Hlava XXII

Joseph Heller

/Matce,

mé ţeně Shirley

a Erice a Tedovi,

mým dětem/

Přeloţil Miroslav Jindra

Copyright © 1955, 1967 by Joseph Heller

— 2 —

z ničeho

je nebolela

hlava

tak jako

z Hlavy XXII...

Ostrov Pianosa leţí ve

Středozemním moři

třináct kilometrů jiţné

od Elby.

Je docela malý

a kaţdému musí být

jasné, ţe by se na něj

všechny popisované

události prosté

nevešly. A stejné jako

prostředí jsou

i postavy románu

smyšlené.

— 3 —

1. Texasan

Byla to láska na první pohled.

Sotva Yossarian kaplana uviděl, přímo šíleně se do něho zamiloval.

Yossarian leţel v nemocnici, protoţe ho zlobila játra — ještě trošku a vypadalo to na ţloutenku. To právě doktory mátlo — proč to vlastně není ţloutenka? Kdyby se z toho vyklubala ţloutenka, věděli by, jak na to. Kdyby se z toho ţloutenka nevyklubala a Yossariana přešly bolesti, mohli by ho z nemocnice propustit. Ale takhle, kdyţ do té ţloutenky pořád něco chybělo, nevěděli, na čem jsou.

Objevovali se kaţdé ráno, tři důstojní pánové plní energie, kteří toho hodně napovídali, ale z jejichţ očí se toho moc vyčíst nedalo. Doprovázela je stejně energická a důstojná sestra Duckettová, jedna z ošetřovatelek na oddělení, která Yossariana neměla příliš v lásce. Přečetli si chorobopis v nohách lůţka a nedočkavě se vyptávali, jestli má stále ty bolesti. Kdyţ jim hlásil, ţe je to pořád stejné, tvářili se podráţděně.

„A co stolice?“ uhodil na něj plukovník.

Kdyţ zavrtěl hlavou, podívali se na sebe.

„Tak mu dejte ještě jednou projímadlo.“

Sestra Duckettová si poznamenala, ţe má dát Yossarianovi ještě jeden prášek, a pak se všichni čtyři přesunuli k vedlejší posteli. Ona vlastně ţádná ošetřovatelka neměla Yossariana příliš ráda. Popravdě řečeno, játra ho uţ dávno nebolela, ale Yossarian se s tím samozřejmě nikomu nepochlubil a doktoři nepodezřívali, ţe simuluje. Byli pouze přesvědčeni, ţe je vodí za nos s tou stolicí.

Yossarian měl v nemocnici všechno, po čem touţil. Strava nebyla nejhorší, a kde jinde by mu nosili jídlo do postele? Fasovali zvláštní příděly čerstvého masa a v odpoledních hodinách, kdy bylo největší horko, dostávali pacienti vychlazenou ovocnou šťávu nebo chlazenou čokoládu. Kdyby ho neotravovali doktoři a ošetřovatelky, byl by tam boţský klid. Dopoledne musel vţdycky chvíli cenzurovat dopisy, ale pak uţ měl celý den volno a mohl se s čistým svědomím blaţeně povalovat. V nemocnici se těšil veškerému pohodlí a udrţet se tam nebyl problém, protoţe jeho teploměr pokaţdé ukazoval 38,3. Měl se ještě lépe neţ

Dunbar, protoţe ten musel občas padnout na hubu, kdyţ chtěl, aby mu nosili jídlo do postele.

Kdyţ se Yossarian rozhodl, ţe zbytek války stráví v nemocnici, napsal všem známým, ţe je ve špitálu, ale pomlčel o tom, jak a proč se tam dostal. Jednoho dne ho napadlo něco lepšího. Rozeslal na všechny strany dopisy, v nichţ oznamoval, ţe ho čeká velmi nebezpečné poslání. „Chtěli, aby se na to přihlásili dobrovolníci.

— 4 —

Je to nebezpečné, ale někdo to udělat musí. Ozvu se, jakmile se vrátím.“ A od té doby nenapsal nikomu ani řádku.

Všichni důstojníci na pokoji museli cenzurovat dopisy pacientů z řad muţstva, kteří leţeli na jiných odděleních. Byla to práce velmi nudná a Yossariana velice zklamalo, ţe ţivot prostých vojáků je jen o málo zajímavější neţ ţivot důstojníků. Po prvním dnu ho opustila všechna zvědavost. Aby si tu monotónní činnost trochu zpestřil, vymýšlel si hry. Jednoho dne vyhlásil válku všem příslovcím a přídavným jménům a ze všech dopisů, které mu prošly rukama, je tvrdě vymýtil. Příštího dne se utkal s přivlastňovacími a ukazovacími zájmeny. Ještě vyšší úrovně dosáhl následujícího dne, kdy v dopisech začerňoval všechno právě kromě zájmen. Měl pocit, ţe tak podstatně pomáhá zvýšit vnitřní napětí textu a téměř všechna sdělení ţe tímto způsobem nabývají mnohem obecnější platnosti. Jindy zase deptal oslovení a závěrečné formulace dopisů a vlastní text ponechával bez povšimnutí. Jednou začernil v dopise všechno kromě oslovení „Drahá Maruško“ a dole připsal: „Horoucně po Tobě touţím. R. O.

Shipman, kaplan, armáda Spojených států.“ Kaplan u jeho skupiny se jmenoval R. O. Shipman.

