu směl ráno uznat jenom dva marody — a ty uţ uznal. Teď leţel lístek s jejich jmény pod nazelenalým sklem, pod jmény čára, a hotovo.

„Měl ses starat dřív. To je nápad, pět minut před nástupem. Tady máš, na!"

Vdovuškin vytáhl ze sklenice jeden z teploměrů, které do ní byly nastrkány skrz gázu, otřel z něho dezinfekční roztok a dal ho Šuchovovi. Šuchov si sedl na lavici u zdi, na samý krajíček — ještě milimetr, a uţ by se s ním překotila. Nevybral si tuhle nepohodlnou pozici schválně. Spíš jako by tím bezděky dával najevo, ţe se tady na marodce necítí doma a ţe se tady nemíní ani ohřát. Vdovuškin zatím psal dál.

Marodka byla v nejzapadlejším, nejvzdálenějším koutě tábora, nedolehl sem ani hlásek. Ani hodiny na zdi netikaly — mít hodiny kárancům nepřísluší, čas za ně znají velitelé. Dokonce ani myši neškrabaly — všecky je vychytal nemocniční kocour, zvlášť k tomu ustanovený.

Šuchovovi připadlo nádherné sedět v takovém čistém pokojíku, v takovém tichu a jasném světle celých pět minut a nic nedělat. Prohlédl si všechny stěny, ale nic zvláštního na nich neobjevil. Prohlédl si svou blůzu — číslo na prsou má trochu ošoupané, někdo by ho mohl načapat, musí si je dát přemáznout. Volnou rukou si ještě zkusil vousy na tváři — má uţ ukrutné strnisko, však mu taky roste od posledního koupání, dobrých deset dní. Ostatně, nevadí. Za nějaké tři dny se jde do lázně, tam ho oholí. Nač trčet zbytečně v holírně a čekat, aţ na člověka ijde řada? A pak, komu by se tu taky ukazovat?

Za chvíli, kdyţ se tak díval na Vdovuškinovu sněhobílou čepičku, vzpomněl si Šuchov na praporní lazaret na řece Lovati, jak tam přišel s po-chroumanou sanicí a jak se odtud, hovado, dobrovolně vrátil zpátky k jednotce. A mohl si tam klidně pět dní poleţet.

Teď mívá takovéhle sny: onemocnět tak na dva na tři týdny — ne na smrt a ţádná operace — ale aby ho poloţili pěkně do nemocnice, tam by si tři tejdenky pohověl, ani by se nehnul. A ţe je tam k jídlu jenom vodová polívka bez ničeho, to by oţelel.

Ale vtom si Šuchov vzpomněl, ţe si teď člověk nepoleţí ani v tom špitále. S

kterýmsi transportem se objevil nový lékař — Stěpan Grigorjevič, takový pudivítr

— samý vztyk a samý křik, sám si nedá chvíli pokoj a nemocným jakbysmet. Ten si usmyslel, ţe bude všechny pacienty schopné pohybu vyhánět na práci kolem nemocnice: roubit plot, dělat cestičky, nosit hlínu na zá-hony a v zimě odhazovat sníh. Prý nejlepší lék na kaţdou nemoc je práce. Z práce chcípne i kůň. To dá rozum. Kdyby ses, kamaráde, utahal někde při zedničině, však ty bys seděl, ani by ses nehnul.

A Vdovuškin zatím psal pořád dál. Dělal opravdu nějaký melouch, ale bylo to něco, co přesahovalo Šuchovovo chápání. Přepisoval novou dlouhou báseň, kterou včera dopsal, a slíbil Stěpanu Grigorjeviči, právě tomu lékaři, co tak vášnivě zastával léčbu prací, ţe mu ji dnes ukáţe.

Jak to chodívá jenom v táborech, poradil Stěpan Grigorjevič Vdovuškinovi sám, aby se hlásil jako felčar, potom z něho toho felčara udělal, a tak se Vdovuškin začal učit píchat intravenózní injekce na nic netušících pracantech, které v jejich prostotě ani ve snu nenapadlo, ţe by felčar taky mohl nebýt ţádný felčar. Ve skutečnosti byl Kolja posluchačem literární fakulty —zavřeli ho v druhém ročníku. Stěpan Grigorjevič chtěl, aby napsal v kriminále, co mu nedovolili napsat na svobodě.

Skrz dvojitá okna, doběla zledovatělá a neprůhledná, dolehlo do přijímacího pokoje sotva slyšitelné zvonění k nástupu. Šuchov si povzdechl a vstal. Mrazilo ho stejně jako předtím, ale podle všeho z ulejvky nic nebude. Vdovuškin natáhl ruku po teploměru a podíval se.

„Vidíš, ani ryba, ani rak, třicet sedm dva. Na to tě tu nechat nemůţu. Jestli chceš, zůstaň tady na vlastní riziko. Kdyţ tě doktor po vizitě uzná, dá ti neschopenku. Ale kdo je zdravý, toho vyhodí a rovnou do korekce. Jdi radši dělat."

Šuchov neodpověděl, ani hlavou nekývl, narazil si čepici a šel. Věřil kdy sytý hladovému?

Mráz pálil. Oţehl Šuchovovi plíce řídkou ţíravou mlhou. Zabolelo to, aţ se rozkašlal. Mráz měl sedmadvacet, Šuchov sedmatřicet. Teď kdo s koho. Šuchov se rozběhl do baráku poklusem. Na táborové silnici ani ţiváčka a tábor byl taky jak po vymření. Je krátká a úmorná ta chvilička, kdyţ uţ je všechno jednou nohou z brány a orgáni se najednou tváří, ţe nástup nebude. Eskorta sedí v teplých kasárnách, ospalé hlavy opřeny o pušky — taky to pro ně není ţádný med trčet v takovém mraze na věţích. Stráţní na hlavní stráţnici přikládají do kamen lopatku uhlí.

Dozorci dokuřují ve své stráţnici poslední cigáro před osobní prohlídkou. A vězňové, uţ nabaleni do všech svých hadrů, přepásaní všemi motouzky, tváře

zastřené od brady aţ po oči hadříky proti mrazu, leţí na kavalcích zasílaných dekami, na nohou válenky, oči zavřené a jako ztuhlí v jakési mdlobě. Tak dlouho, dokud parťák nekřikne: „Ná-stup!"

Stejně jako celý devátý barák dřímala i stočtvrtá parta. Jen zástupce parťáka Pavlo si něco počítal tuţtičkou a pohyboval přitom rty. Na hořejším kavalci si baptista Aljoška, Šuchovův soused, čistý a vymydlený, říkal ve svém notesu, kam si opsal půlku evangelia.

Šuchov se vhrnul do baráku jako velká voda, ale bez hluku — a rovnou k Pavlovu dvojáku, Pavlo zdvihl hlavu.

„Tak vás nezavřeli, Ivane Děnisoviči? Jste na světě?" (Západní Ukrajince to nikdo neodnaučí, oslovují i v táboře jménem po otci a vykají.) Vzal se stolu Šuchovův příděl chleba a podal mu ho. Na chlebě byl bílý kopeček cukru — jedna odměrka.

Šuchov měl tuze naspěch, nicméně odpověděl slušně, zástupce parťáka je taky velký pán a kolikrát na něm záleţí v neţ na náčelníku tábora. Přestoţe tedy opravdu velice spěchal — cukr s chleba sebral ústy a zbytek slízl jazykem, jednou nohou uţ

stát na stupátku, lezl nahoru ustlat postel — přes to všechno si přece ještě stačil prohlídnout svou porci ze všech stran a potěţkat ji v ruce, má-li těch pět set padesát gramů, co má správně mít. Takovýchhle porcí se Šuchov nafasoval v kriminálech a v táborech uţ pěkných pár tisíc. A třeba si nikdy ţádnou nemohl převáţit a třeba se jako nesmělý člověk nikdy neodváţil udělat kravál a vydupat si, co mu patří, věděl Šuchov, stejně jako kaţdý vězeň, ţe by se ve výdejně chleba neudrţel nikdo, kdo by chtěl váţit poctivě. Něco chybí kaţdé porci — jde jen o to, kolik. A tak si kaţdý den prohlíţíš příděl a pokaţdé si namlouváš pro klid duše: třeba mě dnes neokradli nejhůř? Moţná ţe právě moje porce má dnes skoro všechny gramy, co má mít?

Můţe chybět tak dvacet gramů, odhadl Šuchov a rozlomil příděl vejpůl. Jednu půlku si strčil do záňadří pod blůzu—všil si tam zvláštní bílou kapsičku (v továrně se blůzy pro kárance šijí bez kapes). Druhou půlku, ušetřenou při snídani, se chystal sníst hned. Ale zhltnout něco nahonem, to není ţádné jídlo, neţiví to a nic z toho člověk nemá. Uţ se málem rozhodl, ţe si tu půlku porce schová do skřínky, ale zase si to rozmyslel. Vzpomněl si, ţe sluţba na světnici byla uţ dvakrát bita pro krádeţ. Barák je veliký, jak průchodící dům.

A tak Ivan Děnisovič, nepouštěje chleba z ruky, vytáhl nohy z válenek, šikovně v nich nechal onuce i lţíci, bos vylezl nahoru, roztáhl dírku ve slamníku a schoval půlku přídělu do pilin. Pak honem strhl s hlavy čepici a vytáhl z ní jehlu a nit (taky ji tam má schovanou, při filcunku se pro-hmatávají i čepice, onehdá se dozorce píchl o jehlu a bylo zle, div Šuchovovi vzteky hlavu nerozbil). Pích, pích, pích — a uţ je dírka nad schovanou porcí spíchnutá. Cukr v ústech se mezitím rozplynul. V

Šuchovovi bylo všechno napjaté k prasknutí. Kaţdou vteřinu se uţ ve dveřích rozeřve úkolář. Prsty mu jen hrály, zatímco hlava předbíhala a rozvaţovala, co dál.

Baptista si říkal v evangeliu ne tak docela pro sebe, spíš jako by slova vydy-choval

(moţná ţe schválně, kvůli Šuchovovi, vţdyť oni, baptisti, si potrpí na agitaci):

„Nikdo totiţ netrpiţ jako vrah nebo zloděj neb zločinec, ani jako člověk, jenţ se vměšuje do věci cizích; trpí-li však kdo jako křesťan, nestyď se, nýbrţ spíše oslavuj Boha v tomto jméně."

Ale na jedno je Aljoška pašák: tu svou kníţtičku zastrkuje do škvíry ve stěně tak šikovně, ţe ji ani při jedné prohlídce ještě nenašli.

Stejně rychlými pohyby přehodil Šuchov přes příčný trámek kabát, vydoloval zpod slamníku palčáky, ještě jeden pár odřených onucí a hadřík s dvěma tkanicemi.

Potom trochu natřásl piliny ve slamníku (jsou těţké a slehlé), podstrčil deku ze všech stran pod slamník, podhlavník hodil na místo, zase slezl bosky dolů a začal se obouvat. Nejdřív si omotal dobré onuce, ty nové, a potom ty špatné navrch přes ně.

V tu chvíli si parťák hlasitě odkašlal, vstal a zavelel: „Vztyk, vztyk, stočtvrtá nástup!"

Nato celá parta, ti co klimbali, i ti co byli vzhůru, naráz vstali a zívajíce vykročili ke dveřím. Ťurin sedí devatenáct let a nevyhnal by lidi o minutu dřív, neţ musí. Ale jak jednou řekne „nástup", kaţdý ví, ţe je nejvyšší čas.

A zatímco lidi vycházeli těţkým krokem, mlčky jeden za druhým, nejdřív do chodbičky, potom do předsíně, pak na schůdky před barák, a zatímco parťák dvacítky zavelel stejně jako Ťurin: „Ná-stup!" — Šuchov si stačil natáhnout na oboje onuce válenky, přes blůzu si navléknout kabát a pevně se přepásat provázkem. Kdo měl koţený řemen, sebrali mu ho (kdepak řemen ve Zvláštním táboře!).

Tak Šuchov všechno ještě stihl a v předsíni dohonil poslední chlapy ze své party

— jejich záda s čísly se zrovna sunula dveřmi na schůdky. Tlustí jak bečky, nabaleni do všeho, co kde od šatstva sehnali, šli chlapi z party přes celý tábor husím pochodem a nijak se nesnaţili jeden druhého předehnat. Šli těţkým krokem k táborové silnici a jenom sníh jim povrzával pod nohama.

Bylo pořád ještě tma, ačkoli se nebe na východě začínalo lenat a jasnit. A od východu táhl zlý, jak břitva ostrý vítr.

Není nic horšího neţ právě tahle chvilka ráno, cesta na nástup. Potmě, v mrazu, s hladovým břichem a na celý den. Jazyk jako by ti dřevěněl. Slovo se ti nechce s nikým ztratit.

U táborové silnice netrpělivě pobíhal zástupce úkoláře.

„Co zas je, Ťurine, jak dlouho na tebe máme čekat? To ti to zase trvá!"

Zástupce úkoláře, toho se bojí ještě tak Šuchov, ale ne Ťurin. Škoda slova pro něho v tom mraze, Ťurin mlčí, šlape dál. A za ním po sněhu parta, dupy — dup, vrzy —

vrz.

Určitě to kilo špeku zanesl, protoţe stočtyřka nastupuje zase do své kolony, pozná se to podle sousedních part. To městečko si vyţere někdo chudší a hloupější.

Panečku, tam dneska bude samec! A vítr k tomu a není kde se schovat, není kde se ohřát.

Parťák potřebuje hodně špeku: aby měl co nosit na VPO i čím ládovat vlastní břicho. Sám sice balíky nedostává, ale špek má vţdycky. Jak někdo z party dostane, hned mu nese dáreček. Jinak člověk neobstojí. Vrchní úkolář zatrhává na prkýnku:

„Ty máš dneska, Ťurine. jednoho maroda, nastupuje třiadvacet?" „Třiadvacet,"

přikyvuje Ťurln, Kdo to chybi? Pantělejev, krysa, zase zůstal v lágru. Čerta je marod, bezpečák si ho tam nechal. Bude zas na někoho shazovat.

Mezi dnem si ho klidně vyţádají, nechají si ho tam třebas tři hodiny a nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. A úředně ho vedou jako maroda…

Celá táborová silnice se černala kabáty, party se po ní pomalu sunuly dopředu k prohlídce.

Vtom si Šuchov vzpomněl, ţe si chtěl dát opravit číslo na blůze, a protlačil se přes silnici na druhou stranu. Tam stáli před malířem ve frontě dva tři vězňové. Šuchov se zařadil za posledního. Číslo má našinec jenom pro zlost. Podle čísla si tě všimne z dálky dozorce, podle čísla si tě zapíše stráţný z doprovodu, a kdyţ si je nedáš včas opravit, odneseš si to zase ty, půjdeš do korekce — proč se nestaráš o číslo?

Malíři jsou v táboře tři. Malují pro velitelství zadarmo obrazy a navíc chodí střídavě ráno na nástup malovat čísla. Dnes maluje děda s prošedivělou bradkou.

Ten kdyţ píše štětcem číslo na čepici, no navlas jako kdyţ páter dělá svěceným olejem kříţek na čelo.

Malíř maluje, maluje, pak přestane a dýchá si do rukavičky. Má pletenou, tenkou, ruka v ní tuhne a čísla jí nejdou.

Malíř opravil Šuchovovi na blůze „Šč — 854". Šuchov si uţ ani nepřepásal kabát, protoţe k místu prohlídky zbývalo pár metrů, a s provázkem v ruce dohonil svou četu. Všiml si ihned, ţe César, jeden z jeho party, kouři a ţe nekouří lulku, ale cigaretu — z toho by mohl koukat špaček. Ale Šuchov si o něj přímo neřekl. Jen se postavil těsně vedle Césara, poodvrátil se a díval se někam stranou.

Díval se stranou a tvářil se lhostejně, ale dobře viděl, jak se po kaţdém tahu (César byl zamyšlený, šlukoval zřídka) červený krajíček popela popo-souvá po cigaretě, jak ji zkracuje a jak se blíţí ke špičce.

V tu chvíli se na Césara přilípl Feťukov, ten kojot, stoupl si přímo proti němu a kouká mu do úst, div mu oči nevypadnou, Šuchov neměl ani špetičku tabáku a neměl ani vyhlídku, ţe by dnes nějaký sehnal dřív neţ večer. Proto byl při čekání tak napjatý a připadlo mu, ţe po tom konečku cigarety v tuhle chvíli touţí snad víc neţ po samé svobodě. Ale přesto by se nezahodil a za nic by nikomu nekoukal do huby jako Feťukov.

V Césarovi se pomíchaly všechny moţné národy. Snad je Řek, snad Ţid, snad Cikán, kdoví, co vlastně je. Je ještě mladý. Natáčel filmy. Ale zavřeli ho dřív, neţ

dotočil první. Má knír, černý, hustý, kovově lesklý. Tady mu ho neoholili proto, ţe

je tak vyfotografován ve svém spise, na kartě.

„Césare Markoviči!" nevydrţel Feťukov a zakňoural. „Dejte mi šluka!"

Přitom mu v obličeji cukalo chutí a lačností.

César trochu zdvihl víčka, přivřená nad černýma očima, a podíval se na Feťukova.

Právě kvůli tomuhle, aby ho nerušili, kdyţ kouří, a neříkali si o nedopalek, začal teď častěji kouřit lulku. Nebylo mu líto tabáku, přeraţené myšlenky mu bylo líto.

Kouřil, aby si přivolal silnou myšlenku, ze které by něco kloudného vzešlo. Ale jen si zapálil cigaretu, uţ četl hned v několika párech očí; „Nech mi uda!"

César se otočil k Šuchovovi a řekl: „Vezmi si to, Ivane Děnisovici."

A vydloubl hořící nedopalek palcem z krátké jantarové špičky.

Suchov sebou trhl (čekal to, ţe mu César nabídne sám), jednou rukou si chvatně a vděčně bral nedopalek a druhou nastavil zespoda, aby mu neupadl. Necítil se dotčen, ţe se César štítí nechat ho dokouřit cigaretu ze špičky (někdo má ústa čistá, někdo samý bolák), a jeho ztvrdlé prsty se nespálily, ani kdyţ se dotkly ohně.

Hlavně ţe vypálil rybník tomu kojotovi Feťukovovi. Teď do sebe vtahoval kouř, dokud si neoţehl rty. M-m-m-m! Kouř se mu rozešel po celém hladovém těle, pocítil ho v nohou i v hlavě.

A jen se v něm to blaho rozlilo, uslyšel, jak to náhle zahučelo: „Svlíkají košile!…"

Takový je ţivot vězně v jednom kuse. Ale Šuchov uţ si zvykl: člověk musí věčně koukat, aby mu někdo nešel po krku.

Proč košile? Košile přece vydával sám velitel?! Ne, v tom bude něco jiného…

Před nimi čekaly na prohlídku uţ jenom dvě party.

Vtom si celá stočtyřka všimla, jak od štábního baráku přichází sluţbu konající důstojník, poručík Volkovoj a jak něco křičí na dozorce. V tu chvíli vjela do dozorců, kteří předtím prohlíţeli jen tak halabala, zuřivá horlivost. Vrhli se na vězně jako diví a jejich staršina zařval; „Ro-ze-pnout košile!"

Volkového, toho se bojí — copak vězni, copak dozorci — toho prý se bojí sám náčelník tábora! Však si ho, bestii, pánbůh taky poznamenal tím vlčím jménem —

jinak neţ vlk se Volkovoj opravdu nepodívá. Je černý, dlouhý, kouká jako čert, lítá jako blesk. Kaţdou chvíli se vynoří za barákem: „Co je to tady za srocování?"

Před tím se člověk neschová. Dřív, to ještě nosíval karabáč, veliký jak ruka po loket, koţený a kroucený. Tím prý mlátil v korekci. Nebo večer při prověrce. Vězni si stoupnou před barák a on se přikrade zezadu a prásk karabáčem po týle: „Jak to, ţe nestojíš v řadě, dobytku?" Zástup před ním zděšeně uskočí, zakymácí se jako vlna. A ten, kterého spálil karabáč, se chytí za zátylek, utře si krev a mlčí — aby mě ještě nestrčil do díry. Teď uţ ten karabáč nějak přestal nosit.

Kdyţ mrzlo, nebývala běţná prohlídka nijak zvlášť přísná, aspoň ráno ne: vězeň si rozepjal kabát a roztáhl šosy na obě strany. Tak pokročila vţdycky jedna pětice a proti ní stálo pět dozorců. Oplácali přepásané blůzy po obou stranách, plácli po jediné přípustné kapse na pravém koleně. Na rukou měli rukavice, a kdyţ

nahmatali něco podezřelého, byli líní to vytáhnout a ptali se: „Co to je?"

Co taky hledat u vězně ráno? Noţe? Ty se přece nevynášejí z tábora, ty se nosí do tábora. Ráno se musí zkontrolovat, jestli si někdo nenese nějaká ta tři kila jídla a nemíní s nimi utéct. Bývaly časy, ţe se toho chleba, té dvěstěgramové porcičky k obědu tak báli, ţe byl vydán rozkaz: kaţdá parta ať si udělá dřevěný kufr a v tom ať nosí chleba pro všechny, kaţdý ať tam odevzdá svou porci. Co tím tenkrát mínili získat, to je u boha, nejspíš chtěli lidi týrat, přidělat jim o starost víc: aby sis ten svůj kousek nakousl a pamatoval si, kdes ho nakousl, abys ho poloţil do kufru — a stejně jsou ty kousky jeden jako druhý, všechny jsou z jednoho chleba, a ty abys na to celou cestu myslel a ţral se starostí, jestli ti někdo ten tvůj nevymění, aby ses kvůli tomu hádal s kamarádem a někdy dokonce popral. Jenţe jednou utekli z pracoviště tři chlapi v autě a jeden takový kufr si odvezli. Nato se orgánové chytili za nos a všechny kufry na stráţnici rozsekali. Ať prý si kaţdý zase nosí svou porci sám.

Dál se musí ráno ještě zkontrolovat, nemá-li někdo pod trestaneckými šaty civil.

Jenţe všechen civil přece všem do poslední nitky odebrali a oznámili, ţe ho před vypršením trestu nevrátí. A v tomto táboře dosud nikomu trest nevypršel.

Dále se kontroluje, nenese-li vězeň dopis, aby ho propašoval ven po civi-listovi.

Jenţe hledat u kaţdého dopis, s tím by si taky mohli vyhrát do oběda.

Teď ale Volkovoj na dozorce zahulákal, ţe mají cosi hledat, ti si honem sundali rukavice a — rozepnout blůzy (v těch si kaţdý schoval teplo z ba- ráku), rozepnout košile! — a honem šmátrají, nemá-Ii někdo na sobě něco, co odporuje táborovému řád Káranec má povoleny dvě košile: spodní a svrchní, ostatní všechno dolů! —

Tak si vězňové z řady do řady podávali rozkaz Volkového. Party, které prošly dřív, měly štěstí, některé uţ jsou docela za bránou. Ale tyhle — rozepnout! A kdo má vespod něco navic, dolů s tím, a hned tady na mraze.

Ted s tím taky začali, jenţe jim zmehlo — v bráně uţ se uvolnilo a eskorta řve od hlavní stráţnice: „Pohyb, pohyb!" Tak se Volkovoj smiloval, právě kdyţ filcovali stočtyřku. Nařídil, aby se zapsalo, co má kdo navíc, večer ať to kaţdý odevzdá sám do skladu a ať podá písemné vysvětlení, jak a proč to zatajil.

Copak Šuchov, ten má všechno erární, jen si posluţ, nahmatáš jen prsa a duši, zato Césarovi zapsali vlněnou košili a Bujnovskému nějakou vestu nebo břišní pás.

Bujnovskij hned spustil bandurskou, je na to zvyklý z těch svých minonosek, v táboře je teprve třetí měsíc; „Nemáte právo svlékat lidi na mraze! Neznáte devátý paragraf trestního zákona!…"

Mají. Znají, Ty to, kamaráde, ještě neznáš.

„To jste sovětští lidi! To jste komunisti?"

Paragraf z trestního zákona Volkovoj ještě snesl, ale jak uslyšel tohle, škubl sebou jako černý blesk: „Deset dní do díry!"

A přitlumeným hlasem staršinovi: „Večer ho tam strčíš."

Ráno dávají do korekce neradi. V provozu je pak o chlapa míň. Ať si přes den zamaká, do díry půjde večer.

A korekce je hned tady, nalevo od táborové silnice. Je kamenná, má dvě křídla. To druhé dostavěli letos na podzim — jedno uţ nestačilo. Vězení má osmnáct cel, rozdělených přepáţkami na samotky. Celý tábor je ze dřeva, jen to vězení je kamenné.

Pod košili zalezla zima, teď ji nevyţeneš. Jak krásně se všichni zabalili — všechno nadarmo.

A Šuchova v kříţi bolí a bolí, je to otrava. Teď si tak lehnout ve špitále do postýlky — a spát. Nic víc si nepřeje. A bytelnou deku.

Vězňové před bránou se dopínají, omotávají, a eskorta na ně zvenčí: „Pohyb, pohyb!"

Úkolář je taky strká do zad: „Pohyb, pohyb!"

Jedna brána. Pásmo před bránou. Druhá brána. A ve stráţnicí zábradlí po obou stranách.

„Stůj!" křičí stráţný. „Jak stádo beranů. Seřadit po pěti!"

Pomalu začínalo svítat. Dohasínal oheň, který si rozdělala za stráţnicí eskorta.

Vţdycky před ranním nástupem si rozdělávají oheň, aby se ohřáli a aby bylo líp vidět na počítání.

Jeden stráţný odpočítával pronikavým hlasem: „První! Druhá! Třetí!"

Pětice se odlepovaly jedna po druhé a šly pěkně v řádcích za sebou. Ať se na ně díváš odzadu nebo zepředu — pět hlav, patero zad, deset nohou.

Dlouhý stráţný je kontrola. Stojí mlčky u protějšího zábradlí a jenom kontroluje, jestli počet klape. Dál tam stojí ještě poručík a přihlíţí. Ti kon-trolují za tábor.

Člověk je draţší neţ zlato. Kdyby za dráty chyběla jedna jediná hlava — dodáš místo ní svou. A zas uţ je parta pohromadě. Ted přepočítává serţant z doprovodu:

„První! Druhá! Třetí!" A pětky se zase odlepují a jdou pěkně v řádcích, s odstupem, jedna za druhou.

A zástupce velitele eskorty kontroluje z druhé strany.

Pak ještě poručík.

Ten kontroluje za eskortu.

V ţádném případě se nesmíš zmýlit. Podepíšeš o hlavu víc — padne na to tvoje hlava. A těch eskorťáků co sem nastrkali! Obstoupili v půlkruhu kolonu z teplárny, samopaly napřaţené a míří ti rovnou do drţky. A pso-vodi jdou s šedými psy.

Jeden pes vycenil zuby, jako by se vězňům posmíval. Všichni z doprovodu mají krátké koţíšky, jen šest je jich v dlouhém koţichu. Koţich mají na střídačku: navleče si ho vţdycky ten, kdo jde na věţ.

Nakonec eskorta všechny party smíchala a přepočítala celou teplárnu po pěticích.

„Při východu slunce bývá největší mráz," prohlásil kapitán, „protoţe je to nejniţší bod nočního poklesu teploty."

Kapitán vůbec rád poučuje. Kdy bude měsíc v úplňku, kdy bude nov, to ti vypočte na který chceš rok a den.

Schází před očima, kapitán, tváře má propadlé, ale náladu neztrácí.

Tady za bránou mrazivý vítr štípal krutě i do Šuchovovy tváře, ledačemus přivyklé. Kdyţ si Šuchov spočítal, ţe nepřestane foukat přímo do obličeje celou cestu k teplárně, rozhodl se, ţe si přiváţe hadřík. Jako mnoho jiných měl i on pro případ, ţe bude foukat protivítr, hadřík s dvěma dlouhými tkanicem Kárové zjistili, ţe takový hadřík je dobrá věc. Šuchov si zakryl hadříkem tvář aţ k očím, kalounky protáhl pod ušima a vzadu za krkem je zavázal. Zátylek si pak zakryl zadní chlopní čepice a postavil límec kabátu. Potom si ještě sklopil na čelo štítek čepice. Tak mu teď vpředu koukaly jenom oči. Kabát si kolem pasu pořádně stáhl provázkem. Teď bylo všechno v pořádku, jen ruce v mizerných palčácích měl uţ zmrzlé. Třel si je a plácal dlaní o dlaň, věděl, ţe za chvilku si je bude muset zaloţit za záda a drţet je tak celou cestu.

Velitel stráţe odemlel kaţdodenní do omrzení stejnou „lltanii", které uţ měli všichni po krk.

„Káranci, pozorl Během pochodu přesně dodrţovat pořádek a rozestu-py!

Neroztahovat, nedobíhat, nepřecházet z jedné pětice do druhé, ne mluvit, nedívat se nalevo, napravo, ruce jen za zády! Krok doprava, krok doleva bude pokládán za útěk, stráţ zahájí palbu bez výstrahy! Čelo pochodem v chod!"

A dva první z doprovodu zřejmě vyrazili. Kolona se vpředu hnula, zhoupla se v ramenou a stráţní, se samopaly v ponosu, nějakých dvacet kroků nalevo a napravo od kolony a deset kroků jeden za druhým vykročili.

Asi týden uţ nesněţilo, cesta bylo prošlapaná a udusaná. Obešli tábor, vítr je udeřil šikmo do tváře. Ruce za zády, hlavy skloněné, šla kolona jako na pohřeb. Nevidíš nic neţ nohy dvou tří před sebou a ţdibec udupané země, na který teď šlápnou tvé nohy. Čas od času houkne některý stráţný: „Ju — čtyřicet osm! Ruce za záda!", „B

— pět set dva! Narovnat!" Ale za chvíli uţ ani oni nepokřikují tak často; vítr bije do očí, oslepuje. A oni se ovazovat hadříky nesměji. Taky je všelijaká ta jejich sluţba.

Kdyţ je teplejší den, baví se v koloně kaţdý, ať si na něj křičí kdo chce jak chce.

Ale dnes jdou všichni přihrbeni, kaţdý se schovává za záda toho před sebou a kaţdý se zabral do svých myšlenek.

Ani tu myšlenku nemá arestant svobodnou. Věčně se točí kolem jednoho, věčně dotírá: jestlipak mi nepřijdou na ten chleba ve slamniku? Jestlipak mě večer na marodce uznají? Půjde kapitán sedět, nebo nepůjde? A jak to, ţe Césarovi vydali to jeho teplé prádlo? Určitě podmazal někoho ve skladišti osobních věcí, kde jinde by to vzal?

Protoţe snídal bez chleba a všechno, co jedl, bylo studené, neměl dnes Šuchov pocit nasyceni. A aby mu břicho nezpívalo litanie a neříkalo si o jídlo, přestal

myslet na tábor a začal myslet na to, ţe uţ brzy bude psát domů.

Kolona přešla kolem továrny na obrábění dřeva, kterou postavili vězňové, kolem obytné čtvrti (baráky montovali taky káranci, ale bydli v nich civilové), kolem nového klubu (taky všechno kárové, od základů aţ po malby na zdech, ale do kina chodí civilové) a vyšla ven do stepi, přímo proti větru a proti rudnoucímu východu slunce. Donekonečna napravo i nalevo jen sníh a sníh a v celé stepi nikde ani stromeček.

Začínal nový rok, jedenapadesátý, a Šuchov měl právo napsat v něm dva dopisy.

Poslední poslal v červenci a odpověď dostal v říjnu. V Usť-lţmě, tam to chodilo jinak, piš si třeba kaţdý měsíc. Ale co se dá do dopisu napsat? Šuchov tam stejně nepsal o nic častěji neţ tady.

Z domova odešel třiadvacátého června v jedenačtyřicátém roce. Byla neděle, lidi přišli z Polomni z kostela a prý: je válka, V Polomně to chytila pošta, v Těmgeňově neměl před válkou nikdo rádio. Teď prý, píšou z domova, vříská v kaţdé chalupě rozhlas po drátě.