Kdyţ v těchto dopisech vyčerpal všechny moţnosti, zaútočil na jména a adresy na obálkách. Ledabylým pohybem zápěstí srovnával se zemí domy a ulice a vyhlazoval celá velkoměsta jako nějaký všemocný bůh. Podle XXII. hlavy vojenského řádu musel být kaţdý cenzurovaný dopis označen jménem důstojníka, který ho kontroloval. Většinu dopisů vůbec nečetl. Na ty, které vůbec nečetl, se podepsal vlastním jménem. Na ty, které četl, psal „Washington Irving“, a kdyţ mu to začalo připadat příliš jednotvárné, změnil to na „Irving Washington“. Cenzurní zásahy na obálkách měly závaţné důsledky, protoţe vzedmuly vlnu nervózního zájmu u jistého utajovaného vojenského útvaru. Ta nakonec na Yossarianovo oddělení ve špitálu vyvrhla chlápka od kontrarozvědky, který se vydával za pacienta. Všichni věděli, ţe je od kontrášů, protoţe se stále poptával po důstojníkovi jménem Irving nebo Washington a protoţe po prvním dnu v nemocnici odmítl cenzurovat dopisy. Připadaly mu příliš jednotvárné.

Tentokrát měli Yossarian s Dunbarem štěstí. Na pokoji se sešla výborná parta, jedna z nejlepších, do jakých se zatím dostali. Byl tu s nimi čtyřiadvacetiletý kapitán od stíhačů s řídkým zlatavým knírkem, kterého uprostřed zimy sestřelili nad Jaderským mořem a on přitom nechytil ani rýmu. Teď vrcholilo léto, nikdo ho nesestřelil, a on tvrdil, ţe má těţkou chřipku. Na posteli po Yossarianově pravé ruce leţel vyjukaný kapitán, stále v milostné pozici na břichu, s malárií v krvi — potvora moskyt ho ďobnul přímo do zadku. Dunbar měl postel přes uličku proti Yossarianovi a vedle Dunbara si hověl kapitán od dělostřelců, s nímţ

Yossarian raději přestal hrát šachy. Kapitán byl dobrý šachista a jejich partie byly

— 5 —

vţdycky velmi zajímavé. Právě proto s ním Yossarian přestal hrát — ty partie byly tak zajímavé, ţe si začal připadat jako cvok. A pak tam byl ten vzdělanec z Texasu, který jako by vystoupil z nějakého barevného velkofilmu. Cloumalo s ním vlastenecké přesvědčení, ţe lidé majetní — to jest slušní — by měli mít ve volbách víc hlasů neţ flákači, kurvy, kriminálníci, zvrhlíci, ateisté a vůbec lidé neslušní, rozuměj nemajetní.

Yossarian právě vyšperkovával svou várku dopisů, kdyţ Texasana přinesli.

Den to byl opět tichý, dusný, bez vzruchu. Horko se těţce převalovalo po střeše a tlumilo všechny zvuky. Dunbar zase jednou leţel bez hnutí na zádech a upíral oči na strop jako loutka. Usilovně se snaţil prodlouţit si ţivot. Šel na to tak, ţe systematicky pěstoval nečinnost. Zabral se do prodluţování svého ţivota tak, aţ

se Yossarian lekl, jestli náhodou neumřel. Texasana poloţili na postel uprostřed oddělení a za chvíli uţ je začal obšťastňovat svými názory.

Dunbar se vymrštil, jako kdyby vedle něho uhodilo. „Na to jsme čekali,“

jásal. „Pořád tu něco scházelo — pořád se mi zdálo, ţe tu něco schází — a teď mi konečně došlo, co to bylo.“ Bouchl pěstí do dlaně. „Vlastenecký cítění,“

prohlásil.

„Máš pravdu,“ zahulákal na to Yossarian. „Máš pravdu, máš pravdu, máš pravdu. Horký párky, brooklynský koláče, maminčin jablečnej štrůdl. Za to bojuje kaţdej. Ale kdo bojuje za slušný lidi? Kdo bojuje za to, aby měli při volbách víc hlasů? Chybí nám ten právej patriotismus, to je jasný. A matriotismus taky.“

S rotmistrem po Yossarianově levici to vůbec nehnulo. „Vyserte se na to,“

řekl unaveně a obrátil se na bok, protoţe se mu chtělo spát.

Brzy se ukázalo, ţe ten Texasan je člověk dobrosrdečný, uznalý a sympatický.

Takţe za tři dni ho měl kaţdý plné zuby.

Byl tak nemoţný, aţ jim z toho na zádech naskakovala husí kůţe, kaţdý od něho utíkal — kaţdý kromě vojáka v bílém, který neměl na vybranou. Voják v bílém byl od hlavy k patě zalitý do sádry a obalený gázou. Trčely z něho dvě zcela zbytečné nohy a dvě zcela zbytečné ruce. Na pokoj ho propašovali v noci a chlapi o něm neměli ani tušení, dokud se ráno neprobudili a nepadly jim do očí dvě podivné nohy zdviţené od boků šikmo vzhůru a dvě podivné paţe zakotvené v kolmé poloze. Všechny čtyři údy udrţovala ve vzduchu bizarní olověná závaţí, visící hrozivě nad tělem. Nikdy se ani nepohnula. Mezi paţemi, v místech, kde měl pacient lokty, bylo do bandáţí všité zdrhovadlo, slouţící jako ústní otvor —

ţivili ho tudy čirou tekutinou z čiré baňky. Ze zacementovaných slabin vystupovala nehybná zinková rourka, ústící do úzké gumové hadičky; odváděla odpad z ledvin, který pravidelně odkapával do čiré zazátkované baňky dole na podlaze. Kdyţ byla plná, vyprázdnila se mezitím baňka vyţivující nahoře lokty, a

— 6 —

tak je jednoduše rychle vyměnili, aby to do něho zase mohlo kapat zpátky. Jediné, co kdy z vojáka v bílém uviděli, byla roztřepená temná díra nad jeho ústy.

Vojáka v bílém uloţili vedle Texasana, a ten seděl celé dopoledne, odpoledne i večer na boku svého lůţka a mluvil do něho svým příjemným, líně protahovaným hlasem. Vůbec mu nevadilo, ţe ten druhý neodpovídá.

Dvakrát denně jim na pokoji měřili teplotu. Časně ráno a potom ještě jednou k večeru vcházela sestra Cramerová s nádobou plnou teploměrů a přidělovala je postupně pacientům, napřed na jedné straně oddělení a pak na druhé. U vojáka v bílém to řešila tak, ţe mu zasunula teploměr do toho otvoru nad ústy a nechala ho tam opřený o jeho spodní okraj. Kdyţ se vrátila k pacientovi na prvním lůţku, odebrala mu teploměr, zaznamenala teplotu a postoupila k další posteli. Takhle znovu obešla celé oddělení. Jednou odpoledne dorazila takto při své druhé okruţní cestě pokojem k vojáku v bílém, podívala se na jeho teploměr a zjistila, ţe uţ neţije.

„Je to vrah,“ prohlásil Dunbar potichu.

Texasan se na něj podíval s nejistým úšklebkem.

„Zabil ho,“ potvrzoval Yossarian.

„O čem to mluvíte, kluci?“ ptal se Texasan nervózně.

„Zavraţdil jsi ho,“ řekl Dunbar.

„Zabils ho,“ řekl Yossarian.

Texasan se celý přikrčil. „Neblbněte, kluci. Ani jsem se ho nedotk.“

„Zavraţdil jsi ho,“ opakoval Dunbar.

„Zabils ho, slyšel jsem to,“ řekl Yossarian.

„Zabil jsi ho, protoţe to byl černoch,“ pokračoval Dunbar.

„Co blbnete,“ křičel Texasan. „Sem přece negři nesmějí. Dávají je na zvláštní oddělení.“

„Propašoval ho sem ten serţant,“ řekl Dunbar.

„Ten komunista,“ dodal Yossarian.

„A ty jsi o tom věděl.“

Rotmistra po Yossarianově levici celý ten incident s vojákem v bílém ani trochu nevzrušil. Rotmistra nevyvedlo z míry vůbec nic, a pokud podráţděně nevyţadoval, aby mu všichni dali pokoj, mlčel jako dub.

Den předtím, neţ se Yossarian poprvé setkal s kaplanem, vybuchla v jídelně kamna a jedna strana kuchyně se octla v plamenech. Začalo to odtamtud pěkně sálat. Yossarianův pokoj byl vzdálený dobrých sto metrů, ale aţ tam bylo slyšet hukot poţáru a ostrý praskot hořících trámů. Kolem oranţově zbarvených oken se valil kouř. Asi za čtvrt hodiny se od letiště přiřítily nehodové vozy a poţárníci se pustili do boje s ohněm. Dělali, co mohli, ale celou půlhodinu se oheň sveřepě bránil. Pak nad ním hasiči začali vyhrávat, ale najednou se ozval známý monotónní brukot bombardérů vracejících se z akce a chlapci museli rychle sbalit

— 7 —

hadice a honem uhánět zpátky na letiště, aby byli v pohotovosti, kdyby některé letadlo muselo nouzově přistát a přitom se vzňalo. Bombardéry se dostaly na zem v pořádku. Jakmile dosedl poslední, obrátily nehodové vozy čelem vzad a rychle se vracely zpátky do kopce k nemocnici, aby pokračovali v boji s poţárem. Kdyţ

tam dorazili, bylo po ohni. Odumřel sám od sebe — vydechl naposled a k hašení tam nezbyl ani jeden rezavý uhlíček. Zklamaní hasiči se tedy alespoň napili vlaţného čaje a pak se poflakovali kolem a pokoušeli se sbalit nějakou sestřičku.

Kaplan se objevil den po poţáru. Yossarian zrovna náruţivě řádil v dopisech, ve kterých bral tentokrát na milost jen zamilovaná vyznání, kdyţ si kaplan dřepl na ţidli mezi postelemi a optal se ho, jak se mu daří. Posadil se k němu trochu našikmo, takţe z jeho distinkcí viděl Yossarian pouze kapitánské prouţky na límcové výloţce blůzy. Neměl ponětí, kdo to vlastně je, dohadoval se jen, ţe buď nějaký nový doktor, nebo zase nějaký nový cvok.

„Ale docela dobře,“ odpověděl. „Jen mě trošku bolí játra a značně bych přeháněl, kdybych tvrdil, ţe mám pravidelnou stolici, ovšem jinak musím přiznat, ţe se mi vede přímo výborně.“

„To je dobře,“ řekl kaplan.

„No jo,“ souhlasil Yossarian. „Je to dobrý.“

„Chtěl jsem se tady stavit uţ dřív,“ vysvětloval kaplan, „ale v posledních dnech mi nějak nebylo dobře.“

„To vás lituju,“ řekl Yossarian.

„Obyčejná rýma,“ dodal rychle kaplan.

„Já mám pořád osmatřicet tři,“ dodal Yossarian stejně rychle.

„To vás lituju,“ řekl kaplan.

„No jo,“ souhlasil Yossarian. „Je to blbý.“

Kaplan sebou nervózně zavrtěl. „Mohl bych vám v něčem pomoct?“ zeptal se po chvíli.

„To těţko,“ povzdechl si Yossarian. „Lékaři zřejmě dělají všechno, co je v lidských silách.“

„Ale to ne.“ Kaplan se rozpačitě zarděl. „Takhle jsem to nemyslel. Měl jsem na mysli třeba cigarety... Nebo kníţky... Nebo něco na ukrácení dlouhé chvíle.“

„Kdepak,“ odmítl Yossarian. „Děkuju. Mám všechno, co potřebuju — to víte, aţ na to zdraví.“

„To vás lituju.“

„No jo,“ řekl Yossarian. „Je to blbý.“

Kaplan na ţidli znovu poposedl. Podíval se několikrát napravo nalevo, potom upřel oči na strop a nakonec na podlahu. Zhluboka se nadechl.

„Pozdravuje vás poručík Nately,“ řekl potom.

— 8 —

Yossarian posmutněl, kdyţ slyšel, ţe mají společného známého. Přece jen se tedy najde nějaký námět k rozhovoru. „Vy znáte poručíka Natelyho?“ zeptal se zklamaně.