Psát teď, to je jako házet kamínky do černé tůně. Co tam spadlo, nad čím se voda zavřela, tomu je odzvoníno. Copak můţeš napsat, v jaké partě děláš a jaký je tvůj parťák Andrej Prokofjevič Ťurin? Teď si má člověk spíš o čem popovídat s Kilgasem, s Lotyšem, neţ s vlastní rodinou.

Ostatně oni píšou taky dvakrát do roka a taky z toho nepoznáš, jak ţijou. V

kolchoze prý mají nového předsedu — ale to mají kaţdý rok, Kol-choz sloučili —

ale dřív ho slučovali taky a potom ho zase rozdělovali. No, a pak, ţe těm, co neplní jednotky, zkrouhli záhumenky na patnáct setinek a někomu ţe je okrájeli úplně aţ k chalupě.

Jen jedno z toho, co píše ţena, nejde Šuchovovi zaboha na rozum — ţe od samé války nepřibyla do kolchozu ţivá duše. Všichni do jednoho, mládenci i děvčatakaţdý na to vyzraje jak umí, a jeden jako druhý odchází buď do města do továrny, nebo na rašelinu. Polovic chlapů se z války vůbec nevrátilo, a ti, co se vrátili, ti kolchoz neuznávají: bydlí doma, ale dělají jinde. Z chlapů jsou v kolchozu všeho všudy vedoucí brigády Zachar Vasil-jevič a tesař Tichon, tomu je čtyřiaosmdesát, nedávno se oţenil a uţ má děti. A kolchoz táhnou pořád ty samé ţenské, co ho táhly od třicátého roku.

A to je právě to, co Šuchovovi nejde do hlavy; bydlí doma a dělají jinde. Šuchov ví, jak to chodilo, kdyţ se hospodařilo na soukromém, ví, jak to chodí na kolchozním, ale ţe by chlapi nedělali ve své vlastní vesnici — to nijak nemůţe pochopit. Ţe by zas něco jako sezónní práce? Ale co potom sena?

Sezónní práce, odpověděla ţena, s tím uţ se přestala bůhvíkdy. Nechodí se uţ ani tesařit, a tesařinou býval jejich kraj proslulý, ani koše z proutí uţ se nepletou, po tom dnes nikdo nevzdechne. Ale jeden výdělek tu přece je, nový a veselý —

malování koberců. Někdo přivezl z vojny šablony a od té doby se to rozjelo. A je

jich čím dál víc těch šikovníků, natíráků. Nikde nejsou vedeni, nikde nedělají, jeden měsíc vypomůţou v kolchoze, akorát přes ty sena a ţně, a za to pak dá kolchoz na jedenáct měsíců potvrzení, ţe kolchozník ten a ten byl uvolněn za účelem vyřízení osobních záleţitostí a ţe v kolchozu ţádné nedoplatky nemá. Tak tihle natíráci jezdí po celé zemi, dokonce v letadlech lítají, aby ušetřili čas, hrabou peníze, nepočítaných tisíců, a kam přijdou, všude malujou koberce: padesát rublů koberec, na kaţdou starou plachtu, kterou lidi mají a které jim není lito. A namalujou prý ten koberec pemzlíkem za hodinku, dýl to netrvá. A ţena ţe velice doufá, aţ se Ivan vrátí, ţe se dá taky na toho natíráka. A ţe se pak vysekají z té ţebroty, v které se ona tluče, děti dají na průmyslovku a místo staré shnilé chalupy ze si postaví novou. Všichni natiráci ţe si stavějí nové domy, ale domy blízko dráhy ţe teď uţ nestojí pět tisíc, jak stávaly, ale pětadvacet.

Šuchov tenkrát poprosil ţenu, aby mu vypsala, jak by mohl dělat natíráka, kdyţ

jaktěţiv nedokázal nakreslit ani čáru? A co je to vůbec za zázrak, ty koberce a co na nich vlastně je? Na to ţena odpověděla, ţe tyhle koberce vymalovat nedokáţe leda hlupák — stačí přiloţit šablonu a štětkou jezdit přes dírky. A koberce ţe jsou trojího druhu: jeden koberec je „Trojka" — trojspřeţí v krásném postroji na něm veze důstojníka od husarů, druhý koberec je „Jelen" a třetí je na způsob perského.

Ţádné jiné obrázky uţ nemají, ale i za ty ţe říkají lidi po ceté zemi pěkně děkuju a z rukou jim to trhají. Protoţe opravdový koberec, ten nestojí padesát rublů, ten stojí tisíce.

Aspoň jedním očkem kdyby mohl Šuchov pohlídnout na ty koberce…

V táborech a ve věznicích si Ivan Děnisovič odvykl dlouze uvaţovat, co bude zítra, co za rok a jak uţivit rodinu. Na všechno za něj myslí erár, člověku to připadá lehčí. Stejně bude sedět dál celou zimu, celé léto a další zimu a další léto. Ale tyhle koberce, ty mu nasadily brouka do hlavy…

Výdělek je to zřejmě lehký a sype to. A nedrţet krok s lidmi z vlastní vsi, to by člověk taky nějak nerad… Ale má-li být Ivan Děnisovič upřímný, nemá do těch koberců ani jednu chuť. Na to musí mít člověk dovolenou náturu a dost drzosti, aby lidem strkal horem dolem. A Šuchov uţ šlape matičku zem čtyřicet let, polovina zubů uţ mu chybí a na hlavě má pleš, nikdy nikomu nic nestrkal, od nikoho nic nebral a v táboře se to taky nenaučil.

Lehký výdělek taky nic neváţí a člověk nemá to vědomí — to jsem si, sakra, vydělal. Správně to říkávali dědové: co se nedoplatí, to se vţdycky zhatí. Ruce Šuchovovi ještě slouţí, dovedou vzít za práci, copak je to moţné, Ţe by si na svobodě nenašel kus té kamnařiny, stolařiny nebo klempířiny? To jenom kdyby ho pro ztrátu občanských práv nikam nepřijali a ani domů nepustili — to by se pak dal třeba i na ty koberce.

Kolona mezitím dorazila a zastavila se před stráţnicí rozlehlého objektu. Uţ před chvíli, na rohu staveniště, se oddělili z doprovodu dva stráţní v dlouhých koţiších a

pomalu se vlekli polem ke svým vzdáleným vím. Dokud neobsadí stráţní všecky věţe, kolona dovnitř nesmí. Velitel stráţe se samopalem na zádech šel na stráţnici.

Z jejího komína se bez přestání valí dým; civilní hlídač tam sedí celou noc, aby někdo neodvezl prkna nebo cement.

Skrz vrata z ostnatého drátu, přes celé staveniště a přes dráty na druhé straně je vidět, jak vstává slunce, veliké a rudé a jako v mlze. Vedle Šu-chova se na slunce dívá Aljoška a raduje se, rty se mu usmívají. Tváře má vpadlé, ţije jen z přídělu, nikde si nepřivydělá, kde se v něm bere ta radost? Kaţdou neděli si pořád něco šeptá s ostatními baptisty. Těch se tábor nechytá, jako kachny voda.

Cestou pochodový náhubek, hadřík, celý provlhl dechem a místy zmrzl, ztuhl v ledovou kůrčičku. Šuchov si ho pošoupl z tváře za krk a postavil se k větru zády.

Nikde nijak zvlášť nepromrzl, jenom ruce v mizerných palčá-cích mu celé zkřehly a prsty na levé noze má bez citu: levou válenku má ohořelou, podruhé podšívanou.

Kříţ a celá záda ho bolí aţ k ramenům, je celý rozlámaný — jak bude pracovat?

Ohlédl se — a jeho pohled padl rovnou na tvář parťáka, který šel v zadní pětce.

Ťurin má ramena jako zápasník, i obličej má široký. Stojí a mračí se. Na špásky s ocásky ho parta neuţije, zato ji slušně ţiví, umí se postarat o pořádný příděl. Je starý táborový vlk. Odkrucuje si uţ druhou dávku, v táborech zná všecko jako své boty.

Parťák je v táboře pánbůh: dobrý parťák ti daruje druhý ţivot, špatný ti ustřihne na kabátek z prken. Ťurina znal Šuchov ještě z Usť-lţmy, ale tam nebyl u něho v partě. Kdyţ pak z Usť-lţmy, z ústředního tábora, přehodili celý osmapadesátý paragraf sem, do kárného, tak se ho Ťurin ujal. S vedoucím tábora, s VPO, se stavbyvedoucími, s inţenýry nepřijde Šuchov osobně vůbec do styku; všude ho zastane parťák a parťák má ocelovou hruď. Zato kdyţ mrkne nebo prstem ukáţe —

uţ leť a dělej. Podváděj si v táboře koho chceš, jenom ne Ťurina. A budeš ţít.

Tak rád by se Šuchov parťáka zeptal, jestli se bude pracovat tam co včera nebo se půjde jinam — ale netroufá si vyrušit ho z jeho hlubokého zamyšlení. Právě zaţehnal městečko a teď nejspíš rozvaţuje, jak to na-vlíknout s výkazem. Na tom teď závisí, jaké budou příděly celých pět příštích dní.

Obličej má parťák samý velký ďubanec po neštovicích. Stojí proti větru, ani brvou nehne, na tváři má kůţi jako dubovou kůru.

V koloně si lidé plácají do dlaní, podupávají nohama. Vítr jak bič. Stráţní přece sedí uţ na všech šesti špačkárnách — a pořád se ještě nepouští. Ţerou ostraţitost.

Konečně! Velitel stráţe a kontrolor vyšli ze stráţnice, postavili se po obou stranách vrat a otevřeli je.

„Po pěti ná-stup! Prrvníl Drru-há!"

A káranci vykročili jako na přehlídku, málem pořadovým krokem. Jenom se doškrábat na pracoviště, tam uţ si poradí sami.

Kousek za stráţnicí je bouda, kancelář. Před kanceláří stojí dílovedoucí a kývá na

parťáky, ostatně jdou k němu sami. Jde tam i Der, předák-ká-ranec, pěkná svině, vlastní lidi honí hůř neţ psy.

Je osm hodin, osm pět, právě odpískala pojízdná elektrárna. Orgáni se bojí, aby vězňové nepromeškali moc času, aby se nerozběhli po ohřívač-kách, ale pro vězně je den dlouhý, ti mají na všecko času dost. Jak někdo vstoupí na pracoviště, uţ se shýbá: tamhle tříštička, tady tříštička, hned je oheň pro naši pec. A šup, uţ mizí ve svých děrách.

Ťurin řekl Pavlovi, svému zástupci, aby šel do kanceláře s ním. Zabočil tam taky César. César je bohatý, balík dvakrát do měsíce, podstrkuje kdekomu — a dělá prominenta, ulejváka v kanceláři, pracuje tam jako pomocník normovače.

Všichni ostatní ze stočtyřky zahnuli okamţitě stranou a peláší pryč. Nad prázdným staveništěm vyšla rudé zamlţené slunce: tady leţí dílce k montovaným domům, zapadané sněhem, tamhle začali zdít a nechali toho hned u základů, tamhle leţí polámaná páka z rypadla. Tam zas zednická lţíce, tam ţelezné haraburdí, všude samé příkopy, výkopy, jámy, autodílny jsou dostavěny po střechu a na kopci je jen po první poschodí rozestavěná tepelná elektrárna.

A uţ jsou všichni poschováváni. Jen šest stráţných stojí na věţích a kolem kanceláře je shon.

Právě na tuhle chvíli jsme čekaliHlavní stavbyvedoucí prý uţ kolikrát vyhroţoval, ţe bude všem partám přidělovat úkoly uţ večer — a stejně jim to za nic nechce klapat. Protoţe od večera do rána se jim zase všechno otočí vzhůru nohama.

A to je ta naše chvíle! Neţ se vedení rozkejvá — zalez někam, kde je kapánek tepla, sedni si a čuč, nadřeš se ještě dost. Nejlíp kdyţ se dostaneš k peci, převineš si onuce a drobátko si je ohřeješ. To pak budeš mít celý den teplé nohy. Ale i kdyţ

není ţádná pec — nevadí, stejně je to dobré.

Stočtvrtá parta vešla do velké haly autodílen, která je od podzimka zasklená.

Osmatřicítka tam dělá betonové desky. Jedny jsou zašalované ve formách, druhé postavili nastojato, tamhle jsou sítě výztuţe. Hala je vysokánská a zem hliněná, teplo tu nebude, to ne, ale hala se přece jen vytápí a uhlím se nešetří — ne aby se ohřáli lidi, ale aby desky líp tuhly. Dokonce tu visí teploměr a v neděli, kdyţ tábor z nějakých důvodů nejde do práce, tu stejně topí jeden civilista.

Osmatřicítka samozřejmě nikoho cizího k peci nepustí, sesedla se kolem ní sama a suší si onuce. Dobrá, nevadí, nám to stačí i tady v koutku.

Šuchov se uvelebil zadkem svých vatovaných kalhot — bůhví kde všude ty kalhoty uţ seděly — na okraji dřevěné formy a zády se opřel o zeď. Kdyţ se zakláněl, napjal se mu kabát a blůza a najednou pocítil, jak ho na levé straně prsou, u srdce, tlačí něco tvrdého. To tvrdé byl růţek jeho krajíce ve vnitřní kapsičce, ta polovička ranního přídělu, kterou si vzal na oběd. Brával si s sebou do práce vţdycky takový krajíc a nedotkl se ho aţ do oběda. Ale to uţ předtím u snídaně vţdycky snědl první půlku, kterou dnes nesnědl. A Šuchov pochopil, ţe nic

neušetřil: najednou se mu strašně zachtělo sníst ten krajíc teď v teple. Do oběda je ještě pět hodin, povleče se to aţ běda.

A to lámání se mu teď ze zad odstěhovalo do nohou — cítí, jak mu najednou zeslábly. Ach, ohřát se tak u bubínku!

Šuchov si poloţil na klín palečnice, rozepjal se, odvázal si z krku zledovatělý náhubek, několikrát ho přelomil a schoval ho do kapsy. Pak vytáhl chlebíček v bílém plátýnku, a přidrţuje to plátýnko těsně u prsou, aby ani drobinka nespadla vedle, začal pomaloučku ukusovat a ţvýkat. Nesl chleba pod kabátem a pod blůzou, hřál ho vlastním teplem, proto nebyl ani trošku zmrzlý.

V táborech si Šuchov kolikrát vzpomněl, jak se dřív na vsi jídávalo: plné pánve brambor, plné ţelezňáky kaše a ještě dřív pořádné špalky masa. A mlíko se lokalo div pupek neprask.

A nebylo to dobře, v táborech to Šuchov pochopil. Jíst se má tak, aby člověk neměl myšlenečku jinde neţ u toho jídla, zrovna tak jako teď — ukusuješ ty maličké kousky, jazykem je hněteš, v ústech pocucáváš — a jak ti krásně voní ten černý, nedopečený chleba. Co vlastně jí Šuchov osm let a teď uţ devátý rok?

Dohromady nic. Panečku, a jak to koulí!

Tak se Šuchov obíral se svými dvěma sty gramy a blízko něho, na téţe straně, seděla celá stočtvrtá parta.

Dva Estonci, jako dva rodní bratři, seděli na nízké betonové desce a kouřili společně, vţdycky jeden, pak druhý, půlku cigarety z jedné špičky. Byli oba světlí, oba dlouzí, oba hubeňouři, oba měli dlouhé nosy a velké očí. Drţeli se jeden druhého, jako by jeden bez druhého nemohl dýchat. Parťák je taky od sebe nikdy neodtrhoval. O všechno, co jedli, se dělili napůl a spali nahoře na dvojáku vedle sebe. A kdyţ stáli v koloně nebo čekali při nástupu nebo se večer chystali spát, věčně si cosi povídali, vţdycky potichu a beze spěchu. Nebyli to vůbec bratři a seznámili se aţ tady, ve stočtyřce. Říkali o sobě, ţe jeden je rybář z pomoří a toho druhého ţe rodiče odvezli do Švédska, kdyţ byly vyhlášeny Sověty. A on pak, kdyţ vyrostl, ţe si usmyslel vrátit se zpátky, dostudovat v Estonsku techniku.

Ona se říkává, ţe národnost nic neznamená, v kaţdém národě ţe prý jsou špatní lidi. Ale pokud jde o Estonce, co jich Šuchov v ţivotě potkal, jediný nebyl špatný člověk.

Tak všichni seděli — někdo na betonových deskách, někdo na bednění, někdo přímo na zemi. Mluvit po ránu se nikomu dvakrát nechce, kaţdý myslí na to svoje a mlčí. Kojot Feťukov si kdesi nasbíral špačky (ten se ne-štítí vyvit je třeba z plivátka), teď si je trhá na klíně a nespálený tabáček si sesypává na jeden papírek.

Feťukov má venku tři děti, ale jak ho sebrali, všichni se ho zřekli a ţena se vdala —

tak nemá odnikud ţádnou pomoc. Bujnovskij po Feťukovovi chvíli šilhal, pak to nevydrţel a vybafl: „Člověče, co to sbíráš za svinstvo? Ještě se ti na hubě vyrazí nějaká syfilida! Zahoď to!"

Bujnovskij je námořní kapitán druhého stupně a je zvyklý poroučet. Mluví se všemi lidmi, jako by dával rozkazy.

Ale Feťukov není na kapitánovi v ničem závislý —kapitán taky nedostává balíčky.

Proto se jen usmál kolozubými ústy a řekl: „Jenom počkej, kapitáne, aţ si odkroutíš osm let, budeš sbírat taky. Uţ přišli do tábora pyšnější neţ ty…"

Feťukov soudí podle sebe, ale kapitán moţná vydrţí… „Coţe, coţe?" nedoslechl nahluchlý Seňka Klevšin. Myslel, ţe je řeč o maléru, který měl Bujnovskij ráno na nástupu. „Neměl ses stavět na zadní," pokýval zkroušeně hlavou. „Nějak by to bylo dopadlo."

Seňka Klevšin je tichý člověk a chudák zbědovaná. V jednom uchu mu praskl bubínek uţ v jedenačtyřicátém. Potom se dostal do zajetí, několikrát utekl, pokaţdé ho chytili a vrazili ho do Buchenwaldu. V Buchenwaldu zázrakem unikl smrti a teď si potichu odpykává trest. „Kdyţ se budeš stavět na zadní, nevydrţíš," povídá.

Tohle je pravda. Hekej a ohýbej hřbet. Ale jak se vzepřeš, je s tebou amen.

Alexej si sloţil tvář do dlaní a mlčí. Modlí se.

Šuchov dohryzal svůj příděl aţ k prstům, přece však si kousíček holé kůrky — té vypouklé vrchní kůrčičky — nechal. To proto, ţe ţádnou lţící člověk nevyjí kaši z misky tak jako chlebem. Zabalil ten kousek kůrky zase do bílého plátýnka na oběd, hadřík zastrčil do vnitřní kapsy pod blůzu, zapjal se proti mrazu a byl připraven —

teď ať si ho pošlou na práci. Ale radši ať ještě počkají.

Osmatřicátá parta vstala a rozešla se. Kaţdý šel jinam. Někdo k míchačce, někdo pro vodu, někdo k výztuţím.

Ale ani Ťurin, ani jeho zástupce Pavlo se ke své partě nevraceli. A třebaţe stočtyřka odpočívala sotva víc neţ nějakých dvacet minut a pracovní dobu —

zkrácenou, zimní — měli aţ do šesti, uţ to samo připadalo všem jako veliké štěstí, zdálo se jim, ţe večer teď bude uţ co nevidět.

„Ach jo, a vánice uţ nebyla — ani nepamatuju!" vzdychl si růţolící, na-ducaný Lotyš Kilgas. „Za celou zimu ani jedna! Co je tohle za zimu?"

„To je pravda… vánice… vánice…" povzdechla si parta.

Kdyţ se totiţ v těchhle končinách strhne sněhová bouře, bojí se pustit lidi na krok

— ne jenom na práci, dokonce i z baráku: jak si nenatáhneš od baráku k jídelně provaz, určitě zabloudíš. Kdyţ káranec zmrzne ve sněhu, seţer ho pes. Ale co kdyţ

uteče? Taky uţ se to stalo. V takové vánici je sníh droboulinký jako krupička a pokládá se do závějí, Jako kdyţ ho někdo lisuje. Právě po takových závějích, navátých přes dráty, několik lidí uteklo. Daleko, pravda, neutekli.

Ovšem, kdyţ to člověk uváţí, není z takové vánice ţádný uţitek: kárové dřepí zamčeni na klíč; kdyţ nedojde včas uhlí, vyfouká to teplo z baráku; do tábora nepřivezou mouku — není chleba; a v kuchyni to samozřejmě taky hapruje. A všecky dny, co ta fujavice fičí, ať to trvá tři dny nebo týden, počítají za volno a právě tolik nedělí za sebou pak vyhánějí na práci.

Přes to přese všechno mají kárové vánici rádi a modlí se, aby přišla. Sotva se zvedne povětří, uţ se všichni otáčejí po nebi: no tak, honem trošku toho matriálu, honem!

To jako sněhu.

Protoţe kdyţ to fučí jen tak při zemi, z toho jakţiv ţádná pořádná bouře nekouká.

Kdosi uţ se cpe k peci osmatřicáté party, chce se ohřát, ale hned ho vyrazili.

V tu chvíli vstoupil do haly Ťurin. Koukal jako bubák. Chlapi pochopili: něco se bude dělat a musí to letět. „Ta-ák," rozhlédl se Ťurin. „Stočtyřka, jste tu všichni?"

A začal rychle, bez dlouhého kontrolování a přepočítávání rozdělovat práci. Oba Estonce a Klevšina s Gopčikem poslal pro velkou míchačku na maltu, která stála kousek odtud, aby ji odnesli do teplárny. Uţ z toho bylo vidět, ţe parta přechází na nedostavěnou tepelnou elektrárnu, kde se přerušily práce loni pozdě na podzim.

Další dva poslal do výdejny, kam šeavlo fasovat nářadí. Čtyři nechal odhazovat sníh před teplárnou, u vchodu do strojovny, pak uvnitř ve strojovně a na prkenných můstcích. Dalším dvěma uloţil, aby ve strojovně roztopili pec uhlím a aby nakradli prken a rozštípali je. Pak jednomu, aby tam vozil na sáňkách cement. Dva určil, aby nosili vodu a dva písek a ještě jeden další aby ten písek vykopával zpod sněhu a roztloukal hroudy sochorem.

Nakonec zůstali bez úkolu Šuchov a Kilgas, nejlepší machři z celé party. Ťurin si je vzal stranou a řekl jim: „Tak, chlapci, tohle." (Nebyl o nic starší neţ oni, ale měl takový zvyk oslovovat je „chlapci".) „Hned po obědě půjdete zdít škvárovýma tvárni-cema první patro. Začnete tam, kde šestka na podzim přestala. Ale teď musíme vytopit strojovnu. Jsou tam tři okna, to se bude muset ze všeho nejdřív něčím zatlouct. Dám vám na pomoc ještě pár lidí, koukejte si vymyslet, čím by se to dalo zabednit. Ze strojovny si udeláme míchárnu a ohrívárnu. Jestli to nevyhrejeme, vymrzneme jako psi, jasné?"

Moţná ţe by byl rekl ješte neco víc, ale pribehl k nemu Gopcik, mláde-necek asi šestnáctiletý, ruţový jak selátko, se stíţností, ţe jim druhá parta nechce dát kalfas na maltu, ţe se o nej perou. Turin se sebral a letel tam.

Nejhorší je zacít pracovní den v takovém mraze. Ale prekonat práve ten zacátek bylo ze všeho nejduleţitejší.

Šuchov a Kilgas se na sebe podívali. Pracovali spolu uţ mnohokrát. Vyznali se oba v tesarine i v zednicine a jeden druhého si za to váţili. Vydolovat zpod toho holého snehu neco, cím by se dala zabednit okna, nebylo tak lehké. Ale Kilgas rekl:

„Váno, vím o jednom míste, co jsou ty montovaný domy, leţí tam veliká role téráku. Sám jsem ji tam schoval. Skocíme tam?"

Kilgas je sice Lotyš, ale ruštinu zná jako svou materštinu — meli v sousedství vesnici, ve které ţili staroverci, a tam se naucil rusky uţ jako díte. V táborech je teprve dva roky, ale uţ se vyzná: co nesekneš, nemáš. Krestním jménem se Kilgas jmenuje Johann, Šuchov mu taky ríká Vána.

Rozhodli se, ţe pro ten térák pujdou. Šuchov si predtím jenom dobehl do budovy autodílen, rozestavené kousícek odtud, pro svou zednickou lţíci. Lţíce je pro zedníka velká vec, kdyţ sedne do ruky a kdyţ je lehká. Jenţe na všech stavbách je to zavedeno stejne: všecko, co jsi ráno vyfasoval, musíš vecer odevzdat. A jaký nástroj na tebe padne zítra — to záleţí na štestí. Ale Šuchov jednou ošidil skladníka a nejlepší lţíci ztopil. Ted si ji kaţdý vecer nekam schová a vţdycky ráno, kdyţ se má zdít, si pro ni dojde. Kdyby dnes byli stoctyrku hnali na Socmestecko, byl Šuchov samozrejme zase bez lţíce. Ale takhle pekne odvalil kámen, zastrcil prsty do škvíry — a lţíce je na svete.

Šuchov s Kilgasem vyšli z autodílny a zamírili k montovaným domum. Dech se jím sráţel v hustou páru. Slunce uţ se zvedlo, ale bylo jako v mlze, nemelo paprsky a po obou stranách se zdvihalo neco, co se podobalo svetelným sloupum.

„Nejsou to ty slunecní sloupy?" ukázal Šuchov Kilgasovi hlavou.

„Nám ţádný sloupy nevadí," mávl rukou Kilgas a zasmál se. „Ty musíš mít jenom jednu starost: aby od sloupu ke sloupu nenatáhli jeţatinu."

Kilgas nerekl slovo, aby neudelal legraci. Proto ho má celá parta ráda. A Lotyši v celém tábore, ti si ho teprve povaţujou. Je ovšem pravda, ţe s jídlem to má Kilgas dobré, kaţdý mesíc dva balíky, na tvárích má ruţicky, jako by ani v tábore nebyl.

To se mu pak delá legrace.

Stavba je obrovská, neţ ji celou projdeš, panecku, to trvá. Cestou narazili na mládence z dvaaosmdesátky — zas uţ rejpají jamky. Nemají být velké: padesátkrát padesát a padesát do hloubky, jenţe tahle puda je i v léte jako kámen a ted je navíc skrznaskrz promrzlá, zkus to, clovece, se do ní za-hryznout. Sekají do ní krumpácem, krumpác se smeká, a nic, jenom jiskry lítají a hlíny ani drobecek.

Mládenci stojí, kaţdý nad svou dourou, co chvíli se rozhlídnou — ohrát se nemají kde a pryc odtud nikam nesmejí, tak zase krumpác do ruky. Ten jediný cloveka trochu zahreje.

Šuchov si mezi nimi všiml jednoho známého z vjatského kraje a poradil mu:

„Poslouchejte, vy hlínorubci, meli byste si nad kaţdým tím dkem rozdelat ohýnek.

Hlína by vám roztála."

„Nesmíme," povzdechl ten z Vjatky. „Nechtejí nám dát dríví."

„Tak si máte sehnat."

Kilgas si jenom odplivl.

„Ty, Váno, no rekni, kdyby ti orgáni meli za krejcar rozumu, tak preci nenechají lidi rejpat zem krumpácem v tomhle mraze."

Nato zavrcel ješte nekolik nesrozumitelných nadávek a zmlkl, v mraze se to špatne povídá. Šli a šli, aţ došli k místu, kde leţely dílce montovaných baráku, pohrbené pod snehem.

S Kilgasem delá Šuchov rád, jen jedno mu na nem vadí — ţe nekourí a v balících mu nechodí tabák.

Váţne má ten Kilgas oci jako rys: nadzvedli spolu pár prken a pod prkny je pekne zakutálená role dehtované lepenky.

Vytáhli ji. Ale jak ji ted nést? Kdyţ si jich všimnou z veţí, nevadí. Stráţní na špackárne mají jenom jednu starost, aby se jim kárové nerozutíkali. Jinak, pokud jsou uvnitr pracovního pásma, at si treba rozštípají všecky dílce na trísky. Kdyţ

potkají dozorce z tábora, taky se nic nestane: ten kouká sám, co by kde otocil pro sebe. A pracanti, ti na ty montované baráky všichni kašlou. A partáci taky. Stará se o ne jenom civilní stavbyvedoucí, z veznu jeden parták a pak ješte ten cahoun Škuropatenko. Škuro-patenko není nic, obycejný kára. Bere hodinovku jenom za to, ţe hlídá montované baráky, dává pozor, aby je kárové nerozkradli. A práve ten Škuropatenko by je mohl takhle na volném prostranství nejspíš nachytat „Ty, Váno, naleţato to nepujde, víš co," dostal Šuchov nápad, — „popad- nem ji pekne nastojato, pujdem pomaloucku polehoucku a budeme ji krýt telem. Z dálky to nemuţe poznat."

To si Šuchov vymyslel dobre. Protoţe se role špatne drţí, moc ji nezvedali, ale stiskli ji mezi sebou, jako by to byl clovek — a vyrazili. Ze strany to vypadá, jako kdyţ jdou dva chlapi tesne vedle sebe.

„Aţ uvidí stavbyvedoucí tu lepenku na oknech, stejne na to prijde," poznamenal Šuchov.

„Co my s tím máme co delat?" podivil se Kilgas. „My prišli do teplárny a uţ to tak bylo. Meli jsme to snad strhnout?"

„Taky pravda."

Prsty má v tech mizerných palecnicích ztuhlé, ţe je vubec necítí. Ale levá válenka drţí. Válenky, to je to nejduleţitejší. Ruce se pri prácí zahrejou.

Prešli snehovou plán a vkrocili do stopy po saních. Vedla od výdejny náradí k teplárne. Zrejme tam predtím vezli cement.

Teplárna stojí na kopci, za ní uţ pásmo koncí. Uţ dávno tady nikdo nebyl, všecky cesty, které k ní vedou, jsou zapadané snehem. Tím zretelneji je videt stopu po saních a cerstve prošlapanou cesticku, samé hluboké šlápoty — to šli naši. A tamhle uţ odhrabávají drevenými lopatami sníh pred teplárnou a prohazují cestu pro auto.

Kdyby tak v teplárne fungoval výtah! Ale shorel motor a od té doby ho zrejme nikdo neopravoval. Z toho kouká, ţe se bude zase všechno tahat do prvního patra na vlastním hrbete. Malta. A tvárnice.

Teplárna stála dva mesíce opuštená ve snehu jako šedá kostra. A ted najednou prijde stoctyrka. Jak se v té stoctyrce vlastne drţí dušicky? Prázdná bricha utaţená pásy z plachtoviny, samec aţ to zvoní, ani místecka, kde by se clovek ohrál, ani jiskricka ohne. A prece stoctyrka prišla — a zase zacíná ţivot.

Tesne pred vchodem do strojovny se rozsypala míchacka. Byla to uţ rachotina, Šuchov ani moc nedoufal, ţe ji donesou bez úhony. Turin si pro porádek

zahromoval, ale vidí, ţe za to nikdo nemuţe. A tady uţ si to štrádujou Kilgas se Šuchovem a uprostred mezi sebou nesou roli. Turin se zaradoval a hned zacal všechno preorganizovávat: Šuchova poslal, aby na kamna nasadil rouru, aby se mohlo co nejdrív zatopit, Kilgasovi dal spravit míchacku — na pomoc k tomu dostal oba Estonce — a Senkovi Klevšinovi rekl, at vezme sekeru a naseká pár dlouhých latek, na ty ţe se pribije lepenka, role ţe je o polovic uţší neţ okna. Jenţe kde vzít latky? Na ohrívárnu ti stavbyvedoucí prkna nedá. Turin se ohlédl a po nem všichni ostatní. Dá se udelat jen jedno — utrhnout pár prken, z kterých je stluceno zábradlí na mustcích do prvního patra. Aţ tam polezeš, dávej bacha, at nesletíš. Ale nic jiného nezbývá.

Reklo by se, proc má chudák kára drít v tábore deset let. Nechci—a vlezte mi na záda. Den se do vecera nejak profká a noc nám nikdo nevezme.

Kdepak, kamarádi. Na to si tu vymysleli — party. Ale jiné neţ na svo- bode, kde má Ivan Ivanovic svou mzdu zvlášt a Petr Petrovic svou taky zvlášt. Parta v tábore je zarízení vymyšlené tak, aby kárance nehonilo do práce vedení tábora, ale aby kárové honili jeden druhého. Tady je to tak: bud dostanete všichni prídel navíc, nebo si všichni pochcípejte. Ty nepracuješ, mrcho, a já mám kvuli tobe zajít hlady?

Tak to zas ne, jen zaber, pacholku!

A kdyţ se ješte dostaneš do takové zatracené šlamastiky jako ted, tím spíš není na nejakou lehárnu ani pomyšleni. At se ti chce nebo ne, hod sebou a pohni kostrou.

Jestli si za dve hodiny neudeláme ohrívárnu, tak jsme všichni v troube.

Náradí uţ Pavlo prinesl, jen si vybrat. Taky nekolik rour. Klempírské náciní tu, pravda, není, ale je tu zámecnické kladívko a sekerka. Nejak si poradíme.

Šuchov párkrát plácne rukavicí o rukavici, zacne sesazovat roury, skle-pávat je v nástavcích. Zase chvíli plácá dlaní o dlan a zase sklepává. (Ale zednickou lţíci si kousek odtud prece jenom schoval. V parte jsou sice samí našinci, ale vymenit by jí klidne mohli. Zrovna treba Kilgas.) A najednou je Šuchovovi, jako kdyţ mu všechny myšlenky z hlavy vymete. Nechal vzpomínání, všecky starosti pustil z hlavy. Myslel jenom na to, jak sesadit kolena a jak roury vyvést, aby to nekourilo.

Gopcika poslal pro nejaký drát, prostrcí rouru oknem a drátem ji prichytí.

Tamhle v koute je ješte nízká sušicí pec s cihlovým komínem. Má ţeleznou plotnu, ta se rozţhavuje a pak se na ní rozmrazuje a suší písek. V peci uţ zatopili a kapitán s Fetukovem uţ chodí s nosítky. Nosit písek, na to clovek nepotrebuje rozum. Proto prideluje Turin tuto práci nekdejším vedoucím pracovníkum. Fetukov prý býval velké zvíre v jakémsi úrade. Vozil se v aute.

První dny se Fetukov zacal na kapitána dokonce vytahovat, párkrát si na neho houkl. Ale kapitán mu jednou jednu vrazil a bylo mezi nimi jasno.

Mládenci uţ se zacali šourat k peci s pískem, aby se ohráli, ale Turin jim pohrozil:

„Ţe vás nekoho vemu pres palici! Nejdrív všechno porádne pripravte."

Bitému psu stací ukázat karabác. Mráz je zlý, ale parták je horší. A tak šel kaţdý

zase po své práci.

Vtom slyší Šuchov, jak ríká Turin tiše Pavlovi: „Zustan tady, porádne na všechno dohlídni. Jdu s výkazem."

Na tom, jak se porídí s výkazem, záleţí víc neţ na samé práci. Parták, který má pod cepicí, ten vytríská z výkazu, co muţe. A to nás ţiví. Není neco udeláno?

Dokaţ, ţe je. Platí parte za neco moc málo? Otoc to tak, aby platili víc. Na to musí mít parták hlavu! A u normovacu oko. Normo-vacum se taky musí strkat.

Ale kdyţ si to clovek srovná, pro koho to vlastne je, všechno to vykazování? Pro tábor. Tábor tak shrabává od stavby tisíce navrch a vyplácí svým porucíkum prémie. Zrovna treba Volkovému za ten jeho bejkovec. Ty dostaneš vecer dve ste gramu chleba navíc. A tech dve ste gramu rozhoduje o ţivote.

Prinesli dva kbelíky vody, ale neţ ji donesli, byl z ní led. Pavlo usoudil — dál vodu netahat, nemá to smysl. Bude rychlejší, kdyţ si rozpustíme sníh. Postavili kbelíky na kamna.

Gopcik pritáhl porádný kus hliníkového drátu — nového, co ho elektrikári natahuji na sloupy, a hlásí: „Ivane Denisovici! Prima drát na lţíce. Naucíte me odlejvat lţíce?"

Tohohle Gopcika, kluka mazaného, má Ivan Denisovic rád (jemu umrel syn, kdyţ

byl malický, a doma má dve velké dcery). Gopcika zavreli za to, ţe nosil benderovcum do lesa mléko. Vymerili mu trest jako dospelému. Je to takové milé tele, lísá se ke všem chlapum. Ale má uţ taky za ušima; balícky, co dostane, sní sám, nikomu nedá, kolikrát to ţvýká po nocích.

Všechny clovek tak jako tak nenakrmí.

Kus drátu ulomili na lţíce a schovali v koute. Pak Šuchov serídil ze dvou prken neco jako štafle o poslal po nich Gopcika nahoru upevnit rouru. Gopcik je lehoucký, vybehl po príckách jako veverka, zatloukl hrebík, prehodil pres nej drát a provlékl ho pod rouru. Šuchov nebyl líný, poslední kus roury, komínek, nastavil ješte jedním kolenem. Dnes není ţádný vítr, ale kdyby zítra zacal, aby kour nešel zpátky do haly. Deláme tu pec prece p sebe, to dá rozum.

Zatím uţ Senka Klevšin naštípal dlouhé latky. Klucíka Gopcika poslali, aby je pritloukl. Šplhá jako opice to círte a pokrikuje seshora.

Slunce popolezlo výš, rozehnalo opar mlhy, sloupy zmizely a strojovnu zalila nachová záre. A to uţ taky zatopili v kamnech kradeným drívím. Hned je to veselejší.

„V lednu slunka málo kravku prizahrálo," prohlásil Šuchov.

Kilgas uţ byl hotov se stloukáním míchacky, ješte jednou tukl sekyrkou a zavolal:

„Slyšíš, Pavlo, za tuhle práci pocítám Turinovi sto rublu, mín neberu!"

A Pavlo se smeje.

„Dostaneš sto gramu."

„Prokurátor ti prisolí!" kricí Gopcik shora.

„Pockat! Takhle ne!" krikl Šuchov. (Zacali špatne krájet lepenku.) Ukázal jak na to.

K plechové peci se zatím slezla hromada lidí. Pavlo je rozehnal, Kilga-sovi pridelil pomocníky a uloţil jim, aby nadelali truhlíku, v kterých se bude nosit nahoru malta.

Pár lidí hodil ješte na nošení písku. Další poslat nahoru seškrábat sníh z lešení a z rozestavené zdi. Jednoho dalšího do haly — házet rozehrátý písek z plotny do míchacky.

Vtom zahucel venku motor. Zacali vozit tvárnice, nákladák si proráţí cestu. Pavlo utíkal ven mávat, dirigovat, kam se mají tvárnice vykládat.

Pritloukli jeden pás lepenky, pak druhý. To se ví, co je to proti mrazu.

Papír je papír, marná sláva. Ale prece se ted aspon zdá, ţe okna zmizela a zed je celá. Taky je vevnitr vetší tma a ohen v peci je jasnejší.

Aljoška prinesl uhlí. Jedni na neho kricí; sypej!, druzí: nesypej! Neţ to shltne to dríví, aspon se ohrejeme. Zastavil se, neví koho poslouchat.

Fetukov se prilepil k peci — pitomec, a strká válenky k samému ohni, Kapitán ho popadl za límec a postrkuje ho k nosítkum: „Maţ nosit písek, prevíte."

Kapitán se dívá na práci v tábore jako na námorní sluţbu: kdyţ je rozkaz delat, tak delej! Tuze sešel, kapitán, za poslední mesíc, ale táhne dál.

Netrvalo dlouho a všechna tri okna jsou zabednená. Svetlo sem ted jde uţ jen dvermi. A zima taky. Pavlo narídil horejší cást dverí zatlouct a dole nechat jen tolik místa, aby clovek prošel, kdyţ se sehne. Zatloukli to.

Mezitím privezli uţ tri vyklápecí nákladáky tvárnic a vyklopili je. Ale co ted —

jak je dopravovat nahoru bez výtahu?

„Zedníci, pojdte, omrknem to!" pozval Pavlo Šuchova a Kilgase.

Je to pro ne cest. Vylezli oba s Pavlem nahoru. Mustek byl beztak úzký, pred chvilkou z neho Senka ješte strhl zábradlí — tlac se ke zdi nebo slítneš dolu. A nejhorší je, ţe k príckám na mustku primrzl sníh, zakulatil je a noha se nemá o co oprít. Jak budou nosit maltu?

Koukli se, kde se bude zdít — chlapi uţ shrnují se zdi lopatami sníh. Tadyhle. Se starého zdiva budou muset sekyrkou sesekat led a metlickou ho smést.

Omrkli, odkud by bylo nejlíp podávat tvárnice. Podívali se dolu. A nakonec rozhodli: neţ tahat tvárnice po mustku, bude líp, kdyţ je budou ctyri chlapi házet tamhle na to lešení, tam se postaví další dva, ti budou prehazovat dál a na lešení v prvním patre se postaví ješte dva, ti budou pridávat. Stejne to tak bude rychlejší.

Nahore fouká vetrík, ne moc, ale protahuje to. Ten nás profoukne, aţ budeme zdít.

Ale aţ se schováme za rozestavenou zed, to uţ to pujde, hned bude o hodne tepleji.

Šuchov zvedl hlavu k obloze a uţasl: nebe cisté a slunícko ukazuje uţ skoro poledne. Div divoucí, jak ten cas pri práci utíká. Kolikrát uţ si Šuchov všiml: dny v tábore letí, ani ohlídnout se clovek nestací. Ale doba trestu se nehýbá ani trošku, té jako by vubec neubývalo.

Slezli dolu. Tam uţ si všichni posedali kolem pece, jenom kapitán s Fe-tukovem nosí písek. Pavlo se rozcertil. Osm chlapu hned vyhnal ven pro tvárnice, dvema narídil, aby sypali do kalfasu cement a promíchávali ho nasucho s pískem, tohohle poslal pro vodu a tamtoho pro uhlí. A Kilgas ríká své parte: „Tak, deti, koukejte ty truhlíky dodelat."

„Nemám jim s tím pomoct?" ríká si Šuchov sám Pavlovi o práci.

„Pomozte," prikývne Pavlo.

V tu chvíli prinesli chlapi velkou nádrţ, budou v ní rozpouštet sníh do malty.

Slyšeli od kohosi, ţe prý uţ je dvanáct hodin.

„Urcite uţ bude dvanáct," prohlásil i Šuchov. „Slunícko uţ je na vršku." „Kdyţ je na vršku," ozval se kapán, „tak to znamená, ţe není dvanáct, ale jedna." „Jakpak to," uţasl Šuchov. „To prece vedeli uţ naši dedkové, ţe slunko stojí na vršícku v poledne."

„To platilo pro dedky!" houkl kapitán, jako kdyţ sekerou utne. „Ale mezitím vyšlo narízení, a podle toho narízení stojí slunce nejvýš v jednu."

„Kdopak to narízení vydal?"

„Sovetská vláda!"

Kapitán odešel s nosítky. Ostatne Šuchov by se stejne neprel. Ţe uţ by i to slunko poslouchalo jejich narízení? Chvíli ješte bušili a klepali, stloukli ctyri truhlíky.

„Stací, ted chvilku posedíme a ohrejem se," rekl obema zedníkum Pavlo. „A vy budete po obede taky zdít, Senko. Pojdte si sednout."

Tak si sedli k peci legálne. Pred polednem stejne zdít nezacnou a míchat maltu nemá smysl, zmrzla by.

Uhlí se pomaloucku rozţhavilo a ted vydává stálý ţár. Ale pocítí ho clovek jen blízko pece, jinak je po celé hale stejná zima jako predtím.

Všichni ctyri si sundali palecnice a krouţí rukama tesne kolem pece.

Nohy v ţádném obutí nikdy nestrkej blízko k ohni, to si dobre pamatuj: kdyţ máš boty, popraská na nich kuţe, kdyţ válenky, ty ti navlhnou, zacne se z nich kourit pára a nebude ti ani o trošicku tepleji. Kdyţ je strcíš ješte bliţ k ohni, tak je propálíš. A s tou dírou budeš šlapat aţ do jara, necekej, ţe dostaneš jiné.

„Copak Šuchov," popichuje Kilgas. „Šuchov, ten uţ je, kamarádi, jednou nohou u mámy."

„Tamhle tou bosou," prohodil nekdo. Rozesmáli se.

(Šuchov mel levou válenku sundanou a ohríval si onuci.) „Šuchov uţ to má za pár."

Kilgas dostal petadvacet let. Pred casem bylo jedno takové štastné období: to linýrovali všem deset jako podle pravítka. Ale od devetactyricátého prišla nová etapa — všichni bez rozdílu dostávali petadvacet. Deset let se ješte dá utáhnout a nechcípnout, ale petadvacet —at to nekdo zkusí.

Šuchovovi je docela príjemné, ţe si na neho všichni prstem ukazuji: koukejte se,

uţ mu, chlapovi, trest za chvilku koncí, ale on sám tomu dvakrát neverí. Kaţdého, komu koncil trest za války, nechali sedet dál, dokud nevyšel zvláštní výnos, aţ do šestactyricátého roku. Kdyţ mel nekdo základní trest treba jen tri roky, sedel nakonec pet let navíc. Zákon, ten se dá pokroutit na všecky strany. Odbydeš si deset, reknou na, tady máš ješte jednou deset. Nebo vyhnanství.

Ale nekdy si prece jenom pomyslíš — aţ ti to vezme dech: trest tedy prece skoncí, klubícka je co nevidet konec… Paneboţe! Temahle nohama— rovnou na svobodu, je to vubec moţné?

Jenţe povídat neco takového nahlas, to se na starého káru nesluší. A tak Šuchov rekne Kilgasovi; „Tech petadvacet nepocítej. Jestli ty si tech petadvacet odsedíš nebo neodsedíš, to je ješte ve hvezdách. Ale já uţ jsem si svých osm poctive odkroutil, to je hotová vec"

Tak clovek ţije, cenich pri zemi, a nemá ani kdy si pomyslet: jak ses sem dostal a jak se dostaneš odtud!

Padle papíru zavreli Šuchova za velezradu. Tak taky vypovídal — ano, je to pravda, dal se zajmout, protoţe chtel zradit vlast, a ze zajetí se vrátil proto, ţe plnil úkol, kterým ho poverila nemecká výzvedná sluţba. Ale jaký to vlastne byl úkol, to si nedokázal vymyslet ani Šuchov, ani vyšetrovatel. Tak to nakonec nechali —

proste úkol.

Šuchov uvaţoval jednoduše: nepodepíšeš — kabátek z prken, podepíšeš — aspon chvíli si tu ješte pobudeš. A podepsal.

Ve skutecnosti to bylo takhle: v únoru ve dvaactyricátém roce obklícili na Severozápadní fronte celou jejich armádu. Z letadel jim neshodili kouska ţrádla, ostatne ţádná letadla ani nebyla. Došlo to tak daleko, ţe lidi ostrouhávali kopyta z konských zdechlin, máceli tu rohovinu ve vode a jedli ji. A do pušky ani patrona.

Tak je Nemci postupne schytali po lesích a hnali do zajetí. V jedné takové zajatecké skupine si Šuchov pobyl pár dní a ješte tam, v lesích, jich pet zas uteklo.

A znova se zacali schovávat po lesích a po baţinách — aţ se nakonec zázrakem dostali ke svým. Jenţe dva sloţil na míste samopalník, tretí podlehl zranením, a tak došli jenom dva. Kdyby byli bývali chytrejší, byli by rekli, ţe bloudili v lesích, a nic by se jim nestalo. Ale oni se priznali, ţe jako jdou z nemeckého zajetí. Ze zajetí? No pockejte, vy devkyl Kby jich bylo pet, moţná by si srovnali výpovedi a uverili by jim, ale dvema, kdepak: s tím útekem, to prý se, lotri, smluvili.

Senka Klevšin nejak i v té své hluchote zaslechl, ţe se mluví o úteku ze zajetí, a rekl hodne nahlas: „Já utíkal ze zajetí trikrát. A trikrát me zas chytili."

Senka je mucedník, skoro porád mlcí: lidi neslyší a do reci se nemíchá. Takţe o nem se toho moc neví, jenom to, ţe sedel v Buchenwaldu, byl tam v ilegální organizaci, a ţe do lágru pašoval zbrane pro povstání. Pak ješte to, ţe ho Nemci povesili na kul za ruce svázané za zády a mlátili ho klacky.

„No jo, Váno, ty jsi sedel osm let — ale v jakých táborech?" namítá Kil-gas. „V

obycejných, pracovních, tam jste meli i ţenské. Císla jste nenosili. Ale zkus to, sedet osm let ve zvláštním! To nevydrţel ješte nikdo."

„Kdepak ţenský! Klády v lese jsme tam meli!"

Šuchov se zadíval do ohne a v myšlenkách mu najednou vytanulo tech jeho osm let na severu. Vzpomnel si, jak se tam tri roky drel se špalky na obaly a na praţce.

Vzpomnel i na to, jak tam tehdá, stejne jako ted tady, horívaly menavé ohne.

Rozdelávali si je pri kácení, ale ne ve dne — pri nocním kácení. Velitel tam tehdy vyhlásil zákon: parta, která nesplní denní úkol, zustane v lese do noci.

Do tábora se doštrachali dávno po pulnoci, a ráno zase do lesa.

„Ne, ne, kamarádi…, tady je to prece jenom klidnejší," zašeptal. „Tady kdyţ je padla, tak je padla. To je zákon. At máš splníno nebo ne, marš do tábora. A základní prídel je tady o sto gramu vetši. Tady se dá ţít. Zvláštní tábor — co ti na tom vadí, ţe je zvláštní, císla nebo co? Císla nic neváţí."

„Pekne dekuju, klidnejší," sycí Fetukov (blíţí se prestávka a všichni se namackali kolem pece). „Tady se mordujou lidi v postelích! Klidnejší!…"

„Lidi ne, ale práskači!" Pavlo zdvihl prst a hrozí Feťukovovi.

Opravdu začalo v táboře něco nového. Dva známé práskače zapíchli přímo na palandě při budíčku. Taky jednoho nevinného pracanta — nejspíš si spletli lůţko.

A jeden špicl sám utekl k orgánům do korekce — taky ho tam, v té kamenné díře, schovali. Zvláštní věc… Tohle se v pracovních táborech neděje. Konečně, tady dřív taky ne.

Náhle zahoukala siréna z pojízdné elektrárny. Nezahoukala hned z plných plic, nejdřív jen tak chraplavě, jako by si pročišťovala hlas.

Půl dne je v kapse. Polední přestávka!

Hergot, to jsme to prošvihli! Uţ dávno se mělo jít do jídelny, drţet místo ve frontě.

Na pracovišti je jedenáct part, a do jídelny se jich nevejde víc neţ dvě.

Ťurin pořád ještě nejde. Pavlo omrkl situaci zkušeným okem a rozkázal: „Šuchov a Gopčik, se mnou! Kilgasi! Jak pošlu Gopčika, hned přivedete partu!"

Jejich místa u pece okamţitě obsadili, obstoupili pec jako ţenskou, kaţdý se cpe, chce ji obejmout.

„Konec válení!" křičí chlapi. „Kouřit dovoleno!"

A koukají jeden po druhém, kdo si zapálí. Ale zapálit si nemá kdo, buď nemají tabák, nebo ho schovávají, nechtějí s nim vyrukovat.

Šuchov s Pavlem vyšli ven. A Gopčik poskakuje za nimi jako mladé zaje- čisko.

„Oteplilo se," odhadl Šuchov okamţitě. „Osmnáct stupňů, víc nebude. To se bude dobře zdít."

Podívali se, jak to vypadá s tvárnicemi. Hodně jich uţ mládenci naházeli na lešení, pár dokonce na hořejší plošinu do prvního patra.

Šuchov přimhouřil oči, chtěl zjistit, kde je vlastně slunce. Ověřoval si, jestli to souhlasí s tím kapitánovým dekretem.

Ale venku, na nechráněném prostoru, kde má vítr vůli, to přece jen pro-fukuje a štípe. Nezapomeň, člověče, marná sláva, ještě je leden.

Kuchyň na staveništi je malá bouda, jen tak halabala stlučená z prken kotem pece a pobitá rezavým plechem, aby se zakryly škvíry. Uvnitř je bouda rozdělena přepáţkou na dvě půlky — na kuchyň a jídelnu.

V kuchyni, stejně jako v jídelně, je zem holá, nepokládaná. Jak hlínu udusali, tak uţ zůstala — samý hrbol, samý důlek. A celá kuchyň není nic víc neţ čtverhranná pec a do ní zazděný kotel.

V té kuchyni jsou dva páni — kuchař a zdravotník. Ráno, před odchodem z tábora, nafasuje kuchař ve velké táborové kuchyni kroupy. Na chlapa tak padesát gramů, na partu kilo a pro celou stavbu to dělá nějakých pat-náct kilo. Kuchař se s t pytlem tři kilometry tahat nebude, dá ho nést poskokovi. Neţ by se s tím tloukl sám, to dá radši poskokovi porci navíc, ošidí o ní pracanty. Nanosit vodu, dříví, zatopit v peci

— to všechno taky nedělá kuchař, zas na to má pracanty a chcípáky, těm dá taky kaţdému po sběračce navíc, z cizího krev neteče. K tomu je zakázáno jíst jinde neţ

v jídelně: i misky se proto musí nosit z tábora (nechat je na stavbě — ani nápad, v noci by je štípli civilové). Nosívají jich tak padesátku, víc ne, a tady je myjou a rychle dávají zas dalším (nosič misek má taky porci navíc). Aby se misky z jídelny nevynášely, na to se postaví ke dveřím další poskok — nesmí pustit ven ani misku.

Ale ať hlídá jak hlídá, stejně je chlapi odnesou — buď ho umluví, nebo nějak obalamutí. Takţe se zas musí po celé té velké stavbě poslat další sběrač: sbírat špinavé misky a snášet je zpátky do kuchyně. Ten má taky nášup. A tamten taky.

Vlastnoručně kuchař jenom nasypává do kotle kroupy a sůl a třídí tuk — do kotle a pro sebe, pořádný tuk se k pracantům nikdy nedostane, špatný přijde do kotle všechen. Takţe vězňové jsou radši, kdyţ skladiště vydá samý špatný omastek. Dál kuchař ještě míchá kaši, kdyţ začíná houstnout. Zdra-voťák nedělá ani to. Ten sedí a kouká. Kdyţ je kaše vařená, kuchař hned zdravoťákovi: a teď se naper. A sám se napere jakbysmet. Pak přijde parťák, který má sluţbu — střídají se kaţdý den —

ochutnat na zkoušku, tak říkajíc zkontrolovat, jestli mohou pracanti takovou kaši jíst. Tahle sluţba dostane dvojitou porci.

A pak se ozve siréna. Jeden po druhém přicházejí parťáci a kuchař vydává okýnkem misky, jenţe v miskách je kašičky právě tak na dně, a kolik je tam tvých krup, nezjistíš, nezváţíš.

A kdyby ses odváţil otevřít hubu, to bys koukal, jak by ti ji zacpali.

Nad holou stepí hvízdá vítr, v létě ţhavý, v zimě mrazivý. Jakţivo v té stepi nic nerostlo, a za těmi čtyřmi dráty teprve ne. Ţito tady roste jenom ve výdejně chleba, oves ţene do klasů jen ve skladě.

Tady kdyby ses samou prací třeba ztrhal, po břiše kdybys lezl, ze země kus chleba nevytřískáš, víc neţ ti orgán předepíše, nedostaneš. A ani to vlastně nedostaneš kvůli kuchařům a všem těm poskokům a levákům. Tady se krade, v táboře se krade

a začíná to okrádání uţ ve skladě. Ale ani jeden z těch, co kradou, krumpáč do ruky nevezme. Zato ty dři jako mezek a ber, co ti dávají. A moc nezacláněj.

Kdo koho můţe, ať ho odře z kůţe.

Pavlo s Šuchovem a Gopčíkem vešli do jídelny. Všichni jsou tam zrovna nalepeni jeden na druhého, přes ty spousty zad není vidět krátké stoly ani lavice. Sem tam někdo jí vsedě, ostatní většinou stojí. Dvaaosmdesátá parta, ta co kopala jámy a za celé půldne se neohřála, si obsadila první místa, hned jak odhoukalo. Teď uţ

dojedli, ale nehnou se odtud, kdepak by se mohli jinde ohřát? Ostatní jim nadávají, ale jako kdyţ hrách na stěnu hází — pořád je to lepší neţ mrznout venku.

Pavlo a Šuchov si prorazili cestu lokty. Přišli v pravou chvíli: jedna parta fasuje a za ní na řadě je jenom jedna, má u okýnka taky zástupce parťáka, Tak to přijdou ostatní na řadu aţ po nás.

„Misky! Misky!" křičí kuchař z okýnka a uţ mu je z jídelny podávají. Šuchov taky sbírá a přistrkuje — ne kvůli kaši navíc, ale aby se to hnulo.

Za přepáţkou jsou další poskokové, ti myjí misky — taky za kaši.

Ted přišel na řadu zástupce, co je před Pavlem. Pavlo křičí přes hlavy: „Gopčiku!"

„Zde!" vypísklo to ode dveří. Má hlásek teničký jako kůzle.

„Utíkej pro partu!"

Uţ letí.

Hlavní věc, ţe je dnes dobrá kaše, nejlepší ze všech — ovesná. Ta bývá málokdy.

Většinou dávají dvakrát denně magoru nebo kaši ze zapraţené mouky.

V ovesné je mezi zrnky i ten šlem, co se z nich vyvaří, ten je na ní nejvzácnější a nejvíc vydá.

Toho ovsa, co Šuchov zamlada zkrmil koním! Copak ho mohlo napadnout, ţe se mu jednou bude duše tetelit blahem nad hrstičkou zrovna toho ovsa!

„Misky! Misky!" křičí kuchař z okýnka.

Teď uţ přijde na řadu stočtyřka. Zástupce z party před nimi vyfasoval dvojitou

„parťáckou" a vypadl.

To jde taky na úkor pracantů — a taky se nikdo neozve. Tenhle přídavek dostává kaţdý parťák, a jeho věc, jestli honí sám, nebo ho dá zástupci. Ťurin ho dává Pavlovi.

Teď se pustil Šuchov do téhle práce: vecpal se za stůl, dva chcípáky vyrazil, jednoho pracanta poprosil po dobrém a tak uvolnil kousek stolu, asi pro dvanáct misek, kdyţ se postaví těsně vedle sebe. Na ty přijde dalších šest a nahoru ještě dvě. A teď musí brát misky od Pavla, počítat po něm a hlídat, aby nikdo cizí ţádnou neztopil. Taky aby nikdo nevrazil do některé misky loktem a nepřevrhl ji.

Hned vedle chlapi vstávají z lavice, jiní zalé-zají za lavice a jedí. Nesmí spustit oko z dělicí čáry: jedí ze své misky, nebo strkají pracky do naší?

„Dvě! Čtyři! Šest!" počítá kuchař za oknem. Podává hned po dvou, do kaţdé ruky jednu. Líp se mu tak počítá, kdyby dával po jedné, mohl by se splést.

„Dvě, čtyři, šest," opakuje po něm Pavlo polohlasem do okýnka. A hned podává obě misky Šuchovovi a ten je staví na stůl. Šuchov nic nahlas neopakuje, ale kouká jako ostříţ. „Osm, deset,"

Kdepak je ten Gopčik s partou? „Dvanáct, čtrnáct…" pokračuje počítání.

V tu chvílí misky v kuchyni došly. A Šuchov vidí přes Pavlovu hlavu a rameno, ţe obě kuchařovy ruce postavily do okýnka dvě misky. Stále je ještě drţí — zastavily se, jako by se zamyslely. Nejspíš se otočil a nadává chlapům od nádobí. A teď mu šoupli do okýnka další kupku vyprázdněných misek. Kuchař pustil ty dvě, které drţel, a podává do kuchyně prázdné.

Šuchov nechal stát celou tu horu misek, co měl na stole, rychle přehodil nohu přes lavici, popadl obě misky a zopakoval, ne příliš hlasitě, spíš jakoby pro Pavla neţ

pro kuchaře: „Čtrnáct."

„Počkat! Kom to táhneš?" zařval kuchař. „Ten je náš, ten je náš," vysvětloval Pavlo. „Váš, neváš, ať mě neplete při počítání!"

„Čtrnáct." pokrčiI Pavlo rameny. Sám by misky takhle nezašmelil, jako zástupce parťáka si musí zachovávat autoritu, ale takhle to jen opakoval po Šuchovovi a na toho to taky můţe svést. „Čtrnáct uţ jsem říkal," rozčiluje se kuchař.

„To se ví, ţe říkal, ale nedal, nepustils je z ruky!" houkl si na něho Šuchov. „Kdyţ

nevěříš, pojď si je přepočítat. Tadyhle jsou všecky na sto-le!"

Šuchov křičel na kuchaře, ale to uţ zblejskl, jak se k němu derou oba Estonci, a misky jim rovnou vrazil do ruky. A ještě se stačil vrátit ke stolu a omrknout, ţe má všechno na místě, ţe sousedé nestočili nic šlohnout, přestoţe klidně mohli.

Z okýnka se vynořila v celé kráse kuchařova rozpařená tlama.

„Kde máš ty misky?" zeptal se přísně.

„Tady, prosím!" vykřikl Šuchov. „Uhni, brácho, nezacláněj," strčil do někoho.

„Tady máš dvě!" — nadzvedl dvě misky z horního patra. „A tuhle jsou tři řady po čtyřech, akorát, spočítej si to."

„A parta ještě nepřišla?" vyhlíţel kuchař nedůvěřivě z příliš těsného otvoru okýnka, ostatně právě proto tak úzkého, aby z jídelny nenakuko-vali, kolik mu zbývá v kotli.

„Ne, parta tu ještě není," zakroutil hlavou Pavlo.

„Tak co, krucinálfagot, blokujete misky, kdyţ tu nemáte partu?" rozzuřil se kuchař.

„Tamhle je parta, uţ jsou tady!" křikl Šuchov.

A vtom všichni uslyšeli ze dveří kapitána, halekal jako z kapitánského můstku:

„Co tady očumujete? Kdo je po jídle, čelem vzad a odchod! Druzí chtějí taky jíst."

Kuchař ještě chvilku vrčel, pak se narovnal a v okýnku se zase objevily jeho ruce.

„Šestnáct, osmnáct…" A kdyţ nalil poslední, dvojitou, řekl: „Třiadvacet. Hotovo!

Další!"

Chlapi z party se k nim drali a Pavlo jim podával mlsky, některým aţ na druhý

stůl, přes hlavy sedících.

Na kaţdou lavicí by se jich v létě vešlo jistě pět, ale teď byli všichni nabaleni, směstnali se tam sotva čtyři a ještě se stěţí strefovali lţící do misky.

Šuchov počítal, ţe ze dvou vyšmelených porcí aspoň jedna bude jeho, a honem se proto pustil do své poctivé. Nejdřív si přitáhl pravé koleno k břichu, pak vytáhl z válenky lţíci s nápisem „Usť-lţma 1944", sundal čepici, stiskl ji pod levou paţí a lţicí objel kaši — nejdřív dokola po krajíčku.

To byla ta chvíle, kdy se měl člověk zcela a beze zbytku soustředit na jídlo, snímat z kaše na dně po teničkých vrstvách, pečlivě ji vkládat do úst a tam ji důkladně poválet na jazyku.

Jenţe Šuchov si musel pospíšit, aby si Pavlo všiml, ţuţ dojedl, a aby mu nabidl druhou porci.

Ale je tu ještě Feťukov, který přišel spolu s Estonci a všiml si, jak Šuchov ty dvě kaše lízl. Jedl teď vstoje a co chvíli pošilhával po čtyřech zbývajících, nerozebraných porcích. Chtěl tím dát Pavlovi na srozuměnou, ţe by měl správně taky dostat, kdyţ ne celou, tak aspoň půlku porce.