„Ano, znám ho dost dobře.“

„Je to tak trochu pošuk, co?“

Kaplanův úsměv byl značně rozpačitý. „To já můţu těţko říct. Tak dobře ho zase neznám.“

„Můţete mi věřit,“ řekl Yossarian. „Naprostej cvok.“

Kaplan těţce zápolil s tichem, které nastalo, a pak ho narušil náhlým dotazem:

„Jste kapitán Yossarian, ţe?“

„Nately to měl těţký odmalička. On totiţ pochází z dobré rodiny.“

„Prosím vás, nezlobte se,“ naléhal nesměle kaplan. „Moţná ţe se dopouštím váţného omylu. Jste opravdu kapitán Yossarian?“

„Ano,“ přiznal se Yossarian. „Jsem kapitán Yossarian.“

„Od dvěstěpadesáté šesté eskadry?“

„Od dvěstěpadesáté šesté bojové eskadry,“ přisvědčil Yossarian. „Nikdy mě nenapadlo, ţe bychom tu měli ještě další kapitány Yossariany. Pokud je mi známo, ţádný jiný kapitán Yossarian tu není, ale co já vím — všechno je moţný.“

„Tak dobrá,“ řekl kaplan nešťastně.

„To bude zásluţný agitační čin,“ podotkl Yossarian, „jestli se chystáte sloţit symbolickou poému o naší eskadře.“

„Ne,“ zamumlal kaplan. „Nechystám se sloţit symbolickou poému o vaší eskadře.“

Kdyţ Yossarian zahlédl stříbrný kříţek na druhé straně kaplanova límce, přímo na posteli nadskočil. Úplně ho to vzalo, protoţe s opravdovým kaplanem vlastně ještě nikdy předtím nemluvil.

„Vy jste kaplan!“ vykřikl nadšeně. „To já nevěděl, ţe jste kaplan.“

„Ale ano,“ přisvědčil kaplan. „Vy jste nevěděl, ţe jsem kaplan?“

„No jasně. Já jsem nevěděl, ţe jste kaplan.“ Yossarian od něho nemohl odtrhnout oči, na tváři okouzlený úsměv. „Já jsem se ještě s ţádným kaplanem nesetkal.“

Kaplan se znovu začervenal a upřel pohled dolů na své ruce. Byl to drobný člověk, mohlo mu být tak dvaatřicet, měl kaštanové vlasy, ostýchavé hnědé oči a úzkou, pobledlou líc. V obou propadlých tvářích se mu krčila nevinná hnízdečka letitých uhrovitých pupínků. Yossarian by byl pro něj rád něco udělal.

„Takţe pro vás opravdu nemohu nic udělat?“ zeptal se kaplan.

Yossarian zavrtěl hlavou, stále s úsměvem. „Ne, bohuţel. Mám všechno, co potřebuju, a cítím se tu výborně. Vlastně ani nejsem nemocný.“

„To rád slyším.“ Sotva to kaplan dořekl, začal těch slov litovat a s vyplašeným zahihňáním si zacpal ústa klouby sevřené pěsti, ale Yossarian byl zticha a zklamal

— 9 —

ho. „Jsou tu ještě další mládenci, na které se musím podívat,“ omluvil se nakonec kaplan. „Ale ještě za vámi přijdu, nejspíš zítra.“

„Budu se těšit,“ řekl na to Yossarian.

„Přijdu ovšem pouze v tom případě, jestli o to stojíte,“ pokračoval kaplan se stydlivě sklopenou hlavou. „Všiml jsem si, ţe některým chlapcům nejsou mé návštěvy příliš příjemné.“

Yossarian přímo ţhnul přátelskou náklonností. „Budu opravdu rád, kdyţ

přijdete,“ ujišťoval kaplana. „Mně vaše návštěva nebude nepříjemná.“

Kaplan se vděčně rozzářil a potom se zahleděl do papírku, který předtím po celou dobu ukrýval v dlani. Bezhlesými pohyby rtů odpočítával lůţka na pokoji a posléze soustředil svou pozornost se zřejmými pochybnostmi na Dunbara.

„Smím se vás zeptat,“ zašeptal potichoučku, „je tamhleto poručík Dunbar?“

„Ano,“ přisvědčil hlasitě Yossarian, „to je poručík Dunbar.“

„Děkuji,“ šeptal kaplan dál. „Mnohokrát děkuji. Musím u něho taky vykonat návštěvu. Musím vykonat návštěvu u kaţdého příslušníka jednotky, který je tady v nemocnici.“

„I u těch, co leţí na jiných odděleních?“ ptal se Yossarian.

„I u těch, co leţí na jiných odděleních.“

„Na jiných odděleních si ovšem dejte pozor, důstojný pane,“ varoval ho Yossarian. „Tam drţí duševně choré. Hemţí se to tam šílenci.“

„Nemusíte mi říkat důstojný pane,“ vysvětloval kaplan, „Já jsem novokřtěnec.“

„Ale s těmi druhými pokoji to myslím smrtelně váţně,“ pokračoval pochmurně Yossarian. „Empíci vás chránit nebudou — vojenská policie, to jsou ještě větší blázni neţ všichni ostatní. Já bych tam šel s váma, ale kdyţ já mám hroznej strach. Šílenství je nakaţlivá nemoc. Tohle je jediný pokoj v nemocnici, kde nejsou blázni. Kromě nás jsou tu samí cvoci. A nedivil bych se, kdyby tohle bylo vlastně jediný nemocniční oddělení na světě, kde nejsou blázni.“

Kaplan se rychle zvedl, odstoupil od Yossarianovy postele, a teprve potom se smířlivě usmál a slíbil, ţe si bude počínat nanejvýš opatrně. „A teď musím za poručíkem Dunbarem,“ prohlásil. Přesto ještě chvíli nejistě otálel. „Co poručík Dunbar, jak to s ním vypadá?“ zeptal se nakonec.

„Všechno v nejlepším pořádku,“ ujišťoval ho Yossarian. „Ţije si tu jako princ.