Ale mladý snědý Pavlo jedl klidně svou dvojitou a nedal na sobě ani mrknutím znát, jestli si všímá, kdo je vedle něho, a jestli nezapomněl, ţe jsou dvě porce navíc.

Šuchov dojedl. Ale protoţe si uţ napřed navnadil ţaludek na dvě porce, necítil se tentokrát po jedné vůbec nasycen, jak býval vţdycky po ovesné kaši. Sáhl do vnitřní kapsy, vytáhl z bílého plátýnka svůj nepro-mrzlý půlkulatý kousek černé kůrky a začal jim pečlivě vytírat ze dna i z vydutých boků misky všechny zbytky mazlavé kaše. Kdyţ se mu na kůrce nasbírala vrstvička, olízal ji jazykem a jezdil s kůrkou dál, aţ setřel i ty nejposlednější zbytečky. Konečně byla miska čistá, jako umytá, jenom jakoby trochu zašlá. Odevzdal ji přes rameno sběrači a ještě chvíli zůstal sedět se sundanou čepicí.

I kdyţ misky vyfoukl Šuchov, rozhoduje o nich zástupce.

Pavlo ho ještě chvilku potrápil, dokud sám nedojedl. Ale misku nevyli-zoval, olízal jenom lţíci, schoval jí a pokřiţoval se. Pak teprve jen tak malinko popostrčil

— šoupnout je neměl kam — dvě misky ze čtyř, jako by je tím odevzdával Šuchovovi.

„Ivane Děnisoviči. Jedna je pro vás a jednu dáte Césarovi."

Šuchov dobře věděl, ţe jedna miska se musí odnést Césarovi do kanceláře (César se nikdy tak neponíţil, aby šel sám do jídelny, ani tady, ani v táboře). Dobře to věděl, ale kdyţ se Pavlo dotkl obou misek najednou, v Šuchovovi se zrovna zastavilo srdce; co kdyţ mu Pavlo dá obě zbývající porce? Ale hned se mu srdce roztlouklo zase pravidelným tlukotem.

Sklonil se okamţitě nad svou zaslouţenou kořist a pustil se do jídla s rozvahou, nevnímaje, jak ho nové party strkají do zad. Měl jedinou obavu — aby druhou kaši

nedali Feťukovovi. Ţebrat, na to je Feťukov pašák, ale sám něco vyšašit, to by se bál.

Kousek od nich seděl u stolu kapitán Bujnovskij. Dojedl uţ dávno svou kaši.

Nevěděl, ţe parta má nějaké porce navíc, a nevyhlíţel, kolik toho Pavlovi zbylo.

Byl prostě celý malátný a rozpařený, neměl sílu vstát a jít na mráz nebo do studené ohřívárny, kde se nikdo neohřál. Zabíral tu teď místo neoprávněně a překáţel nově přicházejícím partám stejně jako ti, které před pěti minutami vyháněl svým kovovým hlasem. V táboře, na nucených pracích, byl teprve nedávno. Takové chvíle jako tato byly pro něho zvlášť důleţité, on to ovšem nevěděl. Byly to chvíle, které proměňovaly suverénního a řízného námořního důstojníka v opatrného káru, který se nepohne, kdyţ nemusí, a jedině tak dokáţe vydrţet těch pětadvacet let kriminálu.

Uţ na něho křičeli a dloubali ho do zad, aby uvolnil místo. Pavlo řekl: „Kapitáne!

Slyšíte, kapitáne!"

Bujnovskij sebou trhl, jako by se právě probudil, a ohlédl se.

Pavlo mu podat kaši, ani se neptal, jestli chce nebo ne.

Obočí vylítlo kapitánovi vzhůru, oči se dívaly na kaši jako na učiněný zázrak.

„Jen si to vemte, vemte si to," uklidnil ho Pavlo, vzal poslední kaši pro Ťurina a odešel.

Provinilý úsměv pohnul rozpraskanými rty kapitána, který tolikrát obeplut Evropu a zbrázdil Velkou severní cestu.

Sklonil se teď, celý šťastný, nad necelou sběračkou řídké ovesné kaše, v které nebyl gram tuku — nad ovsem a vodou.

Feťukov se podíval vztekle na Šuchova i na kapitána a šel pryč.

Šuchov si však mysli — dobře ţe kaši dostal kapitán. I on se tu časem naučí ţít, zatím to neumí.

Šuchov v sobě ţivil ještě malou kapičku naděje, ţe mu dá svou kaši taky César.

Ale ne, sotva, protoţe nedostal balík uţ čtrnáct dní.

Kdyţ vytřel dno a stěny další misky stejně pečlivě kůrčičkou — zase ji pokaţdé olízal — snědl Šuchov nakonec i tu kůrku. Nato vzal Césarovu vystydlou kaši a šel.

„Do kanceláře!" odstrčil ve dveřích poskoka, který ho nechtěl pustit s miskou ven.

Kancelář byla roubená chalupa kousek od stráţnice. Z jejího komína se valil kouř stejně jako ráno. Topení tam obstarávala sluţba, vězeň, který dělal záreň poslíčka, psali mu za to hodinovou mzdu. Pro kancelář není podniku líto třísek a všelijakých odřezků.

Šuchov vrzl dveřmi do předsíně, potom dalšími, utěsněnými koudelí, vešel, vpouštěje dovnitř veliké chuchvalce mrazivé páry, a honem za sebou zavřel (udělal to tak rychle proto, aby na něj někdo nehoukl: „Neumíš zavírat, moulo?").

Připadlo mu, ţe v kanceláři je horko jako v lázni. Sluníčko sem padalo skrz okna s poodtálým ledem a nebylo tak zubaté jako nahoře v teplárně, svítilo zvesela. V jeho

proudu se rozplýval mrak kouře z Césarovy lulky jako kadidlo v kostele. A kamna byla celá červená, tak je ti prevíti rozpálili. I roury byly červené.

V takovém teple si na vteřinku sednout — a člověk usne v tu ránu.

V kanceláři jsou dvě místnosti. Dveře do té druhé, kde pracuje stavbyvedoucí, jsou nedovřené a je odtud slyšet jeho hřímající hlas: „Překročili jsme mzdový fond i plánovanou spotřebu stavebních hmot. Káranci vám rozštípají a ztopí v ohřívárnách kdejaké kvalitní prkno, o dílcích k montovaným domům nemluvě, a vy nic nevidíte. Zrovna tuhle vykládali při silném větru nedaleko skladiště cement a ještě ho nosili na nosítkách deset metrů. Kolem celého skladiště bylo po kotníky cementu a dělníci odtud místo v černých kabátech odešli v šedivých. Víte, co nás to stojí?"

Aha, tak to je u stavbyvedoucího porada. Má tam asi předáky. V koutě u vchodu sedí na stoličce topič, je jako uvařený. Dál je tam Škuropatěnko, B - dvě stě devatenáct, to slonbidlo jednooké. Civí ven z okna, ani teď si nedá pokoj, hlídá, jestli mu někdo nekrade ty jeho montované baráky. Ale térák jsi neuhlídal, tulipáne.

Dva účetní, taky vězni, si opékají na kamnech chleba. Aby se jim nepálil, udělali si z drátu zvláštní síťku.

César kouří lulku a rozvaluje se u svého stolu. K Šuchovovi je obrácen zády, nevidí ho.

A proti němu sedí Ch — sto dvacet tři, šlachovitý stařec, odsouzený na dvacet let, kárný tábor vyfasoval rovnou u soudu. Jí kaši.

„Kdepak, vašnosti," říká César jaksi měkce a trochu líně, „objektivně se musí uznat, ţe Ejzenštejn je geniální. Třeba ,Ivan Hrozný' - copak to není geniální?

Tanec opričníků s maskami! Scéna v chrámu!"

„Serepetičkyl" zlobí se Ch _ sto dvacet tři a zarazí lţíci těsně před ústy. „Tolik umění, ţe uţ to není ţádné umění. Pepř s mákem místo obyčejného černého chleba.

A pak, ta absolutně odporná politická idea —ospravedlňování tyranie jednoho vládce. Výsměch památce tří generací ruské inteligence!" Ţmoulá kaši, vůbec neví, co jí, nic z ní nemá.

„Copak by prošlo jiné pojetí?…

„Á, prošlo?! Tak neříkejte, ţe je génius! Řekněte, ţe je dvorní šašek a dodal zboţí na hovadskou objednávku. Géniové nepřizpůsobují své pojetí vkusu tyranů!"

„Hm, hm," odkašlal si Šuchov, ostýchaje se přerušit učený rozhovor.

Ostatně ani tu neměl co dělat.

César se otočil, natáhl ruku po kaši, na Šuchova se oni nepodíval, jako by kaše připlula vzduchem sama — a hned zase dál: „Poslechněte, umění, to přece není co, ale jak."

Ch — sto dvacet tři, jako kdyţ do něj píchne, začal vztekle tlouct do stolu: „Jděte s tím do háje, s tím vaším ,jak', kdyţ to ve mně nevyvolá kousek ušlechtilého citu!"

Kdyţ Šuchov odevzdal kaši, postál ještě, ale jen co vyţadovala slušnost.

Čekal, jestli mu César nenabídne cigaretu. Jenţe César uţ úplně zapomněl, ţe někdo stojí za jeho zády. Šuchov se tedy otočil a tiše odešel.

Venku není ani tak strašná zima, ujde to. Snad se nebude zdít nejhůř. Šuchov si jde cestičkou a najednou vidí na sněhu kousek ocelové pilky, úlomek pilového listu.

Nevěděl v tu chvíli, k čemu by se mu takový kus pilky mohl hodit, ale člověk nikdy neví, co můţe potřebovat. Zvedl ho a strčil do kapsy u kalhot. Schová si ho v teplárně. Kdo šetří, má za tři. Kdyţ přišel do teplárny, vytáhl si nejdřív schovanou zednickou lţíci a zastrčil si ji za provázek, kterým byl opásán. A teprve potom vstoupil do haly.

Připadlo mu teď, kdyţ přišel ze slunce, ţe je tam úplná tma a ţe tam není o nic tepleji neţ venku. A nějak víc to táhlo syrovinou.

Všichni se shlukli kolem kulaté pícky, kterou postavil Šuchov, i kolem té, co se na ní rozehřívá a paří písek. Na koho se nedostaloísto, sedl na hraně míchačky, Ťurin sedí těsně u pece a dojídá kaši. Pavlo mu ji ohřál na peci.

Mládenci si šuškají, mají dobrou náladu. A Ivanu Děnisoviči říkají taky potichu: starý sfoukl výkaz dobře. Vrátil se s veselou.

Kde vlastně splašil jakou odvedenou práci, to je jeho věc. Co například udělali dnes za ten půlden? Nic. Za instalování pece jim nezaplatí nic a za ohřívačku taky nic. To dělali pro sebe, ne pro výrobu. Ale do výkazu se něco napsat musí. Kdoví, moţná ţe Ťurinovi při sestavováni výkazů taky někdy píchne César — Ťurin si ho povaţuje, a má to jistě svůj důvod, pro nic za nic to nebude.

„Výkaz je v suchu" — to znamená, ţe teď bude pět dní dobrý příděl. Ne tak doslova, řekněme jenom čtyři: z pěti dní trhnou jeden orgáni pro sebe — to pak udrţují na základní dávce celý tábor bez rozdílu, ty nejlepší stejně jako ty nejhorší.

Tváří se přitom, jako ţe to nikomu nemusí být líto, všichni mají přece stejně — a zatím na našem břiše ušetří. Vem to nešť, kárův ţaludek vydrţí všechno: dnešek nějak překlepem a zítra se najíme! S touhle naději uléhá tábor v den základního přídělu.

Ale kdyţ se tomu člověk podívá na zoubek, tak vlastně pracujeme pět dní a jíme jenom čtyři.

Parta nedělá hluk, kdo má co kouřit, potichu si kouří. Sedí všichni v té tmě na jedné hromadě a dívají se do ohně. Jako velká rodina. Vţdyť parta je vlastně rodina. Poslouchají, jak parťák vypravuje dvěma nebo třem u pece. Ťurin nikdy moc řeči nenadělá, a kdyţ uţ se dal do vyprávění, znamená to, ţe má výbornou náladu, Taky sí nezvykl jíst v čepici. Kdyţ ji sundá, je vidět, ţe uţ je starý.

Ostříhaný je nakrátko jako všichni a ve světle z ohně je vidět, jak silně uţ mu popelavé vlasy prokvetly.

„…Ve mně bejvala malá dušička i před velitelem praporu, a teď najednou velitel pluku! Rudoarmejec Ťurin, hlásím příchod podle rozkazu…' Obočí má jok strniště, očima mě div neprobodne: Křestní jméno a jméno

po otci.' Odpovídám. ,Rok narození!' Odpovídám. Tenkrát, v třicátým, kolik mi to bylo, dvaadvacet, byl jsem ještě tele. ,Tak co, jak slouţíš,Ťurine?' ,Slouţím pracujícímu lidu!' Vyletěl a práskl oběma rukama do stolu! ,Tak ty slouţíš pracujícímu lidu. A kdopak ty vlastně jsi, darebáku?!' Byla mi, jako kdyţ mě opaří

!…AIe drţim se: .Kulometčík — mířič. Vzorný voják a…" ,Já ti dám miřiče, ty pacholku! Tvůj táta je kulak. Tady přišlo z Kameně oznámení. Tvůj táta je kulak a ty ses od vás vytratil, uţ druhý rok tě hledají!' Já zbledl jako stěna a mlčím. Rok jsem nepsal domů, aby nezjistili, kde jsem. Nevěděl jsem, jsou-li vůbec naţivu, a oni o mně taky nic. Máš ty vůbec svědomí,' řve,aţ mu všecky čtyři pecky nadskakujou —,takhle podvádět dělnicko-rolnickou vládu!' Myslel jsem, ţe mě zmlátí. Ale nic mi neudělal. Podepsal rozkaz: do šesti hodin za bránu… A venku listopad. Zimní uniformu ze mě svlíkli, dali mi vyřazenou letní, ponoţky—záplata na záplatě a plášť — utíkáček po kolena. Byl jsem trouba, nevěděl jsem, ţe nemusím nic odevzdávat a ţe je můţu poslat do hajzlu… A do ruky mi dali potvrzeníčko, jedna radost: Propuštěn z řad… jako syn kulaka.' Na takový lejstro dostane člověk zaručeně práci. Domů mi cesta trvá čtyři dny. Cestovní příkaz na vlak mi nedali a stravu jsem nevyfasoval ani na den. V poledne mi dali naposledy najíst a vykopli mě z kasáren.

Mimochodem, v osmatřicátým jsem pak na etapě v Kotlase potkal chlápka, co byl tenkrát četařem, taky mu napařili deset let. A od něho jsem se dověděl, ţe ten velitel pluku i komisař, ti ţe byli oba zastřeleni v sedma-třicátým. A nic se nekoukalo na to, jestli jsou proletáři nebo kulaci. Ani jestli mají svědomí nebo nemají… Tak jsem se pokřiţoval a povídám: Přece jenom jsi, Pane na nebi: Dlouho poshovíš, ale potom tvrdě tresceš !"

Po dvou miskách kaše se Šuchovovi najednou k smrti zachtělo dát si šluka.

Protoţe počítal, ţe si u Lotyše ze sedmého baráku koupí dvě sklenky domoviny, z kterých by to hned vrátil, řekl Estonci rybářovi: „Ty, Ejno, půjč mi do zítřka jednou ubalit. Neošidím tě, spolehni se." Ejno se podíval Šuchovovi přímo do oči, potom je pomalu stočil na svého pobratima a podíval se něho stejně zpříma. O všechno se spolu dělí napůl, jeden bez druhého by nepromrhal ani špetičku tabáku. Chvilku si spolu cosi špitali, pak Ejno vylovil pytlík vyšívaný růţovou šňůrkou. Vytáhl z pytlíku hodnou špetku kupovaného tabáku, vysypal ji Šuchovovi na dlaň, odhadl, kolik dal, a přidal ještě několik vláken. Přesně na jedno ubalení, ani o chloupek víc Papírek z novin Šuchov má. Utrhl sí, ubalil, zdvihl uhlík, který vyskočil z pece k parťákovým nohám — a táhne, a táhne! Celým tělem mu prošla taková závrať, ţe mu najednou skoro připadlo, jako by měl opilé nohy i hlavu.

Jen si zapálil, uţ se proti němu na druhém konci haly rozsvítily zelené oči: Feťukov. Mohl by se nad ním slitovat, jednou mu špačka dát, kojotovi, ale Feťukov uţ si dnes vyţebral, Šuchov to viděl. Radši nechá Seňkovi Klev- šinovi. Ten ani neslyší, co parťák vypravuje, sedí tam, chuděra, před ohněm a hlavu má svěšenou

na stranu.

Parťákovu podobanou tvář ozařuje oheň. Vypravuje bez lítosti, jako by nemluvil o sobě: „Těch pár krámů, co jsem měl, jsem střelil překupníkovi za čtvrtinu ceny.

Načerno jsem koupil dva bochníčky chleba, tehda uţ byly lístky. Chtěl jsem se nějak dokodrcat na nákladních vlacích, ale na to tenkrát byly uţ taky zákony. A jízdenky, kdo si to pamatuje, ty se tenkrát nedaly koupit ani za peníze, neřku-li bez peněz, dostaly se jenom na legitimace a cestovní příkazy. Na nástupiště se taky nesmělo: ve dveřích milice a po kolejích špacírujou z obou stran nádraţí ţelezniční stráţe. Slunko studí, zapadá, kaluţe zamrzávají — kam teď na noc?… Vydrápal jsem se na hladkou kamennou zeď a přehoup jsem se i s bochníky na nádraţní záchodek. Chvilku jsem tam postál — nikdo mě nehoní. Tak jsem vyšel ven jako cestující vojáček. Na kolejích zrovna stojí rychlík Vla-divostok—Moskva. U kotle s vařící vodou je strašná mačkanice, lidi se div netlučou kotlíky po hlavách. Motá se tam děvče v modré blůzičce s dvou-litrovou konvicí a ke kotli si netroufá. Noţky má jak panenka, někdo by ji moh opařit nebo pošlapat. .Podrţ mi ty bochníčky, povídám jí, ,hned ti načepuju.' Neţ jsem konvici naplnil, vlak se začal rozjíţdět.

Děvče drţí v ruce moje chleby, brečí, neví co s nimi, uţ by i tu konvici ráda oţelela. , Utíkej,' křičím, ,utíkej, běţím za tebou ! Ona letí vpředu a já za ní.

Dohonil jsem ji, jednou rukou ji pomáhám nahoru — a vlak uţ jede plnou parou!

Skočil jsem taky na stupátko. Průvodčí mě nezačal tlouct přes prsty ani shazovat z vlaku dolů — ve vagónu jelo víc vojáků, splet si mě s nima." Šuchov rýpl Seňku: tady máš, smolaři, dokuř to. Dal mu špačka i s dřevěnou špičkou, trochu ji ocucá, to je toho. Seňka je divná nátura: přitiskl jednu ruku na srdce a kývá hlavou (učiněný herec). Ale co s ním, je hluchý… A parťák vypravuje dál: „Jelo jich, těch děvčat, v zavřeným kupé šest, samá leningradská studentka, vracely se z praxe. Na stolečku všelijaký ty sardelky prdelky, pláště se jim houpají na věšácích, kufírky pěkně plátýnkem povlíknutý. Jedou si kolem ţivota, na semaforech mají pořád zelenou… Popovídali jsme si, byli jsme samá legrace, popili jsme čaje. Pak se ptají

— a z kterého vagónu jste vy ? Vzdychl jsem si a všecko jsem jim vyklopil: já jsem, děvčata, z takovýho vagónu, ţe vy budete ţít a se mnou je amen…" V hale je ticho. V peci hoří.

„To se ví, hned samé ach a och, začaly se radit… Nakonec mě přece jenom schovaly na třetí polici, přehodily přese mě pláště. Tak mě skrejvaly aţ do Novosibirska… Jo, a jedný z těch dívek jsem to pozděj na Pečoře oplatil: sebrali ji v pětatřicátým, v kirovské akci, dělala s lopatou a uţ byla na skápnutí. Dostal jsem jí do krejčovny." „Neměla by se začít míchat malta?" ptá se Ťurina šeptem Pavlo.

Ale Ťurin neslyší.

„Domů jsem přišel v noci, přes humna, a hned tu noc jsem zas vandroval pryč.

Brášku jsem vzal s sebou a odvezl jsem ho do teplých krajin, do města Frunze. Do huby jsem neměl nic, ani pro něho, ani pro sebe. Tam ve Frunze vařili v kotli asfalt.

Kolem kotle sedí parta pobudů. Sed jsem si k nim: Koukejte, holoprdelníci. Vemte tady mýho brášku do učení, naučte ho ţít!' Vzali ho…ituju, ţe jsem se k těm šmatákům nedal tenkrát taky."

„A bratra jste uţ víckrát neviděl?" zeptal se kapitán.

Ťurin zívl.

„Ne, uţ nikdy." A zase zívl. Pak řekl: „Jen klid, chlapci. V teplárně nám taky bude dobře. Kdo míchá, dejte se do toho, nečekejte na sirénu."

A právě tohle je parta. Orgán nehne s pracantem ani v pracovní době —. ale parťák, ten kdyţ řekne, třeba o přestávce, jde se dělat, tak se jde dělat. Protoţe parťák lidi ţiví. A zbytečně člověka do práce taky nepoţene.

Kdyţ se má s mícháním začít hned po houkání, nebudou přece zedníci stát. Šuchov si povzdechl a zvedl se.

„Jdu osekat led."

Na led si s sebou vzal sekerku a metličku a na zdění zednické kladívko, lištu, šňůrku a olovnici.

Červenolící Kilgas se na Šuchova podíval a zašklebil se, jako by říkal, jen se nepřetrhni, co nepočkáš na parťáka? Jenţe Kilgas se musí houby starat, z čeho bude parta ţiva: tomu plešatci to můţe být jedno, i kdyby bylo chleba míň třeba o dvě stě gramů, toho uţiví balíčky.

Ale přece jen vstane, chápe. Kvůli sobě nebude zdrţovat partu.

„Počkej, Váňo, jdu taky!" volá.

Bodejť, hubu má jak slabikář. Však kdyby dělal pro sebe, ten by jinak vyskočil.

(Šuchov si ovšem pospíšil taky ještě proto, aby Kilgasovi vyfoukl olovnici, vzali z výdejny jenom jednu.) Pavlo se Ťurina zeptal; „Mají zdít ve třech? Nedáme k nim čtvrtého? Nebo bude málo malty?"

Ťurin svraštil obočí a zamyslil se.

„Tak půjdu já, Pavlo. A ty si zatím hleď tadyhle malty. Míchačka je velká, postav k tomu šest chlapů, a takhle: z jedné půlky se bude hotová malta vybírat a v druhé se bude míchat nová. Ale to ti povídám, ať nestojíme ani minutu!"

„Hoho!" vyskočil Pavlo. Je to kluk jako buk, čerstvá krev, tábory ho ještě moc nepocuchaly, papulu má vykrmenou ukrajinskými haluškami. „Kdyţ vy budete zdít, budu já míchat maltu. A to se podíváme, kdo toho víc porazí. Kde je tady nejdelší lopata?"

Tomu se říká parta. Pavlo střílel z lesa ze zálohy, dělal noční přepady v okresech

— ten by jim tu tak dřel. Ale pro parťáka, to je jiná!

Šuchov s Kilgasem vylezli nahoru a najednou slyší, ţe za nimi skřípe po můstku taky Seňka. Dovtípil se, hlušec.

V prvním patře se zděním teprve začati: dokola po třech řadách, jen tu a tam šli výš. Nejrychleji se zdí od kolenou po ramena, bez lešení.

Jenţe lešení, co tu dřív bylo, i všecky kozy, všechno to kárové odtahali pryč: něco

na stavbu jiných budov, něco spálili — jen aby nic nezůstalo ji-ným partám. Teď abychom jako pořádní hospodáři začati hned zítra stlou-kat kozy, nebo zůstaneme trčet.

Shora z teplárny se dohlídne daleko. Je vidět celé staveniště, kolem dokola liduprázdné a zasněţené (chlapi jsou všichni poschovávaní, ohřívají se, dokud nebude houkat), černé hlídací věţe i špičaté kůly s ostnatými dráty. Dráty je vidět jen po slunci, proti slunci se ztrácejí. Slunce sviti jako divé, musíš před ním mhouřit oči.

A kousek od teplárny je vidět ještě pojízdnou elektrárnu. Pane, ta dýmá a začuzuje oblohu! Teď začala těţce oddechovat. Tenhle bolestný chrapot ze sebe vyráţí pokaţdé, neţ začne houkat. A uţ se ozvala siréna. Moc velkého strejčka jsme si neudělali. „Hele, ty úderníku, koukej dělat s tou olovnicí!" honí Šuchova Kilgas.

„Radši se koukni ty, co máš na té své zdi ledu. Já jen jestli to do večera osekáš?

Abys jako zbytečně netahal nahoru lţíci," utahuje si zase z něho Šuchov.

Chtěli oba zakleknout ke zdi, kterou jim Ťurin dopoledne určil, ale ten najednou volá zezdola: „Jářku, mládenci, musíme si stoupnout po dvou, aby nám nemrzla malta v kalfasech. Šuchove, ty si vem ke své zdi Klevšina, já jdu s Kilgasem, Zatím za mě u Kilgase otluče led Gopčik." Šuchov s Kilgasem se na sebe podívali. Má pravdu. Tak to půjde rychleji. A hned kaţdý sekeru do ruky.

A od té chvíle Šuchov uţ neviděl ani daleký obzor, kde se v slunci třpytil sníh, ani jak se po celém staveništi začali rozcházet od ohřívaček kárové, kaţdý po svém —

jedni rýpat jamky, které nedorýpali dopoledne, druzí připevňovat výztuţ, třetí stavět krov na dílnách. Šuchov viděl jenom svoji zeď — od levého kraje, kde zdiva přibývalo stupňovitě aţ nad pás, aţ po pravý kout, kde se stýkala jeho zes Kilgasovou. Ukázal Seňkovi, kde má otloukat led, a sám ho začal s vervou rubat hned čepcem, hned ostřím sekery, aţ kousky ledu stříkaly kolem dokola i do tváře.

Dělal tu práci s elánem, ale vůbec na ni nemyslel. Zato si rozumem i očima vyhmatával zpod ledu zeď, byla to vnějši čelná zeď teplárny v síle dvou tvárnic.

Před ním tu zdil zedník, který buď neuměl řemeslo, nebo to flákal. A Šuchov si teď musel zvykat na zeď, jako by byla jeho. Tadyhle je prosedlá, to se za jednu řadu

nesrovná, nějaké tři řady tam bude muset přidávat víc malty. Tady zas je vyboulená ven, to vyrovná tak za dvě řady. Pak si ještě rozdělil zeď pomyslným znamínkem, aţ potud, z levé strany od stupňovitého začátku bude zdít sám a odtamtud Seňka dál napravo aţ ke Kilgasovi. Tamhle v rohu, říkal si, to Kilgasovi nedá, poloţí tam pár tvárnic za Seňku a ten to pak bude mít, jako kdyţ to najde. A zatímco se oni budou piplat s tím růţkem, Šuchov si naţene víc neţ půl zdi, aby se Seňkou nezůstali pozadu. Taky si odhadl, kam a kolik tvárnic mu mají nosit. A jen vylezli nosiči nahoru, hned si pro sebe urval Aljošku: „Ty budeš nosit mně! Skládej semhle! A tady."

Seňka ještě odsekával led, a Šuchov uţ popadl metličku s ocelovými drátky a drhl zeď sem a tam, sem a tam. Ošoupal tak horní řadu tvárnic — skoro na čisto.

Zbývala uţ jen tenounká našedlá sněhová vrstvička. Zvlášť důkladně vydrhl spáry.

Teď vylezl nahoru i Ťurin, a zatímco se Šuchov ještě páral s metličkou, přitloukl si Ťurin do rohu lištu. „Hej!" křičí Pavlo zdola. „Jste tam nahoře někdo ţivý! Malta uţ jede!" V Šuchovovi hrklo: vţdyť ještě nemá nataţenou šňůrku! Zarazil se. Pak se rozhodl, ţe šňůrku nenatáhne na jednu tvárnici ani na dvě, ale hned na tři najednou, do foroty. A aby ulehčil Seňkovi, ţe za něj vezme kus vnější řady, a kousek vnitřní ţe mu nechá ze své.

Začal natahovat šňůru podle horní hrany a vysvětlil přitom Seňkovi slovy i rukama, kde má zdít. A hluchý pochopil. Skousl rty, zamrkal a kývá hlavou směrem k Ťurinově zdi — podáme si je, co! Nenecháme se předhonit! Směje se.

A po můstku uţ nesou maltu. Budou ji nosit čtyři dvojice. Ťurin rozhodl nestavět k zedníkům ţádné kalfasy, malta by tím přendáváním jenom mrzla. Truhlíky přímo na lešení, dva zedníci budou nabírat rovnou z nich — šup s maltou na zeď a zdít. A nosiči budou mezitím, aby nahoře zbytečně nemrzli, přihazovat zedníkům tvárnice.

Jen maltu z truhlíku vyberou, uţ tu bude zdola hnedka další, a ti dva s prázdným marš dolů. Tam nechají zmrzlý zbytek malty u pece roztát a pokud moţná rozmrznou přitom sami. Přinesli dva truhlíky najednou, na Kilgasovu zeď i na Šuchovovu. Z malty jde v tom mraze pára, kouří se z ní, ale tepla je v ní malinko.

Kdyţ ji člověk hodí lţicí na zeď a jen vteřinku se omešká —v tu ránu přimrzne. A pak abys ji otloukal kladívkem, lţicí ji nesundáš. S tvárnicí je to ostatně zrovna tak.

Poloţíš ji, trošku s ní přitom hneš, a hned ti přimrzne takhle našišato. To pak nezbyde neţ ji vyrazit čepcem sekery a maltu odsekat.

Ale Šuchov se nesplete. Tvárnice nejsou jedna jako druhá. Jedna má uraţený roh, druhá má promáčknutou hranu, nebo je vypouklá — Šuchov jen mrkne a uţ to vidí, hned ví, kterou stranou by si tahle tvárnice nejradši lehla, a hned vidí místo na zdi, které čeká právě na ni.

Nabere lţicí maltu, z které se kouří, hodí ji na to místo a přitom si zapamatuje, kde je dole spára (tam potom přijde střed hořejší tvárnice). Na-hazuje přesně tolik malty, kolik pod jednu tvárnici patří. Tvárnice si bere z hromádky (ale opatrně, aby

si nezedral palečnici, tvárnice je hrozně trhají). Lţicí pak maltu ještě urovná, a plesk na ní tvárnici! A honem vyrovnat, přiklepnout ji boční hranou lţíce, kdyţ

dobře nesedí: vnější zeď musí jít podle olovnice a tvárnice musí po délce i napříč leţet pěkně na-plocho. A uţ ji mráz chytil — přimrzla.

Teď kdyţ tvárnice vytlačila po stranách maltu, musí ji okamţitě odseknout, zase hranou lţíce, a shodit dolů (v létě by se mázla rovnou pod další tvárnici, teď na to není ani pomyšlení) a hned zase kouknout, jak to vypadá s dolejšími spárami —

stane se, ţe tvárnice není celá, spousta je jicdrolených — a zas nahodit maltu, ale tak, aby jí pod levou stranu přišlo víc. A tvárnici pak nepoloţit jednoduše shora, ale šoupnout ji zprava do-leva, takţe sama vymáčkne přebytek malty mezi sebou a sousedkou z levé strany. Mrk na olovnici. Mrk po délce. Sedí. Další!

A práce se rozjela. Aţ budeme mít dvě řady a vyrovnáme staré chyby, tak uţ to půjde jak po másle. Ale zatím musíme mít oči jak ostříţi!