Ale je to jeden z největších neznabohů na světě.“

„O to mi tak nejde,“ řekl kaplan, opět šeptem. „Je váţně nemocný?“

„Ne, není váţně nemocný. Vlastně mu vůbec nic není.“

„To je dobře.“ Kaplan si oddechl.

„No jo,“ souhlasil Yossarian. „Je to dobrý.“

„Kaplan!“ kroutil hlavou Dunbar, kdyţ se kaplan od něho zvedl a odešel. „To mě podrţ. Kaplan!“

— 10 —

„Ţe je k seţrání?“ ptal se ho Yossarian. „Tomu by moţná měli ve volbách dát ty tři hlasy.“

„Kdo by mu je měl dát?“ vyptával se podezřívavě Dunbar.

Na konci pokoje, v malém prostůrku za zelenou překliţkovou zástěnou, se nepřetrţitě činil váţný plukovník, pán ve středních letech, kterého kaţdý den navštěvovala jakási jemná, pěkná ţena s kadeřavými světlýmmi vlasy. Nebyla to ani ţádná ošetřovatelka, ani příslušnice Ţenského pomocného sboru, ani představitelka Červeného kříţe, ale přesto se kaţdé odpoledne věrně objevovala v nemocnici v Pianose, v hezkých pastelových letních šatech, velmi elegantní, na nohou lehké střevíčky z bílé lakované kůţe, švy nylonek vţdy úzkostlivě rovné.

Plukovník byl od spojařů a teď tady dnem a nocí předával hlenovitá poselství svého nitra do čtvercových polštářků gázy, které pak puntickářsky pečetil a ukládal do kulaté uzavřené nádoby trůnící na nočním stolku vedle jeho. postele.

Plukovník byl fantastický. Měl propadlá ústa, propadlé tváře, zapadlé, smutné, zanícené oči. Jeho obličej měl barvu zašlého stříbra. Kašlal potichu, ohleduplně, a čtverečky gázy tiskl k ústům s nechutí, kterou si uţ ani neuvědomoval.

Plukovníka pohltil vír specialistů, kteří si svou specializaci ještě více prohlubovali právě tím, ţe se pokoušeli zjistit, co ho vlastně souţí. Svítili mu naplno do očí, aby zjistili, jestli vidí, vráţeli mu jehly do nervů, aby si poslechli, jestli něco cítí. Urolog se staral o jeho moc, lymfolog o jeho lymfu, endokrinolog o jeho ţlázy, psycholog o jeho psychiku, dermatolog o jeho pokoţku. Patolog zkoumal jeho patologii, cystolog jeho cysty, a pak se tam vyskytoval ještě jeden plešatý pedant, odborník přes kytovce z katedry zoologie na Harvardu, kterého mezi vojenské lékaře nelítostně odpálkovala jistá porouchaná anoda na počítači IBM, a ten se při svých návštěvách pokoušel s umírajícím plukovníkem diskutovat o Bílé velrybě.

Plukovníka tedy vyšetřili opravdu důkladně. V jeho těle nezůstal jediný orgán, který by nezahltili léky nebo nějak jinak nepomrvili, neoprášili, nepropláchli, neprohmatali, neofotografovali, nevyňali, nevyplenili či nevyměnili. Ta upravená, štíhlá ţena sedávala vzpřímeně u plukovníkovy postele, tu a tam se ho samaritánsky dotýkala a pokaţdé, kdyţ se usmála, stávala se ztělesněním důstojného ţalu. Plukovník byl vysoký, štíhlý a shrbený. Kdyţ

vstal z postele, aby se trošku prošel, nahrbil se ještě víc, potom našlapoval velice opatrně, celý ohnutý, a posunoval se vpřed kratičkými pohyby nohou od kolen dolů. Pod očima měl fialové tůňky. Zena mluvila tiše, ještě tišeji, neţ plukovník kašlal, a nikdo z osazenstva nezaslechl její hlas.

Netrvalo ani deset dní a Texasan je všechny z pokoje vypudil. První podlehl kapitán od dělostřelců a po něm nastal hromadný úprk. Dunbar, Yossarian a kapitán od stíhací letky vypadli jednou po ránu společně. Dunbarovi se přestala točit hlava a kapitán od stíhačů se vysmrkal a bylo mu dobře. Yossarian sdělil

— 11 —

lékařům, ţe ho játra přestala bolet. Šlo to jako po másle. Zdrhl odtamtud i ten rotmistr. Za necelých deset dní stačil Texasan vyhnat všechny pacienty z pokoje zpátky do sluţby — všechny aţ na toho chlápka od kontrášů, který se nakazil od stíhače a musel ulehnout se zápalem plic.

— 12 —

2. Clevinger

Kdyţ se to tak vezme, měl ten chlap od kontrarozvědky vlastně kliku, protoţe venku za okny nemocnice nerušeně pokračovala válka. Muţi vyváděli jako šílení a dostávali za to vyznamenání. Po celém světě, na obou stranách fronty, obětovali mladí chlapci své ţivoty za něco, o čem jim tvrdili, ţe je to jejich vlast, a zřejmě to vůbec nikomu nevadilo — nejméně právě těm chlapcům, co obětovali své mladé ţivoty. A nezdálo se, ţe by to mělo v dohledné době skončit. Pravděpodobný byl pouze Yossarianův vlastní konec, a tak by byl asi zůstal v nemocnici třeba aţ do soudného dne, nebýt toho vlasteneckého Texasana se zašpičatělou spodní čelistí a tupým, pokřiveným, nezničitelným úsměvem, který mu bude zřejmě do smrti přetínat obličej jako střecha černého kovbojského klobouku. Texasan by byl dal nevímco za to, aby se všichni na pokoji kromě Dunbara a Yossariana cítili štěstím bez sebe. Byl to opravdu velmi nemocný člověk.