A uţ ji Šuchov ţene, uţ ţene vnější řadu k Seňkovi. Seňka uţ se taky v rohu utrhl od Ťurina a taky jede Šuchovovi naproti.

Šuchov mrkl na nosiče — maltu! Sem s tou maltou, dělejte! Práce najednou jen letí, člověk si nestačí ani nos utřít.

Kdyţ se se Seňkou srazili a začali nabírat oba z jednoho truhlíku, za chviličku byli na dně — uţ vyškrabují zbytky malty. „Maltu!" huláká Šuchov dolů přes zeď. „Uţ

se veze!" křičí Pavlo.

Přinesli truhlík. Všechnu řídkou maltu z něho vybrali, ale co jste nechali přimrznout — to si, hoši, seškrábejte sami! Kdyţ si tam necháte narůst škraloup, sami to budete tahat nahoru a dolů. A maţte! Další!

Šuchov ani ostatní zedníci uţ necítili mráz. Z rychlé, strhující práce je rozrazila nejdřív první horkost, to je ta, co se z ní člověk pod kabátem, pod blůzou a svrchní i spodní košilí pořádně zpotí. Ale nezastavili se ani na okamţik, jeli v plném tempu bez zastávky dál. A tak za hodinku přišla druhá horkost, ta, co zas pot vysouší.

Nohy jim nemrzly, to bylo nejdůleţitější, a nic jiného, ani lehký větřík, který vytrvale pofukoval, nemohlo odpoutat jejich myšlenky od práce. Jenom Klevšin kaţdou chvíli poklepával nohou o nohu: má, chudák, šestačtyřicitky a tlačí ho válenky, dali mu kaţdou z jiného páru.

Ťurin občas houkne: „Mal-tú!" A Šuchov zrovna tak: „Mal-tú!" Kdo umí vzít práci za pravý konec, hned je pro chlapy kolem sebe taky něco jako parťák. Šuchov sí umínil, ţe nezůstane pozadu za druhou dvojicí - a kdyby mu nosil maltu po můstku vlastní bratr, i toho by uhonil.

Po obědě nosil Bujnovskij maltu nejdřív s Feťukovem. Můstek je příkrý, smeká se to, ze začátku tomu moc nedal. Šuchov ho maličko popoháněl: „Hni sebou, kapitáne! Kapitáne, tvárnice!"

Ale od nosítek k nosítkům byl kapitán čipernější a Feťukov zas čím dál línější: pajdá, čubčí cecek, kaţdou chvilku nahne nosítka a ucvrkne malty, aby to měl

lehčí. Šuchov ho jednou rýpl do ţeber: „Ty plemeno hadí, kdyţ jsi byl ředitelem, to jsi dělníky honil, co?" „Ťurine!" křičí kapitán. „Dej ke mně pořádnýho chlapa. S

tímhle srabem nedělám!"

Parťák to přehodil: Feťukova poslal dolů házet tvárnice na lešení — ale postavil ho zvlášť, aby se dalo spočítat, kolik tvárnic vyhodí — a ke kapitánovi dal Aljošku.

Aljaška je jako beránek, tomu neporučí jenom kdo nechce.

„Poplach! Na palubu!" hučí do něho kapitán. „Vidíš, jak s tím mávají!"

Atjoška se smířlivě usmívá: „Kdyţ myslíte, tak si pospíšíme. Jak chcete vy."

A uţ ťapou dolů.

Taková mírná povaha, to je pro partu poklad.

Ťurin křičí na někoho dole. Přijel další náklaďák s tvárnicemi: nejdřív půlroku nic a teď se s nimi roztrh pytel. Dokud se vozí, je práce. První den. Potom kdyţ to začne váznout, nebude zas do čeho píchnout.

Teď zas Ťurin někomu dole nadává. Říká cosi o výtahu. Šuchov by tuze rád věděl co, ale nemá kdy — vyrovnává zeď. Nosiči vylezli nahoru a vykládají, ţe přišel montér spravit motor u výtahu. S ním vedoucí od elektrikářů, civil. Montér se v tom hrabe, vedoucí kouká.

Správně, jak to má být: jeden dělá, druhý čumí.

Kdyby teď ten výtah spravili, mohly by se vozit nahoru tvárnice i malta.

Šuchov uţ začal třetí řadu (Kilgas taky třetí). Vtom se po můstku hrne další kibic, další šafář — předák Der. Moskvan. Pracoval prý na ministerstvu.

Šuchov stál kousek od Kilgase a upozornil ho na Dera.

„Ále," mává rukou Kilgas. „Mně můţou vlízt všichni fořti na záda. Jo, kdyby tak sletěl z můstku, to mě můţeš zavolat."

Teď se zapíchne zedníkům za záda a bude očumovat. Tihleti pozorovatelé lezou Šuchovovi nejvíc z krku. Dělá to ze sebe inţenýra, pazour! A kdyţ jednou ukazoval, jak se mají správně klást cihly, myslel Šuchov, ţe se smíchy potrhá. My říkáme, kamaráde, nejdřív postav jeden dům vlastníma rukama, pa tebe bude inţenýr.

V Těmgeňově nebyl ani jeden zděný dům, samé dřevěné chalupy. Škola je taky roubená, z rezervace na ni vozili šestisáhové kmeny. Ale kdyţ sháněli v táboře zedníky, Šuchov hned — prosím, proč ne. Kdo má v ruce dvě řemesla, ten pochytí třeba deset dalších.

Ale Der nesletěl, jenom jednou zakopl. Hnal se nahoru, div se nepřerazil.

„Ťurine!" křičí, oči má navrch hlavy. „Ťu-ri-ne!"

V patách za ním běţí nahoru Pavlo, tak jak byl, s lopatou.

Der má táborový kabát, jenţe zbrusu nový a čisťounký. Parádní koţenou čepici.

Ale má na ní číslo, jako všichni ostatní: B — 731.

„Co je?" jde k němu Ťurin se lţící v ruce. Čepice se mu svezla šikmo přes jedno oko, Děje se něco mimořádného. Nevěnovat tomu pozornost, to parťák rozhodně

nemůţe, ale zároveň mu v truhlíku stydne malta. Šuchov klade cihlu za cihlou a poslouchá.

„Zbláznil ses, nebo co?!" křičí Der a prská. „Tohle nesmrdí jenom ko- rekcí! Na tohle jsou paragrafy, Ťurine! Za to vyfasuješ třetí trest." Teď teprve Šuchovovi došlo, co se děje. Mrkl na Kilgase, ten uţ taky pochopil, kolik uhodilo. Lepenka!

Uviděl na oknech lepenku.

O sebe se Šuchov nebojí ani dost málo, Ťurin ho neshodí. Má strach o parťáka. Pro nás je parťák táta, pro ně — nula. Za takovéhle věcí na severu klidně napařili parťákovi novou lhůtu.

Ťurin je vzteky bez sebe, tvář se mu celá zkřivila. Prásk lţící o zem! A krok k Derovi. Der se otočil — Pavlo se rozpřahá lopatou. Jako by věděl, proč si ji bere nahoru…

I Seňka pochopil, jak je hluchý. A ruce uţ se mu taky samy zdvihají a uţ je tady. A medvěd Seňka je panečku vazba!

Der začal mrkat, ztratil jistotu, kouká, kde nechal tesař díru.

Ťurin se k němu nahnul a řekl tiše, ale tak, ţe to tady nahoře všichni zcela zřetelně slyšeli: „Ty časy uţ jsou pryč, kdy jste rozdávali tresty, vy grázlové! Jestli cek-neš, pijavice, ţiješ dnes poslední den, to si pamatuj!"

Ťurin se celý třese. A ne a ne ten třas ovládnout.

A Pavlo, oči jako nebozezy — taky jimi Dera zrovna provrtává.

„Neblázněte, chlapci!"— Der zbledl jako stěna — a honem co nejdál od můstku.

Ťurin uţ neřekl ani slovo, pošoupl si čepici, zdvihl zkřivenou lţíci a vykročil ke své zdi.

A Pavlo s lopatou jde pomalu dolů.

Pomaloučku…

Der se teď bojí zůstat a sejít dolů se taky bojí. Schoval se za Kilgase, stojí, ani se nehne.

A Kilgas klade cihly, jako kdyţ se v lékárně váţí léky. Má v sobě něco doktorského a dává si na čas. K Derovi je pořád obrácen zády, jako by o něm vůbec nevěděl.

Teď se Der pomaloučku šourá k Ťurinovi. Pěkně mu spadl hřebínek.

„Ale co já řeknu stavbyvedoucímu, Ťurine?"

Ťurin zdí, ani se neohlídne: „Řeknete, ţe to uţ tak bylo. Kdyţ jsme přišli, uţ to tak bylo."

Der ještě chvilku okouněl. Je mu jasné, ţe teď uţ ho nezabijou. Poma-loučku se prošel, ruce strčil do kapes.

„Ty,Šč — osm set padesát čtyři," zavrčel. „Co dáváš tak málo malty?"

Na někom si vztek musí vylít. Tvárnice nakřivo nebo špatná spára, to u Šuchova nepřichází v úvahu, tak se mu nezdá aspoň ta malta.

„Dovolte, abych poznamenal," zašišlal Šuchov s úsměškem, „ţe nandat sem teď

natlusto malty, tak vám celá teplárna na jaře poteče."

„Ty jsi zedník a máš poslouchat, co ti říká předák," mračí se Der a maličko nafoukl tváře, má takový zvyk.

To se ví, někde je malty moţná trochu potenku, kapku tlustší vrstva by neškodila, ale to by se muselo zdít jako u lidí a ne v takovéhle siberii. Musí mít taky trochu ohled na lidi. Aby byl nějaký výkon. Ale copak tomuhle to někdo vysvětlí, kdyţ

ničemu nerozumí?

A Der vykročil pomalu dolů po můstku.

„Kdybyste mně radši spravili vejtah!" volá za ním Ťurin od zdi. „Copak jsme mezci, nebo co? Mordovat se s tvárnicema do prvního patra ručně!"

„Dopravu materiálu máš placenou," říká mu Der z můstku, ale mírně, aby ho uchlácholil.

„To mám, ale ,na kolečkách'! Vemte si kolečko a zkuste s ním vyjet po můstku nahoru. Zaplaťte mi dopravu ,na nosítkách'!"

„Copak o mě, já bych ti to napsal. Ale účtárna ţádnou dopravu ,na nosítkách'

neuzná."

„Účtárna! Mně tady dělá celá parta, aby obslouţila čtyři zedníky. Co se na tom dá vydělat?"

Ťurin hudruje, ale zdí dál, na chvilku se nezastaví.

„Mal-tú!" hone dolů.

„Mal-tú!" volá hned po něm Šuchov. Při třetí řadě uţ všechny chyby vyrovnali a teď na čtvrté to rozjedou. Šňůrka by se měla pošoupnout o řá-dečku nahoru, ale půjde to i bez toho, jednu řadu střihnem bez šňůrky.

Der jde po stavbě co noha nohu mine, celý se krčí. Jde se ohřát do kanceláře.

Dvakrát příjemně mu asi není. Ale dobře mu tak, má si to rozmyslet, neţ si troufne na takového vlka, jako je Ťurin. Kdyby s takovými parťáky vycházel po dobrém, měl by parádní ţivot: makačku po něm nechtějí, příděl má velký, má místnost pro sebe — co můţe chtít víc? Ne, to se musí vytahovat, dělat ze sebe důleţitého.

Chlapi zdola přišli vyřídit, ţe vedoucí i montér odešli, výtah ţe se nedá spravit.

Tak dři dál, mezku!

Šuchov uţ poznal nějakých pracovišť — a všude to bylo s technikou stejné: buď se pokazí sama, nebo ji pokazí kárové. Dopravník na kulatinu, ten rozbili vţdycky tak, ţe do řetězu strčili klacek a zapřeli se do něho. Aby si odpočinuli. Protoţe je nařízeno nakládat jeden kmen vedle druhého, to by se člověk ani v kříţi nenarovnal.

„Tvárnice! Tvárnice!" volá Ťurin — je v ráţi. A do nich, do všech přiha-zovačů a přidávačů, rodné matky jim znectívá.

„Pavlo se ptá, co s maltou," křičí chlapi zdola.

„Jak to, co? Míchat!"

„Máme namícháno půl míchačky!"

„Tak ještě jednu!"

To je fofr! Uţ rozjeli pátou řadu. Ještě před chvilkou dřepěli zkroucení jako paragrafy nad první, a neţ se nadáli, mají zeď po prsa! Ostatně, jak by taky ne, ţádná okna, ţádné dveře, dvě hladké zdi, jedna váţe na druhou a tvárnic kolik chceš. Ta šňůrka by se měla natáhnout, ale není kdy.

„Dvaaosmdesátka uţ jde odevzdávat nářadí," hlásí Gopčik.

Ťurin po něm jenom střelil očima: „Starej se o svý, usmrkanče! Hleď si cihel!"

Šuchov se ohlédl. Pravda, sluníčko uţ zapadá. Je zbarvené maličko do ruda a zapadá do takové jakoby sivé mlhy. A práce od ruky jen letí. Teď, kdyţ tu pátou načali, uţ ji musejí dodělat. Pěkně zarovnat.

Nosiči jsou jak uhnaní koně. Kapitán z toho aţ celý zšedl ve tváři. Však je mu taky dobrých čtyřicet, ne-li víc.

Mrzne, stupňů přibývá. Ruce jsou v jednom kole, ale v těch mizerných palčácích přece jen zachází za nehty. A do levé válenky taky zalézá mráz. Dupy — dup, podupává Šuchov levou nohou, dupy — dup, Ke zdi se teď uţ nemusí shýbat, zato pro tvárnice, div si při kaţdé další hřbet nezlomí — a pro kaţdou lţíci malty jakbysmet.

„Mládenci! Mládenci!" pohání Šuchov. „Radši mi to dávejte na zeď! Rovnou na zeď!"

Kapitán by opravdu rád, ale uţ nemůţe. Není na takovou námahu zvyklý. Ale Aljoška říká: „Jak chcete, Ivane Denisyči. Ukaţte, kam."

Tenhle Aljoška neřekne ne, ať na něm chce člověk cokoli. Kdyby na světě byli všichni takoví, Šuchov by byl taky. Kdyţ někdo o něco prosí — proč by člověk nepomohl? To mají ti baptisti vymyšleno dobře.

Po celém staveništi, i tady v teplárně, je zřetelně slyšet, jak zvoní o kolejnici.

Padla! A my ještě máme malty aţ bůh brání. To jsme to pře-hnali!… „Maltu, honem, maltu!" volá Ťurin.

A dole právě namíchali plnou míchačku! Teď se musí zdít, jiné východisko není.

Kdyby maltu nedobrali, můţou zítra míchačku rovnou roz-manţírovat a strčit si ji za klobouk. Malta v ní ztuhne na kámen a nevylo-míš ji ani krumpáčem. „Teď mě v tom nenechte, chlapci!" volá Šuchov.

Kilgas dostal vztek. Nemá rád, kdyţ se šturmuje. Ale dře taky jako ras, co mu zbývá!

Zdola přiběhl Pavlo — zapřáhl se do nosítek, v ruce má lţíci. Jde taky zdít.

Pojedou na pět lţic.

Teď jen honem zadělávat spáry. Šuchov si předem od oka odhadne, jakou cihlu potřebuje na spáru, a strká Aljoškovi kladívko. „Tady máš, sekej! Přisekávej!"

Práce kvapná, málo platná. Teď, kdyţ najednou začali všichni honit čas, Šuchov uţ se neštve, hlídá zeď. Seňku přehodil nalevo, sám přešel napravo, k hlavnímu rohu. Teď kdyby se zeď uhnula, nebo kdyby zpackali roh, tak je malér, zítra na půl

dne práce.

„Počkat!" odstrčil Pavla od tvárnice a sám ji hned opravil. A kdyţ se podíval odtud, z rohu, kouká, Seňkovi jako by se jeho úsek kapku vyboulil. Honem k němu, a spravil to dvěma cihlami. Kapitán se dodřel s nosítky nahoru jako dobrý valach.

„Jsou tam ještě tak dva truhlíky!" ičí, Padá uţ únavou, ale táhne. Šuchov měl takového valacha. Opatroval si ho, ale pak se mu jednou ztrhal. Tak z něho stáhli kůţi.

I hořejší skroječek slunce uţ se schoval za obzor. Teď uţ vidí všichni i bez Gopčika; nejenţe všechny party odevzdaly nářadí, ale všechno uţ se zvedlo a hrne se valem ke stráţnici.

Hned po houkání nejde ven nikdo, nejsou hloupí, aby tam mrzli. Všichni dřepí v ohřívárnách. Ale pak se v určitou chvíli parťáci domluví a všechny party vystřelí najednou. Jinak by káranci, banda uminutá, čučeli v těch ohřívárnách do půlnoci a čekali, aţ půjdou ti druzí.

Teď se vzpamatoval i Ťurin, vidí sám, ţe přetáhl. Skladník z výdejny uţ ho má zaručeně v prádle, nadává mu, ţe by od něho pes kůrku nevzal.

„A co," křičí, „ţádná škoda toho hnoje! Nosiči dolů, všechno z míchačky vyškrábejte, odneste to tamhle do tý jámy a shora přehrňte sněhem, aby nebylo nic vidět! A ty, Pavlo, vem dva chlapy, seber nářadí a leť ho odevzdat. Tři lţíce za tebou pošlu po Gopčikovi, jen co dobereme tady ty poslední dva truhlíky."

Chlapi hned na Šuchova jak sršni: sebrali mu kladívko, odvázali mu šňůrku.

Přidávači, nosiči, všechno to seběhlo dolů do haly, nahoře uţ nemají co dělat.

Zůstali jenom tři zedníci — Kilgas, Klevšin a Šuchov.

Ťurin chodí a obhlíţí, kolik toho urazili. Je spokojen.

„Je toho kus, co? Za půl dne, i bez toho podělanýho vejtahu."

Šuchov kouká, ţe má Kilgas v truhlíku ještě na dně. Má starost, aby to Ťurin ve výdejně neslízl za ty lţíce.

„Poslouchejte, mládenci," napadne ho, „ty tři lţíce odneste Gopčikovi. Moje není počítaná, nemusí se odevzdávat, dodělám to s ní."

Ťurin se směje: „Copak tebe můţou pustit? Po tobě by ten kriminál zrovna brečel, člověče!"

Šuchov se taky směje. A zdí.

Kilgas odnesl lţice. Seňka přihrává Šuchovovi tvárnice. Přetáhli sem Kilgasův truhlík s maltou.

Gopčik se rozběhl přes celé staveniště k výdejně, musí dohonit Pavla. A stočtyřka se taky pustila přes staveniště, sama, bez Ťurina. Parťák zmůţe hodně, ale eskorťáci víc. Pozapisovali by všechny opozdilce a napařili by jim korekci.

Kolem stráţnice to hrozivě zhoustlo. Všichni uţ jsou tam. Zdá se, ţe eskorta taky.

Uţ se přepočítává.

Při odchodu počítají dvakrát. Jednou před zavřenými vraty, aby je mohli otevřít,

podruhé, kdyţ se otevřenými vraty prochází. A kdyţ se jim zazdá, ţe ještě něco nesouhlasí, počítají za vraty znovu.

„Uţ se na tu maltu vykašleme!" mává Ťurin. „Vyšplíchněte to za zeď!"

„Běţ, parťáku! Běţ, tam tě potřebujou víc!" (Šuchov mu obyčejně říká Andreji Prokofjeviči, ale teď ho jeho práce postavila parťákovi naroveň.

Ne ţe by si to myslel; teď jsem s ním stejný pán, ale prostě to tak cítí. A ţertuje, volá za Ťurinem, který sestupuje širokým krokem po můstku dolů; „To je lumpárna, takhle krátká pracovní doba, co? Neţ člověk na práci sáhne, uţ je padla!"

Zůstali s hluchým sami. S tím toho člověk moc nenamluví, ale nač s ním taky mluvit; je ze všech nejchytřejší, chápe všechno bez řečí.

Plác lţíci malty! Plác na ni tvárnici! Přitlačit. Zkontrolovat. Maltu. Tvárnici.

Maltu. Tvárnici…

Řeklo by se, sám parťák kázal nelitovat maltu, hodit ji přes zeď — a nohy na ramena. Ale Šuchov uţ má takovou pitomou náturu — za osm let táborů ho tomu nedokázali odnaučit: kaţdé věci, kaţdé práce je mu líto, aby nepřišla zbytečně nazmar. Maltu! Tvárnici! Maltu! Tvárnici!

„Hotovo, a vyliţte nám všichni kapsu," halasí Seňka. „A tradá!" Popadl nosítka —

a dolů po můstku!

Ale Šuchov, eskorta neeskorta, ať si na něho třeba psy poštvou, poodběhl po lešení dozadu a omrkl zeď. Slušná práce. Teď zpátky a nakoukl přes zeď — doleva, doprava. Sakra — oko jak vodováha! Jako kdyţ střelí. Ještě má ruku jistou. A na můstek a dolů.

Seňka vyběhl z haly a peláší přes kopeček. „Pohni! Pohni!" otáčí se. „Utíkej, uţ

jdu!" mává na něho Šuchov.

A letí do haly. Nemůţe přece lţíci jen tak pohodit. Co kdyţ zítra nepůjde do práce, co kdyţ partu šoupnou na to Socměstečko, co kdyţ se sem nedostane půl roku? To má přijít o lţíci? Kdyţ něco ulejt, tak uţ jaksepatří! V hale obě pece uhasili. Je tma.

A strach. Ne z té tmy, ale z toho, ţe všichni uţ jsou pryč, jenom on ţe bude p počítání na stráţnici chybět a eskorta ho zbije.

Přece však mrk očkem sem, mrk tam, a uţ vidí v koutě kámen jako hrom. Odvalil ho, podstrčil pod něj lţíci a přiklopil jej zpátky. A je to v suchu!

Teď honem dohonit Seňku. Ale ten odběhl nějakých sto kroků a stojí. Klevšin člověka v nouzi nikdy neopustí. Kdyţ uţ to má někdo schytat, ať to schytají oba.

Teď utíkají vedle sebe, jeden malý, druhý velký. Seňka je o půldruhé hlavy vyšší neţ Šuchov, a i tu hlavu má, poţehnej pámbu, jako škopek.

Jsou přece takoví flákači, ţe běhají po stadiónech dobrovolně o závod. Ty takhle prohnat, tatrmany, po celém dni práce, se hřbetem ještě nenarov-naným, v mokrých palčácích, v sešlapaných válenkách — a v téhle zimě. Letí, zchvácení jak vzteklí psi, je slyšet jenom ch-ch! ch-ch! Ale co, Ťurin je na stráţnici, ten to přece vysvětlí.

Teď běţí přímo proti davu — jde na ně z toho děs. Stovky hrdel spustily najednou pekelný řev: a uţ jim nadávají kurev a sviní, čub a mrzáků. Bodejť by se člověk k smrti nevylekal, kdyţ se na něho takhle zběsí pět set chlapů!

Ale hlavně co eskorta?

Nic, s eskortou je to v suchu. A Ťurin je tu taky, stojí v poslední řadě. To znamená, ţe jim to hlásil o vzal vinu na sebe.

A chlapi řvou jak paviáni a klejou jak pohani. Je to tartas, ţe i ten Seňka toho dost slyší. Najednou si odfrkl — a vtom na ně z té své výšky zařve jako lev. Celý ţivot mlčí a teď z ničeho nic spustí, a do nich! Zdvihl pěsti, teď se s někým serve. A hned je ticho. Tu a tam se někdo zasměje.

„Hele, stočtyřko! Tak on není hluchý!" halekají. „Chtěli jsme si to vyzkoušet."

Všichni se smějí. I stráţní z doprovodu.

„Po pěti ná-stup!"

Ale vrata neotvírají. Sami sobě nevěří. Zatlačili zástup od vrat zpátky. Všichni se na vrata lepí jako hlupáci, jako by se tím dalo něco uspíšit.

„Ná-stup do pětici První! Druhá! Třetí!…"

A pětice, kterou vyvolávají, pokročí vţdycky o pár metrů kupředu.

Šuchov mezitím popadl dech. Teď se otočil a vidí — pantáta ouplněk se pozamračil do brunátna, uţ vylezl celý na nebe. A zdá se, ţe ho o chloupeček ubylo. Včera touhle dobou stál o hodně výš.

Šuchov se raduje, ţe všecko dopadlo tak dobře, rejpne kapitána do ţeber a hodí udičku: „Ty, kapitáne, jak je to vlastně podle té vaší vědy? Kam se potom poděje starý měsíc?"

„Jak to, kam? Taková nevědomost! Prostě ho není vidět!"

Šuchov kroutí hlavou a směje se: „Ale kdyţ není vidět, tak jak můţeš vědět, ţe je?"

„Tak podle tebe," ţasne kapitán, „je kaţdých třicet dní na nebi nový měsíc?"

„Co je na tom divnýho? Podívej, lidi, ti se rodí dennodenně, tak proč by měsíc nemoh jednou za čtyři neděle?"

„Fuj!" odplivl si kapitán. „V ţivotě jsem neviděl ani jednoho takhle zabedněného námořníka. Tak kam se teda ten starý poděje?"

„Na to se ptám právě já tebe." Šuchov se zazubil.

„No tak? Kam?"

Šuchov si povzdechl a prohlásil trošku pošišlávaje: „U nás se říkalo: jak měsíc zestárne, rozdrobí ho pánbů na hvězdičky."

„Učinění divoši!" Kapitán se směje. „To jsem ještě neslyšel. Ty, Šuchove, tak ty věříš v boha?"

„Jakpak jinak," podivil se Šuchov. „Jenom to zkus nevěřit, kdyţ práskne hrom!"

„A proč to ten pámbů dělá?"

„Co?"

„No drobí ten měsíc na hvězdičky — proč?"

„Co se tak divíš!" pokrčil Suchov rameny. „Hvězdy, ty přece kaţdou chvilku padají, tak se musí doplňovat."

„Otočte se, mordhadry," huláká doprovod. „Po pěti nástup!"

Počítání uţ došlo k nim. Prošla dvanáctá pětka páté stovky a vzadu zbyli dva —

Bujnovskij a Šuchov.

Stráţní se motají sem a tam, mudrujou nad sčítacími prkýnky. Někdo chybí.

Kdyby aspoň počítat uměli!

Napočítali čtyři sta šedesát dva, a správně prý má být čtyři sta šedesát tři.

Znova všechny odstrkali od vrat (lidi se na ně zase nalepili), a nanovo: „Po pěti nástup! První! Druhá!"

To jejich věčné přepočítávání rozčiluje proto, ţe tím člověk uţ neztrácí erární čas, ale svůj vlastní. A to ještě neţ se doškobrtáš stepí do tábora a před táborem neţ si vystojíš frontu na filcunk! Kolony ze všech pracovišť to berou trapem, chtějí jedna druhou předběhnout, aby si dřív odbyly prohlídku a mohly dřív zmizet v táboře.

Které pracoviště přijde do tábora první, to dneska kraluje: čeká jjídelna, jde si první pro baličky, do úschovny i do individuální kuchyně, na kulturu pro dopisy nebo odevzdat na cenzuru své dopisy, na marodku, k holiči, do lázně — všude je první na řadě.

Eskorta by nás taky nejradši co nejdřív odevzdala a šla si do tábora. Voják je na tom jakbysmet: práce hromada a času málo.

Kdyţ začali znovu pouštět poslední pětice, Šuchovovi se chvilku zdálo, ţe nakonec vybudou tři. Ale kdepak, zase dva.

Počítači běţí s prkýnky k veliteli doprovodu. Dohadují se. Velitel křikne: „Parťák ze stořtyřky!"

Ťurin udělal půl kroku vpřed: „Zde!"

„Nezůstal ti na teplárně nikdo? Vzpomeň si."

„Nikdo."

„Rozmysli si to pořádně, nebo ti utrhnu hlavu!"

„Ne, vím to jistě."

Přitom ale pošilhává po Pavlovi — neusnul nám tam někdo v hale?

„Po partách ná-stup!" křičí velitel eskorty.

Byli předtím seřazeni po pěticích jen tak, jak se kdo vedle koho postavil. Teď začala strkanice a kravál. Tadyhle jeden křičí: „Šestasedmdesátka ke mně!"

Tamhle: „Třináct! Sem!" A tam zase: „Dvaatřicítka!"

Stočtyřka byla vzadu za všemi, a hned se tam seřadila. Šuchov se dívá — celá parta jde s prázdnýma rukama, tak se zabrali do práce, mezuláni, ţe ani pár třísek nesebrali. Jen dva mají maličké otýpky.

Tahle hra se opakuje kaţdý den: večer před houkáním si pracanti nasbírají třísek, dřívek, kousky latěk, sváţou to tkalounem z hadříku nebo nějakým mizerným

špagátkem a vezmou si to s sebou. První šťára bývá u stráţnice, buď stavbyvedoucí nebo některý předák. Kdyţ tam stojí, dá rozkaz ihned všechno zahodit (milióny uţ

prošustrovali, a teď to chtějí nahnat třískami). Ale pracant má svoje počty; kdyţ

kaţdý přinese z práce aspoň hrstičku dřívek, bude v baráku víc tepla. Z těch pěti kilo mouru, co fasuje baráková sluţba na jedna kamna, by se člověk tepla nedočkal.

Proto se to dělá taky tak, ţe si chlapi nalámou a nařeţou kratší dřívka, nastrkají si je pod kabát a tak je stráţnicí pronesou.

Eskorta, ta jim tady, na pracovišti, nikdy nenařídí, aby dříví zahodili. Stráţní přece taky potřebují topivo, a sami si je nosit nesmějí. Jednak jím to nedovoluje uniforma a jednak mají plné ruce — drţí samopaly, aby po nás mohli střílet. Teprve kdyţ se dojde k táboru, zavelí eskorta: „Od téhle řady aţ po tuhle, odhodit dřevo - sem!"

Ale odebírají dříví křesťansky. Tak, aby dostali svůj díl táboroví dozorci i kárové, jinak by přestali nosit vůbec.

Nakonec to dopadá tak, ţe kaţdý vězeň nosí dříví kaţdý den. Ale nikdy neví, kdy je donese a kdy mu je seberou.

Zatímco Šuchov šmejdil očima, kde by se dala pod nohama zobnout nějaká tříštička, měl uţ Ťurin všecky spočítané a hlásil veliteli eskorty: „Stočtyřka — plný počet!"

Je tu uţ i César, přešel od škrobáků ke své partě. Pobafává z lulky, červený ohýnek mu ozařuje obličej. Černý knír má celý ojíněný. Ptá se: „Tak co, kapitáne, jak se daří?"

Co ví zahřátý o zmrzlém? Hloupá otázka — „jak se daří".

„Jak," pokrčí kapitán rameny. „Nadělal jsem se, ţe nemůţu narovnat hřbet."

A myslí si, radši kdyby ho napadlo dát mi zapálit.

Taky ţe mu César dá. Z celé party se drţí jenom kapitána, jinak si tu nemá s kým pořádně popovídat.

„Chybí chlap ve dvaatřicítce! Ve dvaatřicítce!" Křičí najednou jeden přes druhého.

Zástupce z dvaatřicítky a s ním ještě jeden mládenec uţ metou k auto-dílnám chlapa hledat. A v davu to přeskakuje: Kdo je to? Co je to zač? Nakonec doběhlo aţ k Šuchovovi, ţe chybí nějaký prťavý černý Moldavan. Který Moldavan by to mohl být? Ţe by ten, co se o něm říká, ţe byl rumunský špión, opravdický špión?

Špiónů je v kaţdé partě nejmíň pět, ale ti jsou nepraví, z těch špióny jenom nadělali. Vedou je v papírech jako špióny, ale ve skutečnosti jsou to prostě vojáci, kteří byli v zajetí. Šuchov je taky takový špión.

Ale ten Moldavan, ten je pravý.

Velitel eskorty se podíval do seznamu a celý z toho zčernal. Co by asi čekalo velitele eskorty, kdyby mu pláchl špión?

Všechny v zástupu popadl vztek, Šuchova taky. Co je to za děvku, za mrchu, za všiváka, za pazoura? Nebe uţ je tmavé, to světlo, to uţ je z měsíce, tamhle uţ jsou hvězdy, mráz nabírá noční sílu — a on, smrad jeden, nikde! To ses dost nenadělal,

hajzle? To jti málo těch jedenáct hodin šichty ode tmy do tmy? Jen počkej, prokurátor ti přidá!

A Šuchovovi nejde na rozum, ţe by se někdo mohl zabrat do práce, aţ by přeslechl houkání.

Uţ úplné zapomněl, ţe sám před chvílí pracoval zrovna tak, a měl zlost, ţe party jdou ke stráţnicí moc brzo. Teď mrzl jako všichni a dostal čím dál větší vztek jako všichni, a připadlo mu, ţe zdrţet je ten Moldavan takhle ještě půl hodiny, ţe by ho roztrhali jako vlci tele, kdyby jim ho eskorta vydala !

A teď teprve začal mráz dělat dílo! Nikdo nestojí — kaţdý buď podupává na místě, nebo chodí, dva kroky tam a dva kroky zpátky.

Lidi se dohadují, jestli mohl Moldavan utéct. Jestli utekl uţ ve dne, to je něco jiného. Ale jestli se schoval a čeká, aţ stáhnou stráţe z věţí, to se nedočká.

Jestli za sebou nenechal stopu, tam co podlezl dráty, a nenajdou ho tři dny a tři noci, tak budou na těch věţích dřepět tři dny a tři noci. A kdyby to trvala týden, tak týden. To mají v předpisech, staří kárové ta znají. Vůbec, kdyţ někdo uteče, s eskortou to dopadá bledě, honí je jako psy, beze spánku a bez jídla. A stráţní se potom kolikrát rozběsní tak, ţe ho ţivého nepřivedou.

César mluví do kapitána: „Například, jak se ten cvikr zachytí na lodním laně, ta si přece pamatujete ?"

„M-no jo…" kapitán si pokuřuje.

„Nebo ten kočárek na schodišti, jak jede a jede dolu."

„No… Ale ţivot na lodi je tam trochu jako na divadle."

„To máte tak, my jsme trochu zhýčkaní moderní snímací technikou…"

„Nebo ti červi, co lezli po tom mase, ti byli úplně jako ţíţaly. To byli opravdu tak velcí červi?"

„Menší se ve filmu nedají ukázat."

„Já myslím, kdyby to maso přivezli teď k nám do tábora místo těch našich rybiček, a nemyté a neoškrábané kdyby to vrazili do kotle, ţe by si kaţdý…"

„Á — a — a!" zařvali káravé.

„Hú-u-u!"

Uviděli, jak z dílen vyběhly tři postavičky, to znamená, ţe Moldavan je tam taky.

„H — ú — u — ú!" hučí zástup u vrat.

A kdyţ ti tři přiběhli blíţ, spustili chlapi jeden přes druhého: „Všiváku! Paznehte!

Prasáku! Kurvo zkurvená! Mrzáku! Děvko!"

A Šuchov řve taky: „Všiváku!"

Copak je to legrace, ukrást takhle pěti stům lidí víc neţ půl hodiny!

Moldavan utíká jak malá myš, hlavu má vraţenou mezi ramena, „Stát!" křičí stráţný. A zapisuje si K—460. „Kdes byl?"

A uţ jde na něho a otáčí pušku paţbou kupředu.

Z davu všichni křičí: „Svině! Chcíplotino! Hajzle!"

Ale někteří ztichli ihned, jakmile serţant začal obracet pušku. Chlap ani nemuká, hlavu má sehnutou, couvá před stráţným. Zástupce z dvaatřicítky vystoupil z řady:

„Zalezl si dobytek na lešení, schovával se tam přede mnou, pak se tam zahřál a usnul." A bác ho pěstí za krk! A bác ho do týla! Tím ho odehnal od stráţného.

Moldavan ucouvl, ale hned proti němu vyskočil Maďar, taky z dvaatřicítky, a kop ho do zadnice! A ještě jednou!

Tohle je, kamaráde, jinší kafe neţ dělat špióna. Dělat špióna, to dokáţe kaţdý pitomec. Takový špión si ţije, ručičky si nezašpiní a je mu veselo. Ale zkus to odkroutit si v kárném deset tvrdých s krumpáčem a lopatou! Stráţný nechal pušku klesnout. A velitel eskorty řve; „Od-sto upit od vrat! Po pěti ná-stup!"

Potvory, zas budou počítat! Jaképak teď počítáni, kdyţ je to stejně jasné? Chlapi začali hučet. Všechen vztek se teď od Moldavana obrátil proti eskortě. Chlapi hučí a nehýbají se od vrat.

„Co ţe — é?" zařval velitel. „Mám vás posadit do sněhu? Posadím vás jedna dvě.

A budete sedět do rána!"

Ten se dvakrát rozmýšlet nebude. Kolikrát uţ lidi takhle posadili. Dokonce lehnout si museli: „K zemi! K líci zbraň!" Všechno uţ tu bylo, kárové to znají. Začali pomaloučku ucouvávat od vrat. „Zpát-ky! Zpát-ky!" pohání eskorta.

„Je to pravda," vztekají se zadní na ty vpředu. „Co se na ty vrata lepíte, parchanti?"

A ustupují tlaku. „Po pěti ná-stup! První! Druhá! Třetí!"

Měsíc uţ svítí naplno. Projasnil se, ztratil brunátný nádech. Zvedl se nad obzor o dobrou čtvrtinu své dráhy. Večer je v tahu !… Mrcha Moldavan! Mrchy eskorťáci!

Mrcha ţivot!

Chlapi vpředu, uţ odpočítaní, se teď otáčejí, stoupají si na špičky a natahují krky

— zbydou v poslední pětici dva nebo tři? Na tom teď visí všechno.

Šuchovi se teď zase chvilku zdálo, ţe čtyři. Div neomdlel strachy: jeden navíc!

Znova přepočítávat. Ale ukázalo se, ţe to zase ten kojot Feťukov. Číhal na špačka od kapitána, ztvrdl tam, nepostoupil včas do své pětice a teď to vypadalo, ţe jeden přebývá.

Zástupce velitele stráţe mu vzteky jednu vrazil.

Dobře mu tak!

V poslední pětce jsou teď tří. Chvála pánubohu, souhlasí to!

„Od-stoupit od vrat!" ponouká zase stráţný.

Ale kárové tentokrát nebručí, vidí, ţe uţ vycházejí vojáci ze stráţnice a obstupují prostranství za vraty. To znamená, ţe se bude pouštět ven.

Civilní předáky nevidět, stavbyvedoucího taky ne, hoši svoje dřevíčka pronesou.

Otevřeli vrata. Za nimi, u zábradlí z trámů, samozřejmě zase vedoucí doprovodu a kontrolor: „Pr-vní! Druhá! Třetí!…"

Kdyţ jim to vyjde i teď, stáhnou stráţné z věţí.

Ale od nejvzdálenějších věţí podél celého pracoviště — to je, panečku, co šlapat!

Teprve kdyţ vyvedou z pracovního prostoru posledního vězně a počet souhlasí, volají telefonem na všechny věţe: odchod! Kdyţ má velitel stráţe filipa, velí jedním vrzem odchod do tábora. Ví, ţe utéct nemá vězeň kam a stráţní z věţí ţe kolonu dohoní. Kdyţ je ovšem velitel trouba, tak se bojí, ţe nebude mít proti kárům dosti ozbrojených sil, a čeká. Dnešní velitel patří taky mezi ty zabedněnce. Čeká.

Celý den trčí kárové na mraze, jsou zkřehlí, ţe v nich tuhne krev.

A teď, po odhoukání, aby stáli a mrzli ještě celou hodinu. Přesto je nepálí tolik mráz jako vztek: večer je ztracený! Teď uţ si člověk v táboře nic nezařídí.

„A čím to, ţe se tak vyznáte, jak to chodí na anglických lodích?" ptají se v sousední pětici kapitána.

„To je tak, já strávil celý měsíc na anglickém křiţníku, měl jsem tam vlastní kajutu. Doprovázel jsem konvoj jako styčný důstojník. A představte si, uţ bylo po válce a anglický admirál, čert mu to, chlapovi, napískal, mi pošle na památku dar.

,Jako výraz díků.' Ţasnu a přitom ho proklínám!… A tak to házejí všechno do jednoho pytle… Není to ţádná slast sedět tady pohromadě s benderovci."

Divná, zvláštní věc, kdyţ si to tak člověk uvědomí: holá step, opuštěné staveniště, sníh se třpytí v měsíci. Stráţní uţ jsou na místech, deset kroků jeden od druhého, zbraně připravené k palbě. Černé stádo těch kárů, a ve stejném kabátě Šč — tři sta jedenáct — člověk, který si bez zlatých ná-rameníků ţivot ani představit nedovedl, kamarádil s anglickým admirálem — a teď tahá nosítka s Feťukovem. Člověk se dá otočit na jednu stranu, a na druhou taky… Konečně je doprovod pohromadě. A bez

„litanie", rovnou: „Pochodem v chod! A rychle!"

To víte. Tudle! Teď najednou rychle! Všechny ostatní kolony uţ jsou stejně před námi, tak jaképak spěchy. Kárové si nic neřekli, ale všem je to jasné: predtím jste zdrţovali vy nás, ted zase my vás. Však vy byste taky rádi do tepla…

„Plný krok!" kricí velitel. „Celo, plný krok!"

Trhni si nohou s plným krokem! Kárové si jdou pekne stejnomerne, hlavy dole, jako o pohrbu. Ted uţ nemáme co ztratit, stejne budeme v tábore poslední. Nechtel jsi po lidsku — tak se ted treba urvi.

Velitel ješte chvilku poštekávaI „plný krok", potom však pochopil, ţe kárové rychleji nepujdou. Strílet se nedá — jdou v kolone, v peticích, drţí krok. Není v moci velitele prinutit je, aby šli rychleji. Vţdyt jediné, co vezne zachranuje, kdyţ

jdou ráno do práce, je to, ţe se táhnou jak mlezivo. Kdo moc rychle behá, ten se konce trestu nedoţije — ulítá se, padne.

A tak si jdou pekne krok co krok a sporádane. Povrzávají si po snehu. Nekterí si potichoucku povídají, a nekterí jdou jen tak. Šuchov se zacal rozpomínat, co všechno to vlastne nestacil ráno v tábore udelat. A vzpomnel si na marodku! Není to div? Pri práci na marodku úplne zapomnel.

Ted se na marodce práve prijímá. Kdyby nevecerel, ješte by to stihl. Jenţe ted jaksi uţ ţádné lámání necítí. A teplotu by mu taky nenamerili… Nac ztrácet cas?

Premohl to bez doktoru. Stejne by ti doktori cloveka do-kurýrovali leda k tomu kabátku z prken.

Marodka ho ted netáhla, špekuloval spíš, jak si prilepšit k veceri. Byla jediná nadeje, ţe César dostane balícek, mel ho dostat uţ dávno.

Ale vtom jako bkolonu nekdo vymenil. Zahoupala se, ztratila krok, škublo to s ní a celá se rozhucela. A neţ se zadní petice, a mezi nimi i Šu-chovova, nadály, nestacily uţ dohánet ty pred sebou krokem, musely je zacít dobíhat. Pár kroku vţdycky popojdou a potom zase klus.

Kdyţ se poslední rady kolony vyškrábaly na kopec, uvidet i Šuchov, co se deje: napravo od nich, daleko ve stepi, se cernala další kolona. Šla šikmo proti naši kolone, a jak ji uvidela, zrejme taky prudce pridala.

Mohla to být jen kolona z mechanických dílen, je v ní asi tri sta lidí. Nejspíš meli taky smulu, taky je zdrţeli. Ale kvuli cemu je? Pravda, u nich se nekdy stane, ţe je zdrţí kvuli práci. Treba nedokoncili opravu nejakého stroje. Jenţe tem je to fuk, ti jsou celý den v teple.

Tak, a ted kdo s koho. Mládenci utíkají, doslova utíkají. Doprovod prešel taky do klusu a velitel jen kaţdou chvíli krikne: „Neroztahovat! Dobíhej tam vzadu! Vzadu dobíhat!"

Hergot, dej pokoj! Co štekáš? Copak nedobíháme?

A všechno, o cem kdo mluvil i o cem kdo premýšlel, všechno je zapomenuto a celá kolona má jediný zájem: „Predehnat! Vzít je!"

A náhle se všechno pomíchalo jako sul s peprem, doprovod uţ najednou není pro káry neprítel, ale prítel. A neprítelem je tamta kolona.

Do všech najednou vjela veselost a zlost je prešla.

„Tempo! Tempo!" kricí zadní na ty vpredu.

Naše kolona se vrítila do ulice a mechanici zmizeli za obytnou ctvrtí. Zacal závod poslepu.

Prostredkem ulice se ted naší kolone beţí líp. A taky doprovod nemá po stranách tak hrbolatou cestu. Tady je musíme vzít!

Musíme vzít mechaniky taky proto, ţe je prohlíţejí v bráne zvlášt dlouho.

Od té doby, co se v tábore zacalo zabíjet, je vedení presvedceno, ţe noţe se delají v mechanických dílnách a odtud ţe se pronášejí do tábora. Proto filcují mechaniky v bráne zvlášt prísne. I pozde na podzim, zem uţ byla studená jako led, jim kaţdý den ješte narizovali; „Mechanici boty dolu! Boty do rukou!" Nechali je stát bosky a tak je prohlíţeli.

A i ted, mráz nemráz, vţdycky ukáţou prstem: „Ty tam, pravou válenku dolu! A ty levou!"

Kára sundá válenku, poskakuje po jedné noze a pritom musí válenku obrátit a zatrepat onucí na dukaz, ţe tam ţádný nuţ nemá.

Šuchov ovšem slyšel — jestli je to pravda nebo ne, to neví — ţe mechanici uţ v

léte prinesli do tábora dva sloupky na odbíjenou a v tech ţe meli všechny noţe poschovávané. V kaţdém sloupku deset dlouhých noţu. Ted se na ne v tábore obcas prijde, jednou tadyhle, jednou tamhle.

Tak prebehli klusem kolem nového klubu, minuli obytnou ctvrt a drevarský kombinát a vyrazili do zatácky vedoucí prímo k bráne do tábora.

„Hu — hú — u!" vyrazila ze sebe kolona jako jeden muţ.

Práve sem, na tohle stycné místo obou cest meli namíreno! Mechanici se opozdili, zustali nejakých sto padesát metru vpravo.

Tak, a ted uţ jdou klidne. Všichni v kolone se radují. Zajecí radosti no prosím, ješte ţáby se nás bojí.

A uţ je tu tábor. Je stejný, jaký byl, kdyţ ho ráno opustili: tma, kolem celého tábora prkenná ohrada, a na ní lucerny. Zvlášt huste svítí lucerny pred stráţnici.

Prostranství, kde bude prohlídka, je jak zalité sluncem.

Ale ješte neţ dojdou ke stráţnici…

„Stát!" krikl zástupce velitele. Odevzdá samopal jednomu stráţnému a pribehne tesne ke kolone (priblíţit se ke kolone se samopalem mají zakázáno). „Všichni, kdo stojí na pravé strane a nesou drevo, odhodit je doprava."

Ve vnejších radách driví neschovávali a zástupce na všechny dobre vidí.

Vzduchem se mihl jeden svazecek, pak druhý, tretí. Nekterí by si rádi schovali drívka dovnitr mezi rady, ale sousedé hned na ne: „Kvuli tobe to seberou ostatním taky! Hod to tam, slyšíš!"

Kdo je trestancuv nejvetší neprítel? Zase trestanec. Kdyby se trestanci nehryzali jako ti psi mezi sebou! Darmo mluvit!…

„Pochodem v chod!" krikl zástupce velitele.

Zamírili ke stráţnicí, Sbíhá se sem pet cest — pred hodinou se tu tlacily kolony ze všech pracovišt. Kdyby se podél kaţdé té cesty zacaly stavet ulice, stálo by v budoucím meste, tam, kde je ted stráţnice a filcunk, urcite hlavní námestí. A jak se sem ted ze všech stran hrnou kolony z pracovišt, tak by se tam potomcházely pruvody.

Dozorci uţ se ohrívali na stráţnici. Ted vycházejí a stavejí se kolone do cesty.

„Ro-zepnout kabáty! Ro-zepnout bluzy!"

A rozprahují paţe. Zas budou lidi pri prohlíţení objímat. Plácat pres boky. Zkrátka jako ráno.

Rozepnout se ted, to uţ nic není, ted jdeme domu.

Tak to tady všichni ríkají — „domu".

Na to druhé doma si clovek za celý den nemá kdy vzpomenout.

Uţ zacali prohlíţet prední rady, kdyţ Šuchov pristoupil k Césarovi a rekl: „Césare Markovici! Já skocím hned od stráţnice k balíckum a budu vám drţet místo ve fronte."

César otocil k Šuchovovi kníry jako z kovu ulité, cerné a ted zespodu bílé: „Nac

drţet místo, Ivane Denisovici? Treba mi nic neprišlo."

„Kdyţ neprišlo — no boţe. Deset minut pockám, a kdyţ se neobjevíte, seberu se a pujdu na barák. (Pritom si Šuchov sám pro sebe ríká — kdyţ neprijde César, prijde moţná nekdo jiný, kdo si místo ve fronte rád koupí.) César uţ se zrejme nemuţe balíku dockat.

„Tak dobrá, Ivane Denisovici, skoc tam. Ale vic neţ deset minut necekej."

Za chvilicku uţ je Šuchov na rade. Dnes nemá co schovávat, jde beze strachu.

Rozepjal si pomalicku kabát, pak rozvázal pásek z plachtoviny a rozhalil i bluzu.

Byl si dnes opravdu jist, ţe nic zakázaného nenese, ale prece mu to nedalo — za osm let kriminálu se mu ostraţitost stala zvykem. A tak strcil ruku do kapsy na kolene, aby se presvedcil, ţe tam skutecne nic nemá.

Jenţe v kapse byla pilka, ten kousek pilového listu! Sebral ji dnes jen tak, jako dobrý hospodár, uprostred pracovište, a vubec ji nemínil pašovat do tábora.

Nemel to v úmyslu, ale ted, kdyţ uţ ji donesl aţ sem, prišlo mu hrozne líto ji zahodit. Dá se z ní prece vybrousit malá kudlicka, aspon ševcovská nebo krejcovská.

Kdyby ji byl chtel pronést, byl by si dobre promyslel, kam jí schovat. Jenţe ted uţ

má pred sebou jen dve rady a první z tech dvou petic práve pokrocila k prohlídce.

Ted se musel rozhodnout rychle jako blesk: bud ji za zády poslední petice nenápadne pustí na sníh (kde ji pak hned najdou, ale nebudou vedet, komu patrí), nebo ji pronese.

Za tuhle pilku by mu mohli naparit deset dní korekce, kdyby ji oznacili za nuţ.

Ale takový malý ševcovský knejp, to by byl zase výdelek, chleba!

Bylo mu líto pilku zahodit.

A Šuchov si ji zastrcil do vatované palecnice.

V tu chvíli zaveleli a další petice pokrocila k prohlídce.

Takţe tu ted zbyli sami, jako na holé dlani, poslední tri: Senka, Šuchov a ten chlapík z dvaatricítky, co utíkal hledat Moldavana.

Práve proto, ţe byli tri a meli proti sobe pet dozorcu, mohl si Šuchov vybrat, ke kterému z tech dvou na pravé strane pristoupí. Nevybral si mladého cervenolícího, šel ke starému, s šedivým knírem. Starý byl samozrejme zkušený, a kdyby chtel, pilku by našel. Ale práve proto, ţe byl starý, sluţba mu jiste k smrti lezla z krku.

Šuchov si zatím stáhl obe palecnice, tu s pilkou i prázdnou, vzal je do jedné ruky (tu prázdnou vystrcil hodne dopredu), do téţe ruky uchopil motouzek, co mel kolem pasu, bluzu si úplne rozepjal, úsluţne zvedl vzhuru šosy kabátu i bluzy (nikdy nebyl pri prohlídce tak preochotný, ale ted chtel zduraznit, ţe nemá co schovávat — jen si posluţ!) — a na povel pristoupil k vousáci.

Ten poplácal Šuchovovi boky a záda, pleskl ho pres nákolenní kapsu, nic, prohmatal šosy bluzy a kabátu, taky nic, a uţ kdyţ ho pouštel, jen tak pro jistotu zmáckl nastrcenou prázdnou palecnici.

Dozorce sevrel v ruce palecnici a Šuchova jako kdyby nekdo sevrel kleštemi. Ješte jedno takovéhle zmácknutí a uţ v tom lítá, uţ má korekci. Tri sta gramu denne a teplé jídlo jednou za tri dny. Okamţite si predstavil, jak tam zeslábne a vyhladoví a jak teţko se pak bude vracet do toho stavu, v jakém je ted—kdy ani nehladoví, ani nemá dost, ale je jak houţev a vydrţí. A v tu vterinu se v duchu pomodlil, vroucne a naléhave: „Paneboţe, zachran me! Nedávej mi korekci!"

Všechny ty myšlenky mu probleskly hlavou, zatímco dozorce mackal první palecnici a uţ zdvihal ruku, aby stejne zmáckl tu druhou vzadu (kdyby je Šuchov drţel kaţdou v jedné ruce, byl by po nich dozorce hmátl obema rukama najednou).

Ale práve v tom okamţiku všichni uslyše, jak vedoucí prohlídky, který mel naspech, protoţe uţ chtel mít prohlídku odbytou, krikl na eskortu: „Vedte mechaniky!"

A dozorce s šedivými kníry, místo aby prohlédl i druhou palecnici, mávl jen rukou

— plav, chlape. A pustil ho.

Šuchov se rozbehl za svými. Ti uţ stáli v peticích mezi dvema dlouhými kládami, jaké bývaly na dobytcích trzích — uvazovali se k nim kone — a tady tvorily jakousi ohradu, do které se kolona zahánela. Beţel jak pírko, zem pod nohama necítil, ale podruhé, z vdecnosti, uţ se nepomodlil, protoţe ted na to nemel kdy, a ostatne k cemu by to ted bylo dobré?

Eskorta, která vedla jejich kolonu, ted ustoupila úplne stranou, uvolnovala místo pro doprovod mechanických dílen a cekala jen na svého velitele. Všechno dríví, co jejich kolona odhodila pred prohlídkou, si posbírali pro sebe stráţní z doprovodu a dríví, které jim zabavili dozorci pri prohlídce, leţelo na hromade u stráţnice. Mesíc se kutálel výš a výš, mráz v bílé jasné noci houstl. Velitel eskorty, který si šel na stráţnici pro potvrzení, ţe rádne odvedl ctyri sta šedesát tri hlavy, tam rekl neco Prjachovi, zástupci Volkového, a ten vykrikl: „K — ctyri sta šedesát!"

Moldavan, který se zavrtal do samého stredu kolony, vzdychl a vystoupil k pravé závore. Hlavu mel porád ješte svešenou a vklínenou mezi ramena.

„Pojd sem!" ukázal Prjacha prstem, kudy má kládu obejít.

Moldavan ji obešel. Pak dostal rozkaz zaloţit ruce za záda a zustat tam takhle stát.

Ta znamená, ţe na nej budou šít pokus o útek. Pujde do korekce.

Kousek pred bránou, napravo a nalevo od ohrady, se postavili dva stráţní. Brána, vysoká jako tri chlapi, se pomalu otevrela a rozlehl se povel: „Po peti ná-stup!"

Odhánet od vrat se tady nemusí: kaţdá brána se otvírá vţdycky dovnitr tábora, aby ji vezni nemohli vyvrátit, ani kdyby se do ní zevnitr oprel celý zástup.

„První! Druhá! Tretí!…"

A práve pri téhle vecerní proverce je pro vezne, který se vrací táborovými vraty zpátky — nejvíc ošlehaný vetrem, vymrzlý a vyhladovelý — práve ted je pro neho jedna naberacka vrelé vecerní šlichty totéţ co déšt v dobe sucha. Zhltne ji celou naráz. Ta naberacka je ted pro neho víc neţ svoboda, víc neţ celý budoucí ţivot.

Kdyţ veznové vstupují táborovými vraty, jdou jak vojsko z taţení, šlapou, jen to zvoní, pevným a dlouhým krokem — všechno z cesty pryc!

Pro nejakého škrabáka ze štábního baráku je pohled na tu hradbu vstupujících veznu desivý.

Teprve po tomto pocítání je vezen, poprvé od toho okamţiku, kdy ráno v pul sedmé zazvonili k nástupu do práce, zase svobodný clovek. Prošli hlavní bránou, pak malými vraty koridoru, ušli ješte kousek po táborové silnici, mezi dvema dílci plotu — a ted si beţte, kam kdo chcete.

Kam kdo chce, ale partáky uţ chytá úkolár: „Partáci na VPO!"

Šuchov prolítl kolem korekce, mezi baráky a rovnou k výdejne balícku. A César, aby si nezadal, vykrocil dustojným krokem na druhou stranu, ke sloupu, kolem nehoţ se to jen hemţilo. Byla na nem pribitá desticka z prekliţky a na ní byli inkoustovou tuţkou napsáni všichni, kdo dnes dostali balícek.

V tábore se na papíre skoro nepíše, vetšinou se píše na prekliţce. Je to na té desticce nejak pádnejší, zarucenejší. Orgáni i úkolári si na ní taky zapisují pocet kárancu. Na zítrek si prkýnko pekne oškrábeš — a muţeš psát znova. Zlepšovák.

Ti, co zustávají pres den v tábore, si obcas zaposkocí taky takhle: prectou si na prkýnku, kdo má balík, uţ ho cekají tady na silnici a hned mu hlásí císlo. Víc neţ

nejaké to cigárko z toho neukápne, ale i to je dobré.

Šuchov dobehl k výdejne — barák má prístavek a k tomu prilípli ješte další príštenek. Nemá zvencí ţádné dvere, zima si tam leze jak chce, ale marná sláva, pod strechou je pod strechou.

V prístenku se fronta stácí podle zdi. Šuchov se postavil za posledního. Pred ním stojí asi patnáct lidí, to je víc neţ hodina, práve tak do vecerky. A ti z teplárny, co se teprve šli dívat na seznam, ti budou všichni za Šucho-vem. A všichni mechanici taky. Ti budou mít co delat, aby si nemuseli pro balík podruhé, zítra ráno.

Veznové stojí v rade s všelijakými vácky a pytlícky. Tam za dvermi (Šuchov sám vomhle tábore nedostal balík ješte ani jednou, ale ví to z doslechu) otevrou bedýnku sekyrkou a dozorce všechno vlastnorucne vytáhne a prohlédne. Tohle rozreţe, tamhleto rozlomí, tamto prohmatá nebo presype. Kdyţ je to neco tekutého ve sklenených lahvích nebo v plechovkách, otevrou to a vylejou ti to treba do nastavených dlaní nebo do pytlíka z rucníku. Sklenici nedají, sklenic se nejak bojí.

A kdyţ je tam nejaké zvláštnejší pecivo nebo jiná sladkost, salám nebo ryba, dozorce si klidne uţdíbne. (A jen to zkus pípnout — hned se neceho chytí, tohle je zakázáno, tamhleto není povoleno — a balík ti nevydá. Kdo dostane balík, musí dávat, porád jenom dávat kdekomu, pocínaje tím dozorcem.) A kdyţ celý balík takhle prehrabou, bedýnku ti nedají, hezky si to všechno smet do pytlíku a treba i do šosu od kabátu a odprejskni, ceká další. Nekdy cloveka tím spechem tak vyjukají, ţe treba na pultu neco zapomene. Ale pro to at se nevrací. Je to pryc.

Kdysi, kdyţ byl ješte v Ust-lţme, dostal Šuchov taky párkrát balík. Ale sám ţene

napsal, aby nic neposílala, ţe je to zbytecné, aby neutrhovala detem.

Pro Šuchova bylo snazší uţivit na svobode celou rodinu neţ tady sám sebe. Ale vedel dobre, co taková zásilka stoji, a vedel, ţe ţdímat takhle rodinu deset let nemuţe. To se radši obejde bez balícku.

Ale presto, ţe se tak rozhodl, prece jen, kdykoli dostal nekdo z party nebo z baráku balík (coţ bylo skoro denne), pokaţdé ho zabolelo, ţe není pro neho. A trebas ţene prísne zakázal posílat cokoli, i o velikonocích, a nikdy nechodil ke sloupu se seznamem, leda pro nekoho bohatého z party — pres to všechno, buhvíproc, nekdy cekal, ţe nekdo pribehne a rekne: „Šuchove! Clovece, co nejdeš? Máš balícek!"

Ale nikdo nikdy nepribehl…

A mel cím dál tím méne duvodu, aby se rozpomínal na ves Temgenovo a na svou chalupu… Ţivot v tábore ho drchal od budícku do vecerky a nenechával mu ani chvilku na bláhové vzpomínáni.

V tuto chvíli, zatímco stál mezi temi, kdo své útroby kojili blahou predstavou, ţe se za chvilku zakousnou do špeku, ţe si namaţou chleba máslem nebo ţe si osladí cukríckem — v tuto chvíli mel Šuchov jenom jedno prání: stihnout to do jídelny s partou a sníst šlichtu horkou, nevystydlou. Studená nemá z poloviny takovou cenu jako horká.

Ríkal si, jestli César nenašel svoje jméno v seznamu, je uţ dávno v baráku a myje se. A jestli se tam našel, tak ted shání pytlícky, kelímky z umelé hmoty, všelijaké obaly. Práve kvuli tomu slíbil Šuchov, ţe deset minut pocká.

Tady v rade taky zaslechl novinu: tento týden uţ zase nebude nedele, zas tábor o jednu nedeli okradou. Cekal to a cekali to všichni. Kdyţ je v mesíci pet nedelí, povolí jen tri a dve další ţenou lidi do práce. Cekal to, ale kdyţ to ted uslyšel, jako kdyţ ho uštkne: komu by taky nebylo lito krvave zaslouţené nedele? Ale ve fronte ríkají správne: volný den dokáţou pokazit i v tábore. Vţdycky si neco vynajdou.

Bud se pristavuje lázen, nebo se nekde staví zed, aby se tudy nemohlo procházet, nebo se uklízí tábor. Jindy se zas vymenují slamníky, vysypávají se piliny a na palandách se hubí štenice. Nebo si vyvzpomenou kontrolu totoţnosti podle fotografií. Anebo inventarizaci: marš ven se vším, co máš, a tak cum venku pul dne. Nejvíc jim asi jde na nervy, kdyţ vezen po snídani spí. Rada postupovala.

Pomalu, ale prece. Jeden holic, jeden úcetní a jeden z kulturne výchovného šli dovnitr bez fronty. Nikoho se neptali a toho, co byt na rade, odstrcili. Jenţe to nebyli ţádni prachsprostí kárové, nýbrţ tvrdí prominenti, nejvetší lumpi z celého tábora. Tyhle lidi pokládali pracanti za neco ješte horšího neţ psí lejno (stejne jako oni pracanty). Ale hádat se s nimi nemelo smysl: prominenti jsou jedna ruka mezi sebou i s dozorci.

Pred Šuchovem však bylo porád nejakých deset lidí a dalších sedm dobehlo a postavilo se za neho. V tu chvíli prošel obdélníkem dverí César. Shýbl se, aby se neuhodil. Na hlave mel novou koţišinovou cepici, kterou mu poslali z domu.

(Zrovna treba ta cepice. César kohosi podmazal a dostal povolení nosit cistou novou, mestskou cepici. A jiným sebrali i ty ošuntelé z fronty a dali m táborové z rybího koţichu.) César se na Šuchova usmál a hned se pustil do reci s obrýleným podivínem, který celou dobu cetl v rade noviny: „A jeje, Petr Michajlovic!"