Yossarian se však nemohl cítit štěstím bez sebe, ani kdyţ mu to Texasan nepřál, protoţe venku za zdmi nemocnice se stále ještě neodehrávalo nic veselého. Odehrávala se tam jedině válka, ale kromě Yossariana a Dunbara si toho zřejmě nikdo nevšímal. A kdyţ se na to Yossarian snaţil lidi upozornit, odtahovali se od něho a mysleli si, ţe se pomátl na rozumu. I Clevinger, kterému uţ mohlo být dávno leccos jasné, ale bohuţel nebylo, na něj vyjel, ţe se asi zbláznil, kdyţ se s ním Yossarian viděl naposledy před svým únikem do nemocnice.

Clevinger na něj v mrtviěném rozhořčení pobouřeně valil oči, opřený oběma rukama o stůl, a křičel: „Ty jseš naprostej cvok!“

„A ukaţ mi tady někoho, kdo není,“ řekl mu na to tehdy unaveně Dunbar. V

obvyklém rámusu důstojnického klubu ho téměř nebylo slyšet.

„Já to myslím váţně!“ stál na svém Clevinger.

„Vţdyť se mě pokoušejí zabít,“ řekl mu nevzrušeně Yossarian.

„Nikdo se tě nepokouší zabít!“ řval na něj Clevinger.

„Tak proč po mně střílejí?“ zeptal se Yossarian.

„Střílejí přece na kaţdýho,“ vysvětloval mu Clevinger. „Chtěli by nás zabít všechny.“

„A jaký je v tom rozdíl, prosím tě?“

Clevinger se zase jednou dostal do ráţe. Rozčilení ho zvedalo ze ţidle, oči mu vlhly a pobledlé rty se mu viditelně chvěly. Jako vţdycky, kdyţ se hádal o principy, ve které vášnivě věřil, skončí to i tentokrát tím, ţe bude zuřivě lapat po dechu a marně zadrţovat hořké slzy svého přesvědčení. Clevinger vášnivě věřil v celou řadu zásadních věcí. Byl to prostě cvok.

„A kdo tedy?“ chtěl vědět. „Kdo to konkrétně je, ty lidi, co tě chtějí zabít?“

— 13 —

„Všichni,“ odpověděl Yossarian.

„Kdo všichni?“

„Můţeš hádat.“

„Nemám ponětí.“

„A jak teda potom můţeš tvrdit, ţe to nechtějí udělat?“

„Protoţe...“ Clevinger se zahltil a bezmocně oněměl.

Clevinger skutečně skálopevně věřil, ţe má pravdu, ale Yossarian měl nezvratné důkazy, protoţe pokaţdé, kdyţ vzlétl, aby někde shodil bomby, pálili tam po něm úplně neznámí lidé z kanónů, a to nebyla ţádná legrace. A to ještě zdaleka nebylo všechno. Bydlet na ostrově Pianosa ve stanu jako nějaký šupák, to taky nebyla ţádná legrace. Za zády se mu hrozivě vzdouvaly kopce a před sebou měl hladké modré moře, které dokázalo mţikem pohltit člověka postiţeného křečí a dodat ho po třech dnech vyplaceně na břeh, nafouklého, zmodralého a v rozkladu, s pramínky vody crčícími z vychladlých nosních dírek.

Stan, ve kterém Yossarian přebýval, byl nalepený k okraji nehlubokého, vyšisovaného lesíka, který odděloval jeho eskadru od Dunbarovy. V těsné blízkosti bylo v příkopu podél opuštěné ţelezniční trati uloţeno potrubí, kterým se do letištních cisteren přiváděl letecký benzín. Díky Orrovi, Yossarianovu spolubydlícímu, to byl nejluxusnější stan u celé eskadry. Kdykoli se Yossarian vrátil ze zotavené v nemocnici nebo z dovolené v Římě, překvapil ho Orr nějakým novým nápadem, jímţ v jeho nepřítomnosti stan vylepšil — tekoucí vodou, krbem s dřevěnými poleny, vycementovanou podlahou. Yossarian vybral místo a společně s Orrem stan zbudovali. Orr, stále se šklebící malé pivo s pilotním odznakem a hustými, vlnitými hnědými vlasy s pěšinkou uprostřed, dal k dispozici své bohaté znalosti a Yossarian, vyšší, silnější, rozloţitější a pohotovější, obstaral většinu prací. Bydleli tam jen oni dva, ačkoli do stanu by se bylo klidně vešlo šest muţů. Kdyţ přišlo léto, stočil Orr postranní dílce přední stěny, aby větřík, který se ovšem stejně nikdy nezvedl, měl moţnost vypudit zevnitř rozpálený vzduch.

Yossarianovým sousedem byl Havermeyer. Ten miloval praţené buráky a bydlel sám ve dvoulůţkovém stanu, v němţ kaţdou noc střílel po drobných polních myškách velkými kulkami z pětačtyřicítky, kterou šlohl mrtvému muţi v Yossarianově stanu. Za Havermeyerem stál stan, který uţ McWatt nesdílel s Clevingerem, protoţe ten stále ještě nebyl zpátky, kdyţ Yossarian vyšel z nemocnice. McWatt se teď o stan dělil s Natelym, a ten byl právě v Římě a dvořil se ospalé děvce, do níţ se před časem beznadějně zamiloval a kterou její povolání nudilo a která se s Natelym nenudila o nic míň. McWatt byl blázen. Byl to pilot, a kdykoli se mu naskytla příleţitost, přelétával tak nízko nad Yossarianovým stanem, jak jen to šlo, aby si vyzkoušel, jestli ho dokáţe pořádně vystrašit, a jeho zamilovanou zábavou rovněţ bylo nalétávat s ohlušivým řevem nad dřevěný vor,

— 14 —

plující na prázdných sudech od nafty za pásem písku u neposkvrněné bílé pláţe, kam se chlapi chodili koupat jak je pámbu stvořil. Bydlet ve stanu s bláznem nebylo nic příjemného, ale Nately si to nijak nepřipouštěl. Sám byl totiţ taky blázen, a kdyţ se stavěl důstojnický klub, chodil tam náruţivě pomáhat, kdykoli měl volno. Yossarian tam nebyl ani jednou.