A uţ kvetou jeden pro druhého jak ty vlcí máky. Ten podivín ríká: „Podívejte, mám cerstvou "Vecerní Moskvu"! Dostal jsem ji poštou." „Neríkejte?!" A uţ

zaboril nos do novin i César. Jenţe u stropu je ţárovcicka, ţe sotva mrká, copak se v tom ty blešky dají císt? „Je tady ohromne zajímavá recenze o Zavadského premiére!…" Ti Moskvani, ti se cujou na dálku, jako psi. A jen se sejdou — hned se to zacne cichat a ocichávat po svém. Huba jim pritom jede — kdo rekne víc slov. A kdyţ tak brebentí, ruského slova v tam kale není, jako kdyţ clovek poslouchá Lotyše nebo Rumuny. Ale César uţ má v ruce všechny pytlícky, v porádku, jak je má mít „Tak já… Césare Markovici…" šeptá Šuchov, „Já abych šel, ne?" „Samozrejme, samozrejme," zvedl César cerné kníry od novin. „Tak za kým to vlastne stojím? A kdo je za mnou?"

Šuchov mu vyloţil, kdo je po kom na rade. A protoţe necekal, ţe by si César vzpomnel na veceri, zeptal se: „Mám vám prinést veceri?"

To myslel z jídelny do baráku, v misce. Nosit jídlo je prísne zakázáno, zakazovalo se to uţ nescíslnekrát. Chytají lidi, vylévají misky na zem, strkají do korekce — a stejne je to marné. Nosí se a bude se nosit, protoţe kdo má v tábore neco na práci, ten to s partou do jídelny nikdy nestihne.

Zeptal se, jestli má prinést veceri, a v duchu si ríká: „Snad nebudeš škrob a tu veceri mi dáš. K veceri prece není kaše, jenom holá šlichta!…"

„Ne, ne," usmál se César, „veceri snez sám, Ivane Denisovici!"

Práve na to Šuchov cekal! A ted vylítl zpod prístenku jako pták z klece, a karé pres tábor!

Veznové pobíhají všemi smery. Pred casem vydal nácelník tábora tenhle rozkaz: ţádný káranec nesmí chodit táborem sám. Všude, kam je to moţné, at jde celá parta v útvaru. Tam, kam celá parta najednou jít nepotrebuje, treba na marodku nebo na záchod, dát vţdycky dohromady skupinu ctyr peti lidí o jeden at si je vezme na povel. Ten at je vede v útvaru tam, at na ne pocká a zpátky at jdou zase v útvaru.

Nácelník na tomhle rozkazu strašne rajtoval. Nikdo si netroufal mu odporovat.

Dozorci chytali maníky, zapisovali si císla, strkali lidi do korekce — a stejne jim rozkaz zkrachoval. Potichu a do ztracena, jako mnoho jiných, s velkým kraválem vyhlášených rozkazu. Treba si sami dají zavolat maníka k bezpecákovi. Prece se s ním nebude posílat celé druţstvo! Nebo si potrebuješ skocit do proviantu pro vlastní potraviny, nac já bych chodit s tebou? Nebo tamhleten by zase rád na kulturu precíst si noviny, kdo by tam s ním chodil? Tenhle jde dát válenky do správky, ten jde do sušárny, nekdo chce proste z baráku do baráku (to se zakazuje ze všeho nejvíc!) — copak je nekdo udrţí?

Tímhle rozkazem chtel nácelník sebrat lidem poslední svobodu, ale pohorel s tím, pupkác.

Cestou do baráku potkal Šuchov dozorce a pro jistotu pred ním smekl. Vbehl do baráku a v baráku binec: nekomu šlohli pres den prídel — chlapi rvou na sluţbu a sluţba na ne. Kout, kde spí stoctyrka, je prázdný.

Šuchov pokládá vecer za vydarený uţ tehdy, kdyţ po návratu do tábora nejsou slamníky zprevraceny, kdyţ se pres den v baráku nefilcovalo.

Ted se vrhl ke své palande — cestou honem ze sebe shazoval kabát. Kabát nahoru, palcáky s pilkou nahoru, hmat po slamníku, hodne hluboko — ranní kousek chleba je na míste! Byl ted rád, ţe ho zašil.

A hned zase trapem ven! Do jídelny!

Prosmýkl se tam jako lasicka, nenarazil cestou na jediného dozorce. Potkával jen vezne, potloukali se táborem a dohadovali se o prídelu.

Venku je v mesícní zári cím dál svetleji. Všechny lucerny pobledly a baráky vrhají cerné stíny. Do jídelny se jde po ctyrech širokých schodech, ty jsou ted taky ve stínu. Ale nad nimi se kejklá malá lucerna a v mrazu to píská. Ţárovky mají kolem sebe duhu, snad to delá mráz, snad špína.

Existovalo další prísné narízení nácelníka tábora: do jídelny necht chodí party v dvojstupu. A kdyţ party dojdou aţ k jídelne, nesmejí nahoru na schody, musí se preradit do petic a cekat, dokud je sluţba nustí dovnitr.

Sluţby v jídelne se jako klíšte drţel Kulhavec. Zarídil si to, ţe mu kulhání uznali jako invaliditu, ale je to, mrcha, chlap jako hora. Porídil si brezový klacek a tím cepuje ze schodu kaţdého, kdo tom leze jinak neţ na jeho povel. Kaţdého prece ne.

Kulhavec má oci jako rys, pozná cloveka i ve tme a odzadu a neuhodí nikoho, kdo by mohl natlouct hubu jemu. Bije jen ty vecne bité! Šuchova taky jednou praštil.

Má titul „sluţba". Ale kdyţ se to uváţí, je to šlechta! — je prece jedna ruka s kuchari!

Dnes jsou schody obsypané — bud ţe se všechny party prihrnuly najednou, nebo ţe je moc dlouho mustrovali. Na schodech stojí Kulhavec, Kul-havcuv poskok a sám vedoucí jídelny. Dovedou si poradit i bez dozorcu, cuby.

Vedoucí jídelny je vyţraná bestie, hlavu má jako dýni, ramena metr široká. Ta síla v nem tak hraje, ţe chodí, jako by byl na pérách, jako by je mel v rukou i v nohou.

Nosí cepici z bílé koţešiny, bez císla, ani jeden civil takovou nemá. Nosí taky koţešinovou vestu z beránka a na té má na prsou malinkaté císlo, jak poštovní známku — to delá milost Volkovému, ale na zádech nemá ani takové císlo.

Vedoucí jídelny nikoho nezdraví a všichni kárové se ho bojí. Ten má v rukou tisíce ţivotu. Jednou ho chteli zmlátit, ale všichni kuchari mu jako jeden vyrazili na pomoc, a to jsou samí vybraní vrahouni.

Ted by bylo neštestí, kdyby stoctyrka uţ byla vevnitr. Kulhavec zná v tábore kaţdého, pred vedoucím ţivou duši s jinou partou dovnitr nepustí, a ješte cloveka

osolí.

Nekdy se dá prelézt pres zábradlí za Kulhavcovými zády, to Šuchov uţ taky zkusil. Ale dnes, kdyţ je tu vedoucí, to radši nezkoušet, nebo ti rozšte-luje kušnu, ţe se pohrabeš na marodku.

Honem, honem ke schodum, zjistit ve tme mezi všemi temi stejnými cernými hazukami, jestli je tu ješte stoctyrka.

Ale ted se najednou hrne parta za partou (nic jiného jim nezbývá, za chvilku je vecerka!), berou schody útokem jako pevnost — první, druhý, tretí, a uţ se vyvalili nahoru na plošinu pred vchodem.

„Stát, kurvy!" rve Kulhavec a rozpráhl se klackem na ty vpredu. „Zpátky! Nebo nekomu rozmašíruju palici!" „Copak my za to muţem?" jecí ti vpredu. „Zezadu do nás strkají!" Je to pravda, zadní tlací jak berani, ale ti prední se dvakrát nebrání, rádi by se dali dostrkat do jídelny.

Nato popadl Kulhavec svuj klacek, nastavil ho pred prsa, jako kdyţ se spustí závora, a hej rup! vší silou se vrhl proti predním! Kulhavcuv poskok se do klacku oprel taky a dokonce vedoucí neváhat ušpinit si rucicky, pridal se k nim.

Obuli se do toho vší silou — síly mají, ţe nevedí co s ní, však se ţiví masem — a zástup odtlacili.Ty prední svrhli shora dolu rovnou na zadní, svalili je jako snopy.

„Ty kurvo kulhavá, devko proţraná!" rve kdosi z davu, ale schovává se. Ostatní upadli mlcky a mlcky vstávají, zcerstva, aby je neušlapali.

Uvolnili schody. Vedoucí vykrocil ke dverím a Kulhavec stoji na nejvyšším schode a delá kázáni: „Seradte se po peti, berani pitomí, kolikrát vám to má clovek ríkat?! Aţ bude potreba, tak vás pustím!"

Šuchovovi najednou pripadlo, ţe vidí tesne pred vchodem hlavu Senky Klevšina.

Dostal ukrutnou radost a ryc pic, uţ se k nemu dere lokty. Ale pred ním záda na zádech jako hradba, kdepak, vyplival se, ale neprorazil.

„Sedmadvacítka!" kricí Kulhavec. „Dovnitr!"

Sedmadvacítka honem na schody a ke dverím. A za ní uţ se to zase všechno dere po schodech vzhuru a zadní se do toho opírají. Šuchov se dere taky, zuby nehty.

Schody se tresou, lucerna nad nimi pohvizduje.

„Uţ zas, dobytkové?" zurí Kulhavec. A prásk kohosi, prásk klackem pres ramena, pres záda a marš dolu, shazuje jedny na druhé.

Zase má schody prázdné.

Ted Šuchov zdola vidí, jak se vedle Kulhavce objevil Pavlo. Sem vodí partu on, Turin se do takové mackanice špinit nepujde.

„Stoctyrka, po peti ná-stup!" kricí Pavlo shora. „A vy se pošoupnete kamarádi!"

Starou belu se ti kamarádi pošoupnou!

„Pust, sakra, ty hrbe! Jsem z té party!" cloumá chlapem Šuchov.

Ten by ho rád pustil, ale sám je ze všech stran jako v kleštích.

A dav se kymácí a dusí —aby dostal šlichtu. Šlichtu, na kterou má zákonité právo.

Šuchov to zkusil jak: chytil se z levé strany zábradlí, šplhal aţ ke sloupu podpírajícímu prístrešek a povesil se za ruce. Nohy mel ve vzduchu a odrazil se jimi od necího kolena — nekdo ho praštil do ţeber, nekolik chlapu ho zpucovalo, ale uţ se prodral nahoru. Jednou nohou si stoupl na parapet u vrchního schodu a ceká. Uvideli ho mládenci z party a podali mu ruce.

Vedoucí jídelny se ve dverích otocil: „Chromajzl, ješte dve party, pohyb!"

„Stoctyrka!" krikl Kulhavec. „Co ty, kam lezeš, dobytku!" A tuk jednoho cizího klackem po hlave.

„Stoctyrka!" kricí Pavlo a pouští svoje lidi.

„Uf!" prorazil Šuchov konecne do jídelny. Necekal, aţ mu rekne Pavlo, a hned jde sám pro tácy, rozhlíţí se, kde by sehnal nejaké volné.

V jídelne je všechno jako vţdycky, oblaka páry kolem dverí, u stolu to sedí jeden vedle druhého jako semínka ve slunecnici, mezí stoly se porád nekdo motá, strká, nekdo si klestí cestu s plným tácem. Ale Šuchov je na to za ta dlouhá léta zvyklý, oci má jako káne a vidí, ţe Šc —dve ste osm nese na tácu jen pet misek. To znamená, ţe je to poslední tác, proc by jinak nebyl plný?

Dohonil ho a špitá mu zezadu, premlouvá ho: „Bráško! Ten tác mám po tobe, jo?"

„Tamhle u okýnka uţ na to jeden ceká, slíbil jsem mu ho…" „Na toho se vysejri, at ceká, má si to hlídat!" Dohodli se.

Chlapík odnesl misky na místo a prendal je na stul. Šuchov popadl tác, ale ten, co ho mel slíbený, uţ je tu taky a chytil se ho z druhé strany. Jenţe je slabší neţ

Šuchov. A Šuchov rýp do neho tácem — práve tím smerem, kam ho chlap tahal.

Maník odletel aţ ke sloupu, ruce se mu z tácu sesmekly. A Šuchov — tácek pod paţi a šupito k okýnku.

Pavlo stoji ve fronte a ukousal by se, ţe nemá tácy. Ted je na koni „Ivane Denisovici!" a uţ odstrkuje zástupce ze sedmadvacítky, který stojí pred ním. „Pust!

Co zabíráš místo? Já mám tácy!" A vida, Gopcik, hadimrška, taky vlece tácek.

„Nedávali bacha," hihná se, „tak jsem jim ho šmajznul!" Z Gopcika bude správný táborový sekác. Tak tri roky se ješte bude za-ucovat, povyroste a dotáhne to nejmín na krájece chleba — kdekdo mu to prorokuje.

Druhý tác strcil Pavlo Jermolajevovi, ourezkovi ze Sibire (taky vyfasoval deset let za zajetí). Gopcika poslal, aby se poohlédl, u kterého stolu uţ dojídají. A Šuchov postavil svuj tác bokem do výdejního okýnka a ceká. „Stoctvrtá!" hlásí Pavlo do okýnka.

Celkem je v jídelne pet okýnek: ve trech se vydává normální strava, jedno je pro ty, kdo se stravují podle seznamu (asi deset s ţaludecními vredy a z protekce celá úctárna), a poslední okýnko, kterým se vrací nádobí (u neho se perou ti, co vylizují misky). Okýnka nejsou vysoko, kousek nad pás. Kuchare jimi videt není, jen jejich ruce a naberacky.

Kuchar má ruce bílé, pestené, ale chlupaté a jako kladiva. Ucinený boxer, a ne

kuchar. Vzal tuţku a zatrhl si v seznamu na stene: „Stoctyrka — ctyriadvacet!"

Aha, Pantelejev, v jídelne je jako na koni. Nic mu není, cube. Kuchar popadl velikánskou naberacku, tak trílitrovou, ponoril ji do šlichty a míchá v kruhu —

nahoru dolu, nahoru dolu, nahoru dolu (kotel je cerstve naplnený, skoro po okraj, pára se z neho zrovna valí). Pak si vymenil naberacku, vzal si trictvrtelitrovou a zacal nabírat z horní ctvrtiny. „Jedna, dve, tri, ctyri…"

Šuchov si všiml, které misky kuchar naplnil, dokud se husté ze šlichty ješte neusadilo na dno, a které vyšly naprázdno — v tech je samá ridina. Naloţil si na svuj tác deset misek a uţ je nese. Gopcik na neho mává od druhé rady sloupu:

„Tady, Ivane Denisovici, tady!"

Misky nosit není trávu kosit. Šuchov jde pomaloucku polehoucku, aby se tác krokem ani trošku nezhoupl, zato hlasivky nešetrí: „Haló, ty tam, Ch—devet set dvacet! Pozor, strejdo!… Z cesty, chlapce!"

V takové mackanici je kumšt donést jednu misku a neprelít, natoţ deset. A prece to dokázal, postavil tácek mekounce na konec stolu, který vyklidil Gopcik, ani kapku neucvrkl. A ješte si stacil uvedomit, jak ho staví, aby na tom rohu tácu, ke kterému si ted sedne, byly dve nejhustší šlichty.

Jermolajev prinesl dalších deset mlsek. Pak odbehl ješte Gopcik a prinesli s Pavlem ctyri poslední v rukou.

Nakon prinesl Kilgas na tácu chleba. Dnes se fasuje podle práce, nekdo dostal dve ste, nekdo tri sta a Šuchov ctyri sta, patku, a ješte dve ste z prostredka, za Césara.

Ted se parta zacíná scházet ze všech koutu jídelny, kaţdý jen popadne svou porci a sní ji pak, aţ najde místo. Šuchov dává misky, vede v patrnosti, komu uţ dal, a hlídá si svuj roh tácu. Do jedné husté porce strcil svou lţíci — tak si ji zabral pro sebe. Fetukov si vzal svou misku mezi prvními a odešel. Spocítal si, ţe z party ted nic nekouká, ţe bude lepší porozhlíd-nout se po celé jídelne a urvat, kde se co dá.

Treba nekdo nedojí (kdyţ nekdo nedojí a odšoupne od sebe misku, vrhnou se na ni jak supi, casto nekolik káru najednou).

Prepocítali s Pavlem porce, zdá se, ţe je to v porádku. Pro Andreje Pro-kofjevice podstrcil Šuchov jednu z hustých misek a Pavlo ji prelil do plochého nemeckého kotlíku s víckem. Kdyţ se pritiskne na prsa, dá se pronést pod kabátem.

Tácy dali jiným. Pavlo si sedl ke své dvojité porci a Šuchov ke svým dvema. A víc uţ si nerekli ani slovo, nastaly posvátné chvilky.

Šuchov sundal cepici a poloţil si jí na klín. Presvedcil se lţicí, jak hustou šlichtu dostal, hrábl do jedné misky, hrábl do druhé. Ujde to, sem tam se vyskytne i rybicka. Celkem vzato bývá vecerní šlichta vţdycky daleko ridší neţ ranní. Ráno se musí dát vezni neco do ţaludku, aby pracoval, kdeţto vecer usne tak jako tak.

Šuchov se pustil do jídla. Zacal ridinou, pil a pil ji rovnou z misky, a jak se v nem to horké zacalo rozcházet, aţ se mu rozlilo po tele, v tu chvíli se mu celé útroby zrovna roztrásly dychtivostí po šlichte. To blaho! To je ona, ta kratická chvilka, pro

kterou vezen ţije!

Ted neţehrá Šuchov na nic — ani na dlouhý trest, ani na dlouhý den, ani na to, ţe uţ zase nebude nedele. Ted si myslí: preţijem to! Všechno preţijeme, snad dá pánbuh a jednou to skoncí!

Kdyţ odpil horkou ridinu z jedné i z druhé mlsky, prelil zbytek z druhé do první, vytrepal a ješte vyškrábal lţicí. Takhle je to nejak klidnejší, clovek aspon nemusí myslet na druhou misku a nemusí ji hlídat ocima ani rukou.

Oci má ted volné, stocil je na misky svých sousedu. Ten zleva má ciro-cirou vodu.

Bestie, tohle prosím delají veznové veznum!

Ted se Šuchov pustil do zelí se zbytkem ridiny. Z obou misek vylovil jen jeden bramburek, z té Césarovy takový prostrední, samo sebou namrzlý, tvrdkavý a nasládlý. A po rybicce skoro ani památky, jen obcas se mihne holá kostricka. Ale i kaţdou tu rybí kostricku a ploutvicku musí clovek seţvýkat, vycucá z ní štávu a štáva je zdravá. Na to na všecko je, samozrejme, potreba mít cas, ale Šuchov uţ ted nikam nespechá, má dnes svá-tek: urval si dve porce v poledne a dve vecer. Kvuli necemu takovému muţe všechno ostatní pockat.

Leda snad, ţe by si zašel k Lotyšovi pro ten tabák. Moţná ţe ráno uţ ţádný nebude mít.

Chleba Šuchov k polévce nejedl — dve šlichty a ješte chleba, to by byl moc velký prepych, chleba si nechá na zítra. Bricho je prevít, cos mu dal dnes, o tom zítra neví, znova se prihlásí o své.

Šuchov dojídal svou šlichtu a nevšímal si príliš, koho má kolem sebe, protoţe to nebylo zapotrebí; po nicem dalším uţ nepásl, jedl svuj rádný prídel. Ale presto si všiml, ţe se prímo proti nemu uvolnilo místo, na které si sedl vysoký starec Ju —

osmdesát jedna. Šuchov vedel, ţe je z ctyria-šedesáté party, a kdyţ stál frontu ve výdejne balícku, dovedel se, ţe práve ctyriašedesátka dnes byla na Socmestecku místo stoctyrky a celý den, bez chvilky v teple, natahovala ostnatý drát, stavela si sama pro sebe hlídané pásmo.

O tom starci nekdo Šuchovoví ríkal, ţe sedí v táborech a veznicích nepocítaných let. Jedna jediná amnestie ţe se ho netkla, a jak mu jedna desítka koncila, hned ţe mu pokaţdé naparili další.

Ted se na neho Šuchov podíval zblízka. Mezi všemi prihrbenými táborovými zády jediná jeho záda byla rovná jako jedle. Kdyţ sedel u stolu, vypadalo to, jako by mel pod sebou na lavici ješte neco podloţeného. Na jeho holé hlave uţ dávno nebylo co stríhat, všechny vlasy mu vypadaly — to delá ten blahobytný ţivot. Starcovy oci netekaly po všem moţném, co se delo v jídelnebyly upreny nekam do prázdna nad Šuchovovu hlavu. Jedl pomalu a s rozmyslem jalovou šlichtu naštípnutou drevenou lţicí. Nestrkal pritom hlavu do misky jako všichni ostatní, ale zdvihal lţíci vysoko k ústum. Zuby nemel ţádné, ani nahore, ani dole — zrohovatelé dásne ţvýkaly chleba místo zubu. Tvár mel celou vychudlou, ale nebyla v ní slabost nejakého

chcípáka, invalidy, byla jak vytesaná z tmavého kamene. Podle rukou, velkých, rozpraskaných a zcernalých, bylo videt, ţe se za celá ta léta jen velice zrídkakdy dostal mezi prominenty. A prece se v nem cosi vzprí-cilo, nedá se zlomit: nepoloţí svých tri sta gramu chleba na pobryndaný stul jako jiní, ale na vypraný hadrík.

Šuchov však nemel kdy dlouho si starce prohlíţet. Kdyţ dojedl, olízl lţíci, zasunul ji do válenky, narazil si cepici, vstal, vzal si svuj a Césaruv prídel chleba a vyšel ven. Z jídelny se vycházelo zase po jiných schudcích. I zde stála sluţba, dva chlápci, kterí nemeli na práci nic jiného neţ pokaţdé sundat hácek, pustit lidi ven a zase zaháknout. Šuchov vyšel ven. Bricho mel nacpané, byl spokojený a rozhodl se, ţe si prece jen zabehne k Lotyšovi, i kdyţ vecerka uţ bude kaţdou chvíli. Nešel si proto odnést chleba do devátého baráku, ale rázoval dlouhými kroky smerem k sedmicce.

Mesíc uţ stál pekne vysoko a byl na nebi jak vykrojený, cistý a bílý. Celé nebe bylo cisté. A tu a tam hvezda, všechny jasne zárily. Ale koukat po nebi, na to mel Šuchov ješte mín casu. Jedno mu bylo jasné, ţe mráz nepovoluje. Ti, co to slyšeli od civilu, ríkali, ţe navecer se ceká tricet stupnu a ráno kolem ctyriceti.

Z veliké dálky bylo slyšet, jak nekde v osade hucí traktor a od silnice kvílí rypadlo.

A kaţdý pár válenek, co jich kde v tábore šlo nebo prebíhalo, na snehu skrípal.

Ale vítr nebyl.

Šuchov pocítal, ţe mu domovina neprijde dráţ neţ drív, rubl za sklenku, i kdyţ by stejné mnoţství stálo venku tri ruble a podle jakosti i víc. Kárný tábor mel svoje vlastní ceny, jiné neţ byly kdekoli jinde, protoţe peníze tu byly zakázané, málokdo nejaké mel, a hodne platily. Za práci v tomto tábore nevypláceli ani vindru (v Ust-lţme dostával Šuchov aspon tricet rublu mesícne). A kdyţ nekomu poslali peníze príbuzní, stejne je vezen nedostal, prevedli mu je na osobní úcet. Z osobního úctu si mohl clovek jednou do mesíce koupit ve stánku toaletní mýdlo, plesnivé pernícky a cigarety „Prima". At je ti zboţí po chuti nebo ne — musíš koupit za tolik, o kolik sis u nácelníka zaţádal. Kdyţ nekoupíš, peníze stejne propadnou, jednou uţ jsou odepsané.

Šuchov prišel k penezum, jen kdyţ si je vydelal nejakým melouchem: tadyhle ušije zákazníkovi z jeho hadríku tapky — dva ruble, tamhle nekomu vyspraví bluzu —

taky podle dohody.

Sedmý barák vypadá jinak neţ devítka, neskládá se ze dvou velkých pulek. V

sedmicce je dlouhá chodba a z ní vedou desatery dvere do svetnic. V kaţdé svetnici je jedna parta, nacpali tam po sedmi dvojácích. No, a pak ješte jedna komurka na kýbly a jedna pro vedoucího baráku. Taky malíri mají komoru pro sebe.

Šuchov vešel do svetnice, ve které je ten jeho Lotyš. Lotyš si leţí na dolní palande, nohy má nahore, oprel si je o šikmý trámek a brebentí se sousedem lotyšsky.

Šuchov si prisedl. Járku, budte zdráv. On taky, budte zdráv, nohy nechal nahore.

Svetnice je malá, všichni hned špicují uši, kdo to prišel o proc. To oba dobre vedí, a

Šuchov proto sedí a souká ze sebe rec: tak co, jak se porád darí? Ujde to. Je dnes zima. To je.

Šuchov pockal, aţ se všichni zase rozpovídají, prou se o válku v Koreji. Jestli bude svetová válka kvuli tomu, ţe se do toho zamíchali Cínané, nebo nebude. Pak se naklonil k Lotyšovi: „Máš domovinu!"

„Mám."

„Ukaţ."

Lotyš sundal nohy z prícky, spustil je do ulicky a pomalu vstal. Je to hamoun, ten Lotyš, kdyţ odmeruje tabák, vţdycky se celý trese strachy, aby nedal o špetku víc.

Ukázal Šuchovovi pytlík, uvolnil zdrhnutou šnurku.

Šuchov si vzal špeticku na dlan a vidi, ţe je to týţ tabák jako minule, stejne hnedavý a stejne krájený. Zvedl ho k nosu a pricichl — je to on. Ale Lotyšovi rekl:

„To není ten co posledne."

„Ten sám! Ten sám!" rozzlobil se Lotyš. „Jiný sorta nemám nikdy, vţdycky jenom tenhle."

„Tak platí," souhlasil Šuchov. „Napechuj mi mírku, zapálím si a moţná ţe si pak vezmu ješte jednu."

Rekl napechuj proto, ţe Lotyš tabák do odmerky jen tak zlehka nasypává.

Lotyš vytáhl zpod podhlavníku další pytlík, naducanejší neţ ten první, a ze skrínky vytáhl svou odmerku. Je to sice kelímek z umelé hmoty, ale Šuchov si ho premeril, vejde se do neho stejne jako do broušené sklínky.

Lotyš sype.

„Jen pritlac, pritlac, clovece!" strká mu Šuchov prst do kelímku.

„Já sám vím!" utrhuje Lotyš vztekle kelímek a pechuje sám, ale jen zlehýnka. A zas prisypává.

Šuchov si mezitím rozepjal bluzu a našel vevnitr, v podšívkové vate papírek, který tam nahmátla jen jeho ruka. Ted ho zacal obema rukama postrkovat, strká a šoupe ho dál po vate, aţ k malické dírce, protrţené na úplne jiném míste a jen zapošité dvema stehy. Kdyţ ho pristrcil aţ k dírce, roztrhl nit nehty, sloţil papírek ješte jednou po délce (byl uţ predtím sloţený na dlouho) a dírkou ho vytáhl ven.

Dvourublovka. Ošoupaná, nešustí.

A ve svetnici nekdo huláká; „To víte, dedek s fousama, ten se nad váma akorát ustrne! Ten neverí vlastnímu bráchovi, nerku-li vám, vy mameluci!"

Co je v kárném tábore dobré — svobody je tady aţ do aleluja. V ust-iţmenském tábore clovek jenom špitl, ţe venku nejsou k dostání sirky, a uţ sedel, uţ mu prišívali další desítku. Ale tady si muţeš z horejší palandy hulákat, co te napadne—

práskaci to nepíchnou, bezpecáci nad tím udelali kríţ.

Jenţe na dlouhé reci ted není kdy…

„Zas uţ jenom sypeš," posteţoval si Šuchov.

„No tady máš, na!" pridal Lotyš navrch ješte špeticku.

Šuchov vytáhl z vnitrní kapsicky svuj pytlík a presypal do neho tabák z kelímku.

„Tak dobrá," rozhodl se, protoţe nechtel první cigaretu, tu nejsladší, kourit v behu.

„Nacpi mi ješte jeden."

Ješte chvilku se s Lotyšem handrkoval, pak si presypal i druhý kelímek, dal dva ruble, kývl na Lotyše a šel.

Hned jak vyšel ven, se rozbehl a utíkal do svého baráku. Aby nepropásl Césara, aţ

se vrátí.

Ale César uţ sedel na své dolní palande a lebedil si nad svým balíckem. Všechno, co prinesl, mel rozloţené po luţku a na skrínce. Bylo to však v polotme, protoţe tam nedopadalo prímé svetlo ze ţárovky, které zachycovala Šuchovova horní palanda.

Šuchov se sehnul, vkrocil mezi kapitánovo a Césarovo luţko a podával mu vecerní prídel.

„Váš chleba, Césare Markovici."

Nerekl: „Tak co, dostal jste?", protoţe to by byla naráţka, ţe drţel Césarovi místo ve fronte a ţe má ted právo na svuj díl. Vedel, ţe je má. Ale nebyl vyţírka ani po osmi letech ţivota v táborech a cím dál víc se v téhle hrdosti utvrzoval.

Ale marná sláva, ocím porucit nemohl. Jeho oci, ostríţí oci protrelého vezne, ve vterince prelítly a prošmejdily celý Césaruv balík rozloţený na posteli a na skrínce.

A prestoţe obaly nebyly úplne rozbalené a nekteré pytlícky zavázané, zjistil Šuchov bezdeky, tím bleskurychlým pohledem i cichem doplnujícím zrak, ţe César dostal salám, kondenzované mléko, tlustou uzenou rybu, slaninu, vonavé sušenky a cukroví, které melo zase jinou vuni, asi dve kila kostkového cukru a nejspíš i cajové máslo, cigarety, lulkový tabák— a ani to ješte nebylo všechno.

A to vše si Šuchov uvedomil za kratický okamţik, neţ dorekl: „Váš chleba, Césare Markovici."

Ale César, celý rozrušený, rozcuchaný a jako opilý (kaţdý, kdo dostane balík s potravinami, se takhle vyjeví), jen mávl rukou: „Nech si ho, Ivane Denisovici!"

Šlichta a k tomu dve ste gramu chleba, to byla kompletní vecere a samozrejme taky Šuchovuv vrchovatý podíl na Césarove balíku.

A Šuchov, jako kdyţ utne, rázem si zakázal ocekávat, ţe by mu mohlo kápnout cokoli z rozloţených Césarových dobrot. Není nic horšího neţ si takhle zbytecne navnadit ţaludek.

V ruce má ctyri sta gramu, dve ste k tomu a v slamníku nejmín dalších dve ste.

Co chce víc. Dve ste splivne ted, zítra ráno sporádá pet set padesát, ctyri sta si vezme do práce — ţivot jak v ráji! A ty dve stovecky ve slamníku at tam ješte zustanou. Dobre ţe je Šuchov stacil zašít, tamhle v petasedmde-sátce nekomu šlohli chleba ze skrínky — a ted si utíkej ţalovat trebavatému Petrovi.

Jsou takoví, co si ríkají: balíckár je magnát, trhni na nem co se dá! Ale kdyţ to clovek uváţí, ten jak lehko nabyl, tak lehko pozbyl. Stává se, ţe si i balíckári, neţ

jim prijde další zásilka, rádi vyslouţí nejakou tu kaši navíc. I na špacka si polící.

Dozorci se musí dát, partákovi taky a co poskokovi od balíku? Copak to jde mu nedat? Ten by ti, kamaráde, podruhé mohl balík zašantrocit tak, ţe se týden nedostane do seznamu. A co skladníkovi z úschovny, kterému se všechny potraviny odevzdávají, tomu, co k nemu zítra ráno pred nástupem ponese César svuj balík v pytli (kvuli zlodejum a kvuli filcování v baráku, ostatne je to taky narízení) — toho kdybys porádne nepodmazal, tak ti po trochách uzobe víc. Sedí tam celý den zavrený s cizími potravinami, kontroluj ho, krysu! A za všelijaké sluţby, jako treba Šuchovovi? A lázenskému, aby mu podstrkoval porádné prádlo — treba sebemín, ale dát se musí! A holici, který ho holí s papírkem (to znamená, ţe otírá britvu o papírek a ne o tvé vlastní holé koleno) — nemusí to být moc, ale tri ctyri cigarety na to padnou. A na KVO, aby mu nechávali dopisy stranou a neztráceli je? Nebo kdyţ se chceš na nejaký ten den ulejt, dát si v tábore légo. To zas musíš podstrcit doktorovi. A co soused, který s tebou sedá a jí u jedné skrínky, jako kapitán s Césarem — copak to jde mu nedat? Ten prece pocítá kaţdé tvoje sousto, tomu nedat, to by snad neudelal ani ten nejhorší lakomec.