Po pravdě řečeno, takových klubů, které Yossarian nepomáhal budovat, byla celá řada, nejvíc si však cenil právě toho na Pianose. Byl to po všech stránkách důstojný památník jeho pevné vůle. Dokud nebyl klub úplně hotový, Yossarian tam ani nepáchl. Pak tam chodil často — tak se mu ta velká, pěkná, nesourodá budova se šindelovou střechou líbila. Byla to vskutku nádherná stavba, a Yossarianem prochvíval mocný pocit uspokojení, kdykoli se na ni zahleděl a uvědomil si, ţe při vší té lopotě, kterou do sebe vstřebala, nehnul ani prstem.

Kdyţ si tehdy s Clevingerem naposled nadávali, ţe jsou blázni, seděli vzadu v důstojnickém klubu ještě s dvěma dalšími kamarády nedaleko hracího stolku, u kterého Appleby vţdycky vyhrával. Appleby byl stejně dobrý při kostkách jako v ping-pongu a ping-pong hrál stejně dobře jako cokoli jiného. Ať se pustil do čehokoli, dělal to dobře. Byl to světlovlasý chlapec z Iowy a věřil v boha, ve svaté poslání mateřství a v americký způsob ţivota, aniţ kdy o čemkoli z toho hlouběji přemýšlel. Kaţdý, kdo ho znal, ho měl rád.

„Toho grázla nemůţu ani cejtit,“ zavrčel Yossarian.

Ta hádka s Clevingerem začala před několika minutami, kdyţ se Yossarian marně pídil po nějakém kulometu. Byla to rušná noc. Rušno bylo u baru, rušno bylo u hracího stolku, rušno bylo i u ping-pongu. Ti nešťastníci, které chtěl Yossarian pokropit kulometem, se činili u barového pultu a zpívali staré sentimentální písničky, kterých se nikdo nemohl nabaţit. Kdyţ je nemohl postřílet kulometem, dupl Yossarian alespoň krvelačně na celuloidový míček, který se mu přikutálel pod podpatek od pálky jednoho ze dvou důstojníků poskakujících u ping-pongového stolu.

„Ten Yossarian,“ smáli se ti dva důstojníci a kroutili hlavou. Z krabičky na polici si vzali jiný míček.

„Ten Yossarian,“ opakoval po nich Yossarian.

„Yossariane,“ zašeptal Nately varovně.

„Uţ mě chápete?“ ptal se Clevinger.

Oba důstojníci se rozchechtali ještě víc, kdyţ slyšeli, jak se po nich Yossarian opičí. „Ten Yossarian,“ opakovali o něco hlasitěji.

„Ten Yossarian,“ pitvořil se Yossarian jako ozvěna.

„Yossariane, prosím tě,“ napomínal ho Nately.

„Uţ víte, co jsem tím chtěl říct?“ doráţel Clevinger. „Je to agresivní asociál.“

„Přestaň, prosím tě,“ řekl Clevingerovi Dunbar. Měl Clevingera rád, protoţe mu šel na nervy a čas s ním ubíhal pomalu.

— 15 —

„Vţdyť tady Appleby ani není,“ ukazoval Clevinger vítězně Yossarianovi.

„Kdo tady mluví o Applebym?“ chtěl vědět Yossarian.

„Plukovník Cathcart tu taky není.“

„Kdo tady mluví o plukovníku Cathcartovi?“

„A kterou svini teda vlastně tak nenávidíš?“

„A kdo je tady u tebe svině?“

„Já se s tebou nebudu hádat,“ rozhodl se Clevinger. „Ani nevíš, kdo ti leţí v ţaludku.“

„Kaţdej, kdo se mě pokouší otrávit,“ řekl na to Yossarian.

„Kdo se tě pokouší otrávit?“

„Uţ mi přece dvakrát otrávili jídlo, ne? Copak mi nedali do jídla jed, kdyţ se mělo letět na Ferraru, a potom za Velkýho slavnýho obléhání Boloně?“

„To dali jed do jídla kaţdýmu,“ vysvětloval Clevinger.

„A co mi to je platný?“

„A ani to nebyl jed!“ křičel Clevinger rozčileně. Čím byl zmatenější, tím víc se rozpaloval.

Yossarian začal Clevingerovi s trpělivým úsměvem vysvětlovat, ţe co si jen vzpomíná, pořád proti němu někdo kuje pikle a pokouší se ho zabít. Některým lidem na něm záleţí, ale jiným nikoli, a ti ho nenávidí a celí se třesou, aby ho sprovodili ze světa. Nenávidí ho, protoţe je Asyřan. Ale nedostanou ho, říkal Clevingerovi, protoţe on má ve zdravém těle zdravý duch a je silný jako býk.

Jsou na něj krátcí, protoţe je Tarzan, Richard Lví srdce a Sherlock Holmes v jedné osobě. Protoţe je taky něco jako Vilda Shakespeare. Protoţe je Kain, Odysseus a Bludný Holanďan. Sodomský Lot, Panna Orleánská a král slavíků klokotajících v korunách stromů. Zázračná substance Z 247. Protoţe je —

„Cvok!“ přerušil ho vřískavě Clevinger. „Nic jinýho nejsi neţ cvok!“

„— prostě granát. Nesporná jednička. Opravdovskej, nepřemoţitelnej, univerzální mistr světa. Bona fide jsem něco jako suprman.“

„Superman, jo?“ řval na něj Clevinger. „Ty a superman!“

„Suprman,“ opravil ho Yossarian.

„Hele, kluci, nechtě toho,“ prosil je nervózně Nately. „Všichni se sem dívají.“

„Jseš blázen,“ povykoval Clevinger, oči zalité slzami. „Trpíš jehovovským komplexem!“

„Však je to taky kolem mě samej Nátan.“

Clevinger se zarazil ve svém slovním rozletu a podezíravě se zeptal: „Kdo je Nátan?“

„Kterej Nátan?“ opáčil nevinně Yossarian.