Takţe at si závidí, komu se zdá sousedova kráva vţdycky lepší. Šuchov rozumí ţivotu a jeho bricho si na cizí koláce chute nedelá.

Mezitím se zul, vylezl nahoru na svou palandu, vytáhl z palecnice kousek pilky, prohlédl si ho a rozhodl se, ţe si od zejtrka zacne hledat šikovný kamínek a na nem ţe si pak z pilky vybrousí ševcovský knejp. Za nejaké ctyri dny, kdyţ si k tomu sedne ráno i vecer, muţe mít kudIicku jedna radost, s pekne zakrivenou ostrou cepelí.

Ale zatím, aţ do zítrka do rána, musí pilku schovat. Zastrcit ji do pelesti své palandy pod prícné prkýnko. Kapitán tady ješte není, aspon mu nenapadá smetí do ocí. Šuchov odklopil z hlav postele svuj teţký slamník, mel v nem místo hoblin piliny — a dal se do schovávání pilky.

Uvideli to sousedé z horejška: baptista Aljoška a pres ulicku na vedlejším dvojáku oba bratri Estonci. Ale z tech Šuchov strach nemá.

Barákem prošel Fetukov. Vzlykal a byl celý shrbený. Na rtu mel rozmazanou krev.

Zase uţ mu nekde napráskali kvuli miskám. Fetukov se na nikoho nepodíval a nesnaţil se ukrýt slzy. Prošel pred ocima celé party, vydrápal se nahoru a zaboril oblicej do slamníku.

Kdyţ se nad ním clovek zamyslí, prijde mu ho líto. Ten se konce trestu nedoţije.

Neumí si porucit a drţet se.

Ted se objevil i kapitán. Byl veselý, nesl si v kotlíku opravdový caj. V baráku stojí dva sudy s cajem, ale copak to je nejaký caj! Jediné, co na nem je, ţe je teplý a pribarvený, ale je to brecka a smrdí sudem, spareným a zpuch-relým drevem. To je caj pro obycejné pracanty. No, a Bujnovskij dostal od Césara hrsticku skutecného caje, hodil ji do kotlíku a doskocil si ke kotli pro varící vodu. Ted zárí spokojeností

a uvelebuje se za skrínkou.

„Div jsem si pod kohoutem neoparil prsty!" vychloubá se.

Tam dole rozkládá César list papíru, klade na nej to a ono — Šuchov spustil slamník, aby nevidel a zbytecne se netrápil. Jenţe bez Šuchova jim to zase nejde.

César se postavil do ulicky, narovnal se, oci má prímo proti Šuchovovi a mrká:

„Denisyci! Dej sem.. deset vostrejch!"

Címţ myslí malý zavírací noţík. Ten má Šuchov taky a taky si ho schovává v pelesti. Je ten zavírácek menši, neţ kdyţ ohneš prst v prostredním kloubu, ale krájí, mrcha, slaninu pet prstu tlustou. Šuchov si ho sám udelal, opracoval a sám si ho pribrušuje.

Šmátl pod slamník, vytáhl nuţ, podal ho Césarovi. Ten kývl a zmizel dolu.

Takový nuţ je taky kus výdelku. Za prechovávání noţe je prece korekce. A ríct: dej nám noţejcek, my si budem krájet salám a na tebe se vysejríme — to by mohl ríct jenom nekdo, kdo uţ nemá kouska lidského svedomí. Tak má César u Šuchova zas o dluh víc.

Ted kdyţ si Šuchov odbyl chleba a noţe, prišel na ru tabák. Vytáhl pytlík a hned z neho vzat špetku, stejne velkou, jako byla to, co si vypujcil, a podává ji pres ulicku Estonci, ţe jako nechá dekovat.

Estonec roztáhl rty, bylo to neco jako úsmev, pak cosi broukl sousedovi, svému bráškovi, a ubalili si z té špetky cigárko extra. Jako ţe si zprubnou, co to má Šuchov za tabák.

Jen to zkuste, at vám slouţí, není o nic horší neţ ten váš. Šuchov by ho sám rád ochutnal, ale jakési hodiny, co má nekde vevnitr v sobe, mu ríkají, ţe uţ kaţdou chvilicku musí prijít proverka. Ted je práve ta doba, kdy se dozorci poflakuji po barácích. Kdyţ si ted clovek chce zakourit, musí jít správne na chodbu, a Šuchovovi je nahore na palande nejak tepleji. Ne ţe by bylo v baráku teplo, na strope je porád stejný snehový závojícek. V noci clovek vymrzne, ale zatím se to zdá jakţtakţ snesitelné.

Tak delal Šuchov jedno po druhém a ted si zacal pomalu ulamovat z toho dvestegramového krajíce. Pritom volky nevolky poslouchal, jak se pod ním pri caji rozpovídali kapitán s Césarem.

„Jezte, kapitáne, jezte, jen si klidne berte! Tady tu uzenou rybu. A salám si vezmete!" „Dekuju, uţ si beru."

„Namaţte si veku máslem! Pravá moskevská !"

„Ach jo, cloveku se ani verit nechce, ţe se nekde ješte pecou bílé veky. Víte, tahle nenadálá hojnost mi pripomíná jednu historii. Octnu se vám jednou v Archangelsku…"

Dve ste hrdel delalo v baráku ukrutný rámus, presto se však Šuchovovi zazdálo, ţe slyší, jak rincí kolejnice. Ale nikdo si toho nevšiml. Hned nato Šuchov zpozoroval, ţe do baráku vešel dozorce. Byl to Pršácek, droboucký, rumený mládenec. V ruce

drţel nejaké lejstro a podle toho i z celého jeho chování se dalo usoudit, ţe neprišel lovit kuráky, ani vyhnat barák na proverku, ale ţe nekoho hledá.

Pršácek se koukl do papírku a zeptal se: „Kde je stoctyrka?"

„Tady," odpovedeli mu. A Estonci honem ztopili cigaretu a rozehnali kour.

„A kde je parták?"

„Co je?" rekl Turin z palandy a svesil nohy jen tak napul.

„Napsali vysvetlení všichni, co ho meli napsat?"

„Píšou!" odpovedel s jistotou Turin.

„Uţ to melo být odevzdané."

„Nejde to tak honem, pulka chlapu mi neumí císt ani psát." (To jako César a kapitán. Parták je pašák, jakţiv pro odpoved daleko nejde.) „Nemáme péra, nemáme inkoust."

„Máte je mít."

„Zabavujou nám je!"

„Ty si dej pozor, partáku, jestli budeš mít moc recí, pujdeš taky sedet!" pohrozit Turinovi Pršácek dobromyslne. „Zítra rána pred nástupem at jsou vysvetlení na stráţnici! A at tam stojí, ţe všecky nepovolené veci byly odevzdány do skladu osobních vecí. Rozumels?"

„Rozumel."

(Tak to kapitánovi prošlo, pomyslil si Šuchov. Ale kapitán nic neslyší, ten tam hlaholí nad salámem.) „Ted dá-ál," rekl dozorce. „Šc —tri sta jedenáct, máš takové císlo?"

„Musím se podívat do seznamu," delá parták hloupého. „Hrom do tech numer, kdopak si je má pamatovat?" (Parták schválne otálí, chce to protáhnout aspon do proverky, zachránit Bujnovskému aspon tuhle noc.) „Bujnovskij — je tady?"

„Co? Zde!" ozval se kapitán zpod Šuchovovy palandy, kde byl schovaný. Takhle se moc ciperná veška chytí na hrebínek vţdycky první.

„To jsi ty? Správne, Šc — tri sta jedenáct. Seber se a pojd."

„Kam!"

„Však ty dobre víš."

Kapitán si jenom povzdechl a hekl. Urcite se mu snáz vyvádela v tmavé noci na rozbourené more eskadra minonosek, neţ se mu ted jde od prátelské besedy do ledové korekce.

„Kolik mám dní?" zeptal se skleslým hlasem, „Deset. Tak šup, šup, šup, delej!"

A sluţba zacala vykrikovat: „Proverka! Proverka! Všichni ven na proverku!"

Ta znamená, ţe dozorce, kterého poslali, aby provedl proverku, uţ je v baráku.

Kapitán se ohlédl — má si brát kabát? A co, kabát tam z cloveka stejne stáhnou, nechají jen bluzu. Nejspíš, aby šel tak, jak je. Uţ si kapitán ríkal, ţe Volkovoj zapomene (jenţe Volkovoj ješte jakţiv nikomu nic nezapomnel), a nepripravil se, ani trochu toho tabáku si do bluzy neschoval. A brát si tabák do ruky nemá cenu,

pri prohlídce by mu ho stejne hned vzali.

Ale neţ nasadil cepici, César mu prece jen pár cigaret podstrcil.

„Tak sbohem, kamarádi," kývl kapitán stoctyrce rozpacite a vykrocil za dozorcem.

Odpovedelo mu pár hsu, nekdo, aby se drţel, jiný, aby neztrácel hlavu, ale co mu clovek muţe ríct? Sami korekci staveli a stoctyrka ví dobre, ţe zdi jsou tam z kamene, podlaha cementová, ţádné okno a v peci se topí jenom proto, aby led odtál ze zdi a aby se z neho dole udelala louţe. Spí se tam na holých prycnách, pokud to cloveku zuby dovolí a samým cvakotem mu nevypadnou, denní prídel chleba tri sta gramu a šlichta jenom kaţdý tretí, šestý a devátý den.

Deset dní! Deset dní zdejší korekce, kdyţ si je clovek odsedí jaksepatrí a aţ do konce, to znamená ztratit zdraví nadosmrti. Máš tuberu, a ze špitálu uţ nevylezeš.

A ti, co si odsedeli v tomhle bunkru patnáct dní, ti uţ hryţou hlínu.

Dokud ţiješ v baráku, modli se samou radostí a koukej, aby te pri nicem nenachytali.

„Všichni ven, pocítám do trí!" kricí vedoucí baráku.

„Kdo nebude venku, neţ reknu tri, toho zapíšu a císlo dám obcanu dozorci !"

Vedoucí baráku, taky jedna vedoucí svine. Jak to prijde — zavírají ho do baráku na celou noc stejne jako nás, a on ze sebe delá orgána, nikoho se nebojí. Naopak, všichni se bojí jeho. Jednoho shodí u dozorce, druhému natluce hubu sám. Je uznán jako invalida, ve rvacce mu kdysi utrhli jeden prst, ale podle tlamy je to zlocinec.

Ostatne to taky skutecný zlocinec je, sedí na paragraf trestního zákona, jenţe mezi ostatními paragrafy mu prisolili taky osmapadesát— ctrnáct, a tak se dostal do tohoto tábora. Klidne si te ted zapíše na papírek, ten dá dozorci, a neţ se nadeješ, máš dva dny korekce s vyvádením. Predtím se to táhlo ke dverím líne, a ted jako kdyţ strelí, chlapi se zahemţili, ti, co byli na horních palandách, skácou dolu jak veverky a všichni se hrnou do úzkých dverí.

Šuchov mel v ruce uţ ubalené cigáro, po kterém tak dlouho touţil. Ted s ním šikovne seskocil, strcil nohy do válenek a uţ chtel jít, ale bylo mu líto Césara.

Nechtel si ted od neho zas neco privydelat, prišlo mu ho opravdu líto. Myslí si o sobe jiste buhví co, ten César, ale v ţivote se nevyzná ani trochu. Kdyţ dostal balík, nemel nad ním vysedávat a lebedit si, ale honem ho pred proverkou odtáhnout do úschovny. Hodování — to se dá vţdycky odloţit. Ale co ted César s balíkem?

Táhnout celý ten mech na proverku, bude pro legraci, pet set chlapu se mu vyrehtá.

A nechat ho tady, klidne se muţe stát, ţe ho ztopí nekdo, kdo vbehne do baráku od proverky první. (V Ust-iţme byly moresy ješte krutejší. Tam kdyţ se šlo z práce, kriminálníci predbehli ostatní, a neţ došli ti zadní, uţ meli skrínky vyrabované.) Šuchov kouká — César neví, kam drív skocit, rád by neco, neví co, a uţ je pozde.

Strká si salám a špek za nadra —aspon to zachránit, vzít to s sebou na proverku.

Šuchov se nad ním ustrnul a poradil mu, jak na to: „Césare Markovici, sed aţ do poslední chvilicky, zalez tam do tmy a sed doposledka. A teprve aţ bude dozorce

se sluţbou obcházet palandy a strkat nos do kaţdé škvíry, pak teprve vylez. Jako ţe jsi marod! A já vybehnu první a první se vrátím. Tak to udeláme…" A odbehl.

Nejdrív se musel Šuchov drát ze všech sil (ubalené cigáro drţel v pesti a nepustil).

Ale pak, v chodbe, spolecné pro obe pulky baráku, a v predsíni uţ se netlacil nikdo.

Prilepilo se to na steny, lišky práskané, dve rady na levou, dve na pravou a jen ve stredu nechali volnou ulicku pro jednoho cloveka. Kdo je osel, at jde, my si pockáme tady. Stejne je clovek na mraze celý den, má zbytecne mrznout dalších deset minut? Tudle, nejsme padlí na hlavu. Dneska chcípni ty, já aţ zítra!

Jindy se takhle prišmajchluje ke zdi i Šuchov. Ale ted si jde jako generál a ješte se zubí: „Ceho se bojíte, tatrmani? To neznáte sibirskou zimu? Racte se jít ohrát na vlcí slunícko. Dej mi pripálit, pantáto, slyšíš?" Zapálil si v predsíni a vyšel na schudky pred barák. „Vlcí slunícko" se u nich doma nekdy ríkává ţertem mesíci.

Mesíc uţ se vyšplhal vysoko. Ješte tolikhle a bude na samém vršícku! Nebe je bílé, skoro do zelenkava, hvezdy jasné, ale je jich málo. Bílý sníh se trpytí, steny baráku jsou taky bílé — lucerny si v tom jase neškrtnou.

Tamhle u baráku je chlapu cerno, vycházejí na nástup. A tam u toho taky. A od baráku k barákupíš povrzává sníh, neţ by to hucelo zábavou. Pet maníku slezlo ze schudku a postavilo se oblicejem ke dverím. Za ne si stoupli tri další. A k tem trem, do druhé petice, se priradil Šuchov. Kdyţ má clovek v ţaludku kus chleba a mezi zuby cigaretu, dá se to tu vydrţet. Tabák je dobrý, Lotyš ho neošidil. Má sílu, mrška, a voní taky.

Pomalicku se to ze dverí trousí dál, za Šuchovem uţ stojí další dve tri petice. Ty, co uţ jsou venku, ted bere cert: co se ta banda krcí v chodbe, co nejdou ven?

Clovek aby za ne mrzl.

Nikdo z káru nikdy nevidí ţádné hodiny, ostatne nac by mu taky byly! Kára potrebuje jenom vedet, brzo-li bude budícek. A kolik casu zbývá do nástupu, do obeda, do vecerky.

Všeobecne se ríká, ţe vecerní proverka bývá v devet. Jenomţe v devet nikdy nekoncí, patlají se s tím podruhé a potretí. Pred desátou clovek neusne. A v pet prý uţ je zas budícek. Tak jaký div, ţe ten Moldavan dnes pred houkáním usnul. Kde se kára zahreje, tam v tu ránu usne. Za týden se nashromáţdí toho nedospaného spánku tolik, ţe v nedeli, kdyţ lidi zrovna nevyţenou do práce, spí všichni jak zabití, barák vedle baráku.

Aha, uţ se to valí! Uţ se chlapi hrnou ze schodu! To je vedoucí baráku s dozorcem vykopávají ven! Dobre jim tak, hovadum!

„Špekulujete, smradi, co?" kricí na ne první rady. „Z hovna smetanu byste sbírali.

Dávno uţ jste meli vypadnout a bylo by to dávno v suchu." Vykourili ven celý barák. V baráku je ctyri sta chlapu, to je osmdesát petic. Seradilo se to do zástupu, nejdrív presne po peticích, ale vzadu uţ je bordel.

„Do petic tam vzadu!" rve vedoucí baráku ze schudku.

Kurvapísek, nehne se to, mrchy!

Ted jde ze dverí César — hodil se marod, za ním sluţba, dva chlapi z druhé pulky baráku, dva z téhle a ješte jeden chromý. Ti se postavili do první petky, takţe Šuchov se ted octnul v tretí. A Césara zahnali aţ na konec.

Ted vyšel na schudky dozorce.

„Po peti ná-stup!" huláká na ty vzadu, hlas má jak bombardón.

„Po peti ná-stup!" rve vedoucí baráku, hlas jako ješte vetší bombardón.

A zase se nepohne ani noha, kurvapísek.

Vedoucí baráku skocil ze schodu jako tygr a uţ tam letí a kleje a mlátí to jak ţito.

Ale dává si dobrý pozor koho. Tríská jenom ty chudinky, co se neozvou.

Konecne se to seradilo. Vrátil se. A pocítá zároven s dozorcem: „První! Druhá!

Tretí !…"

Jak je petice odpocítaná, uţ beţí do baráku. Pro dnešek nám orgáni muţou vlézt na záda.

Mohli by, ale jen kdyţ se nebude prepocítávat podruhé. Ti darmoţrouti, lebky sraţené, pocítají hur neţ kdejaký pasák. Ten neumí císt ani psát, ale kdyţ ţene stádo, ví celou cestu, jestli má všechna telata nebo ne. A temhle to v jednom kuse tlucou do hlavy a stejne jim to není nic platné.

Lonskou zimu nebyly v tomhle tábore vubec ţádné sušárny. Válenky si všichni nechávali na noc v baráku. A tenkrát se i na druhou, na tretí i na ctvrtou proverku vyhánelo ven. To uţ se ani neoblékali, chodili jen tak zabalení do dek. Letos postavili sušárny, ne pro všechny, ale jednou za tri dny prijde se sušením na radu kaţdá parta. Tak od té doby, kdyţ to nevyjde napoprvé, prepocítává se to v barácích: honí lidi z jedné pulky baráku na druhou.

Šuchov nevbehl sice první, ale z prvního nespustil oci. Dobehl k Césarove palande a sedl si na ni. Shodil válenky, vylezl na palandu u kamen a odtud si postavil válenky na kamna. Tady platí, kdo drív prijde, ten drív mele. A honem zpátky k Césarove palande. Sedí, nohy má sloţené pod sebou a hlídá — jedním okem, aby nekdo nevyfoukl Césarovi pytel zpod podhlavníku, a druhým, aby mu chlapi, kterí

berou šturmem kamna, neshodili válenky.

„Hoj!" musel houknout. „Zrzku! Chceš válenkou do huby? Svoje si postav a na cizí nemakej!"

A dvere se netrhnou, chlapi se v jednom kuse courají do baráku. Ve dvacáté parte nekdo kricí: „Odevzdávat válenky!"

Ted je pustí s válenkami z baráku ven a barák zamknou. A oni pak budou behat a prosit: „Obcane veliteli, pustte nás do baráku!"

Pak se dozorci sejdou ve štábním a zacnou podle prkýnek mastit to svoje úcetnictví: jestli jim nekdo utekl, nebo mají všechno pod strechou.

Ale o to se dneska Šuchov houby stará. A tady uţ mezi palandami páuje na své místo i César.

„Dekuju, Ivane Denisovici!"

Šuchov kývl a vylezl nahoru rychle jako veverka. Ted muţe dojíst tech dve ste gramu, muţe si dát ješte jednu cigaretku, nebo muţe jít spát.

Jenţe ten štastný den Šuchova tak rozveselil, ţe se mu nejak ani na kute nechce.

Stlaní mu moc práce nedá: ze slamniku strhne chatrnou šedocernou pokrývku, lehne si na slamník (na prosteradle Šuchov nespal snad od jedna-ctyricátého roku, co odešel z domova; pripadne mu to ted dokonce divné, ţe se ţenské párají s prosteradly, zbytecné praní), hlavu na podhlavník s hoblinami, nohy do bluzy, pres deku kabát a chvála pánu na výsostech, zas jeden den je pryc!

Zaplatpánbuh ţe nemusí spát v korekci, tady to ješte ujde.

Šuchov si lehl hlavou k oknu a Aljoška, který leţí na dvojáku hned vedle a od Šuchova ho delí jen hrana prkna, zase obrácene, aby mel svetlo od ţárovky. Zas uţ

cte evangelium.

Ţárovku mají dost blízko, dá se pri ní císt a dokonce šít.

Aljoška uslyšel, jak Šuchov chválí nahlas jméno boţí, a otocil se: „Vidíte to, Ivane Denisovici, vţdyt si vám duše sama ríká o modlitbu, proc jí nepoprejete sluchu?"

Šuchov se po nem ohlédl. Oci Aljoškovi mekce svítí, jako dve svícky. Povzdechl si.

„Proto, Aljoško, ţe ty modlitby jsou jako ţádosti. Bud nedojdou, nebo ,stíţnost se zamítá."

Pred štábním barákem jsou takové ctyri zapecetené kastlícky. Jednou za mesíc je zmocnenec vybírá. Mnozí do tech kastlícku házejí ţádosti. Cekají, pocítají dny —

za mesíc za dva urcite prijde odpoved!

Ale odpoved nikde. A kdyţ, tak: zamítá se.

„To je tím, Ivane Denisovici, ţe jste se modlil málo a špatne, nemodlil jste se usilovne, a proto bylo oslyšeno, zac jste v modlitbách prosil. Modlit se musí clovek horlive a vytrvale, a kdyţ budete verit a reknete hore této: pohni se, ona se pohne."

Šuchov se pousmál a ubalil si ješte jednu cigaretu. Pripálil si od Estonce.

„Nech tech svých recicek, Aljoško. Já ješte nevidel, aby hory chodily. Ostatne

abych se priznal, hory jsem ješte vubec nikdy nevidel. Podívej, tam u vás na Kavkaze se modlili všichni v tom vašem klubu — a hnula se jedna jediná?"

Taky neštastníci, k pánubohu se modlili, komu prekáţeli? Jeden jak druhý vyfasovali petadvacet. Je ted zkrátka taková doba — petadvacet, jedna míra pro všecky.

„O to jsme v modlitbách neprosili, Denisyci," mluví do neho Aljaška. Prelezl se svým evangeliem k Šuchovovi blíţ, aţ k jeho obliceji. „Jediné ze všeho pozemského a pomíjejícího, zac se máme z úradku boţího modlit, je vezdejší chleba; Chléb náš vezdejší dejţ nám dnes!" „To jako prídel?" zeptal se Šuchov.

Ale Aljoška vede svou, domlouvá mu víc ocima neţ slovy a ješte ho tahá za ruku a hladí mu ji: „Ivane Denisovici! Modlit se nemáme za to, aby nám prišel balícek, nebo za misku šlichty navíc. Co je pro lidi nejvíc ţádoucí, to je pred Bohem ohavnost! Modlit se má clovek za veci duchovní: aby Hospodin z duše naší snímal penu zla…" „Poslechni si radši tohle. U nás v Polomne v kostele pop…" „O tvém popovi nic neríkej!" prosí Aljoška, aţ se mu bolestí stáhla kuţe na cele.

„Ne, ne, jen si to poslechni." Šuchov se oprel o loket. „U nás v Polomne není v celé farnosti bohatší clovek neţ pop. Kdyţ treba jdeme krejt strechu, od lidí bereme za den petatricet rublu, a od popa sto. A pop ani nemrkne. Tenhle pop z Polomni platí trem ţenským ve trech mestech alimenty a se ctvrtou ţije a má rodinu. Ten drţí v šachu i biskupa. Však si taky biskup jeho mastné rucicky povaţuje. A všechny popy, co k nemu kdy poslali, hned vykousal, se ţádným se nechce delit…"

„Proc mi vykládáš o popovi? Pravoslavná církev se vzdálila Písmu svatému. Ty nezavírají, protoţe nejsou pevní ve víre." Šuchov pokuroval a klidne pozoroval, jak se Aljoška rozciluje. „Aljošo," odsunul mu ruku a foukl mu kour do obliceje. „Já prece nejsem proti Bohu, chápeš to? V Boha já rád verím. Ale na co neverím, to je nebe a peklo. Proc nás pokládáte za hlupáky a slibujete nám nebe a peklo? To se mi nelíbí."

Šuchov si zase lehl na záda. Odklepává popel opatrne do díry mezi dvojákem a oknem, aby nespálil kapitánovi veci. Pohrouţil se do myšlenek a neslyší, co Aljoška drmolí.

krátka," uzavrel nakonec, „at se modlíš jak chceš, trest ti nesníţí. Musíš si ho odkroutit od zvoneni do zvonení."

„Ale kvuli tomu se prece nemusíš modlit," zdesil se Aljoška. „Nac je ti svoboda!

Na svobode ti poslední zbytek víry zaroste hloţím! Raduj se, ţe jsi ve vezení! Tady máš cas pomyslet na duši! Apoštol Pavel prece pravil: ,Co to deláte, placíce a rozrývajíce srdce mé? Vţdyt já jsem hotov nejen svázati se dáti, nýbrţ i zemríti v Jeruzaléme pro jméno Pána Jeţíše."'

Šuchov se mlcky díval do stropu. Sám uţ vlastne nevedel, jestli touţí po svobode, nebo ne. Zpocátku po ní touţil velice a pocítal kaţdý vecer, kolik dní z trestu uţ

minulo a kolik mu zbývá. Ale potom ho to omrzelo. Potom se zacalo ukazovat, ţe

takové, jako je on, domu nepouštejí. Ty ţe posílají do vyhnanství. A kde bude ţivot lepší, tady nebo tam, to je ve hvezdách.

Jediné, co by si prál, aţ ho propustí, aby smel domu. Ale domu ho nepustí…

Aljoška nelţe, po hlase i podle ocí se pozná, ţe sedí ve vezení rád.

„To máš tak, Aljoško," vysvetluje mu Šuchov. „Tobe to všechno pekne klape: Kristus ti porucil sedet a tak tady za Krista sedíš. Ale za co sedím já! Za to, ţe jsme v jednactyricátém nebyli pripraveni na válku? Za to? Ale jak já k tomu prijdu?"

„Nejak dnes není druhá proverka…" zabrucel ze své palandy Kilgas.

„Pane jo!" ozval se Šuchov. „To se musí zapsat cernou krídou do komína, ţe není druhá proverka." A zívl: „Uţ to vypadá, ţe se bude spát."

Ale sotva to dorekl, uslyšeli všichni v tichnoucím a uklidneném baráku, jak na vnejších dverích zarachotila závora. Pribehli dva chlapi z chodby, ti co byli odnést válenky, a kricí: „Druhá proverka!"

A hned za nimi dozorce: „Všichni na druhou pulku!"

A nekterí uţ spali. Zamruceli, zacali se hýbat, strkají nohy do válenek (vatované kalhoty si stejne nikdo nesvléká, pod tou ubohou dekou by to bez nich clovek nevydrţel, celý by ztuhl).

„Fuj, banda mizerná!" zaklel si Šuchov. Ale nijak zvlášt se nezlobil, protoţe ješte neusnul.

César vystrcil ruku nahoru a poloţil mu na luţko dva kousky cukroví, dve kostky cukru a jedno kolecko salámu.

„Dekuju, Césare Markovici," nahnul se Šuchov dolu do ulicky. „Víte co, hodte mi ten pytlík radši nahoru, dám si ho pod hlavu, jistota je jistota." (Shora se v chuzi jen tak snadno capnout nedá, ostatne kdo by ho taky hledal u Šuchova?) César mu podal svuj bílý, nahore svázaný pytel. Šuchov ho šoupl pod slamník a ješte chvilku cekal, aţ vyţenou víc lidí, aby nemusel stát tak dlouho bosý na chodbe. Ale dozorce zavrcel: „Bude to?tam, v koute!"

A Šuchov seskocil mekce bosýma nohama na zem. (Válenky s onucemi mel tak krásne zapasované na peci, prišlo mu líto je sundávat!) Co se našil backurek, ale všechno pro jiné, sobe nenechal ani jedny. Ale je na to zvyklý a tu chvilku to vydrţí.

Backory taky zabavují, kdyţ je ve dne u nekoho najdou.

A z tech part, co mají válenky v sušárne, jsou na tom taky dobre ti, co mají backory, ostatní jsou jenom v onucích, nebo i bosi.

„Tak co je! Co je!" hulákal dozorce.

„Chce nekdo pres hubu, svináci?" pridává se hned vedoucí baráku.

Vyhodili všechny do druhé poloviny baráku, poslední — do chodby. Šuchov se tam postavil ke stene, hned vedle komory s kýbly. Pod jeho nohama byla podlaha trochu mokrá a z predsíne spodem ledove táhlo.

Všechny tak vyhnali a dozorce s vedoucím se šli znova podívat, jestli se nekdo

neschoval, nezalezl do tmavého kouta a nespí. Protoţe kdyţ bude nekdo chybet, bude zle, a kdyţ bude prebývat, bude taky zle, zacne nová proverka.

Všechno prosmejcili a vrátili se ke dverím.

„Jeden, dva, tri, ctyri…" ted pouštejí uţ rychle, po jednom. Šuchov se protlacit osmnáctý. A kalupem ke svému dvojáku, nohu na stupátko, hop! — a je nahore.

A je to. Nohy zase do rukávu od bluzy, prikrýt dekou, pres deku kabát a uţ se spí!

Ted budou zas tamtu pulku baráku pouštet na naši pulku, ale to nás nesvrbí.

Vrátil se César. Šuchov mu podal pytel.

Vrátil se Aljoška. Je nešika, kaţdému by udelal pomyšlení, ale privydelat si neumí.

„Na, Aljoško!" dal mu jeden kousek cukroví.

Aljaška se zubí.

„Dekuju. Vţdyt sám nic nemáte!"

„Jez!"

My kdyţ nemáme, však my sydeláme.

A sám si vzal kousek salámu o šup s ním do pusy. A kousat! Kousat! Voní to masem! A štáva z masa, opravdická. Šup dolu do bricha.

A je po salámu.

To ostatní, rekl si Šuchov, aţ ráno pred nástupem.

A pretáhl si pres hlavu deku, tenkou a nepranou. Neposlouchal uţ, jak se mezi palandy nacpali kárové z druhé pulky a cekají, aţ je zacnou kontrolovat.

Šuchov usínal úplne spokojen. Tolik vecí se mu dnes poštestilo: nezavreli ho do korekce, partu nevyhnali na Socmestecko, v poledne ulil kaši, parták dobre sfoukl výkaz, zdilo se mu jedna radost, pilku mu u prohlídky nenašli, navecer si privydelal u Césara a koupil si tabácek. A nerozstonal se, zahnal nemoc.

Minul den, nicím nezkalený, skoro štastný.

Takových dní bylo v jeho trestu od zvonení do zvonení tri tisíce šest set triapadesát.

A ţe jsou prestupné roky — o tri dny víc…

alexandr solţenicyn jeden den ivana denisovice Z ruského originálu Odin den Ivana Denisovica preloţil Sergej Machonin. Obálku, vazbu a ilustrace navrhl Stanislav Kolíbal, grafickou úpravu Vanda Suková. Vydání I, Praha 1963. Vydalo Nakladatelství politické literatury v Praze jako svou 1931. publikaci. Odpovedná redaktorka Hana Volfová. Technický redaktor L. Svášek. Vytiskla tiskárna Rudé právo, vydavatelství ústredního výboru KSC, Praha. AA 7,56, VA 8,80. D-M*30232. Náklad 70 250. Tematická skupina 13;9. Cena kari;, výt. 7,— Kcs.

C3/VIII-</HTML>