Clevinger se však té pasti hladce vyhnul. „Myslíš si, ţe se kaţdý můţe chovat jako sám Jehova. Nejsi o nic lepší neţ Raskolnikov —“

„Neţ kdo?“

— 16 —

„— Raskolnikov, abys věděl —“

„Raskolnikov!“

„— ano, myslím to váţně, ten, co si myslel, ţe má právo zabít tu bábu —“

„O nic lepší, jo?“

„— jo, ţe ji můţe klidně vzít po hlavě sekerou! A můţu ti to dokázat!“

Clevinger se celý zalykal, kdyţ vypočítával Yossarianovy příznaky: pošetilou představu, ţe všichni lidi kolem jsou blázni, vraţedné nutkání našít do úplně cizích lidí dávku z kulometu, retrospektivní překrucování skutečnosti, nepodloţené podezření, ţe ho všichni lidi nenávidí a spolčují se, aby ho zlikvidovali.

Avšak Yossarian věděl, ţe má pravdu, protoţe — jak vysvětloval Clevingerovi — pokud se pamatoval, dosud nikdy se nemýlil. Ať se podívá kamkoli, všude je nějaký cvok, a rozumný mladý muţ jako on se musí snaţit vyváznout z té záplavy šílenství se zdravou kůţí. Nic jiného mu nezbývá, protoţe je mu jasné, ţe jeho ţivot je ohroţen.

Kdyţ se Yossarian vrátil z nemocnice k eskadře, měřil si kaţdého, na koho narazil, velmi podezřívavě. Milo byl také pryč, ve Smyrně právě začala sklizeň fíků. I v Milově nepřítomnosti běţelo však v jídelně všechno hladce. Uţ v sanitce, která s ním nadskakovala po hrbolaté cestě spojující jako rozbitý podvazek nemocnici s eskadrou, nasával do sebe Yossarian hladově pikantní aroma kořeněného jehněčího. K obědu byl šiš kebab, velké, šťavnaté, na rozen nabodnuté kousky masa škvířící se ďábelsky nad dřevěným uhlím, předtím dvaasedmdesát hodin máčené ve speciální marinádě; tajný recept na ni ukradl Milo jednomu prohnanému levantskému kupčíkovi. Jako příloha se podávala íránská rýţe s mladými chřestovými výhonky a parmezánem, jako dezert přinesli třešňový pohár a nakonec vroucí šálek čerstvé kávy s kapkou benediktinky a koňaku. Obrovské porce pokládali na damaškové ubrusy obratní italští číšníci, které major - - - de Coverley unesl před časem z pevniny a věnoval Milovi.

Yossarian se v jídelně nacpal k prasknutí a pak v otupělé spokojenosti splihle nalehl na opěradlo své ţidle, ústa po těch hodech celá mastná. Ţádný důstojník z celé eskadry nejedl ještě nikdy tak dobře, jak to bylo pravidlem v Milově jídelně, a Yossarian na chvíli zapochyboval, jestli to všechno nakonec přece jen nestojí za to. Ale pak si říhl, uvědomil si, ţe se ho tady všichni snaţí zabít, a vyrazil divoce ven z jídelny, vyhledat doktora Daneeku a přimět ho, aby ho vypsal z bojové sluţby a poslal domů. Doktora Daneeku našel před jeho stanem. Seděl na vysoké stoličce a vyhříval se na sluníčku.

„Padesát letů,“ řekl mu doktor Daneeka a vrtěl odmítavě hlavou. „Pan plukovník po vás chce padesát letů.“

„Ale já jich mám teprve čtyřiačtyřicet!“

— 17 —

Doktor Daneeka byl neoblomný. Vypadal jako nějaký smutný pták s trojúhelníkovitou hlavičkou a vydrhnutou, zašpičatělou tváří dobře ţivené krysy.

„Padesát letů,“ opakoval a stále vrtěl hlavou. „Pan plukovník poţaduje padesát letů.“

— 18 —

3. Havermeyer

Kdyţ se Yossarian vrátil z nemocnice, nebyl poblíţ nikdo kromě Orra a mrtvého muţe v Yossarianově stanu. Ten mrtvý muţ v Yossarianově stanu, to byl nepříjemný problém, a Yossarian ho neměl rád, i kdyţ ho vlastně ani jednou neviděl. Yossariana to tak rozčilovalo, mít ho ve stanu od rána do večera a od večera do rána, ţe se několikrát vypravil do sluţební místnosti, aby podal stíţnost serţantovi Towserovi, který však odmítal připustit, ţe mrtvý muţ vůbec existuje, a on uţ samozřejmě taky neexistoval. Ještě zbytečnější byly pokusy zapůsobit přímo na majora Majora, vysokého kostnatého velitele eskadry, který byl podobný sklíčenému Henrymu Fondovi a vyskočil vţdycky oknem ven, kdyţ se občas Yossarianovi podařilo proniknout pomocí krutých výhrůţek přes serţanta Towsera dovnitř a chtěl si o tom s velitelem promluvit. S mrtvým muţem v Yossarianově stanu to prostě nebyl ţádný med. Kdyţ se Yossarian vrátil z nemocnice, našel Orra, s kterým to taky nebyl ţádný med, jak si hraje s kohoutkem regulujícím přívod benzínu do kamínek, která začal mezitím stavět.

„Co to tu děláš?“ zeptal se ostraţitě Yossarian, kdyţ vešel do stanu, ačkoli dobře viděl, o co jde.

„Někde to tu uniká,“ odpověděl Orr. „Snaţím se to spravit.“ „Prosím tě, nech toho,“ ţádal ho Yossarian. „Znervózňuje mě to.“ „Kdyţ jsem byl ještě kluk,“ řekl na to Orr, „strkal jsem si do huby planý jabka a chodil jsem s nima celej den. Pod kaţdou tváří jedno.“

Yossarian odstrčil chlebník, z něhoţ začal vyndávat svoje toaletní potřeby, a v duchu se připravil na nejhorší. Uplynula minuta. „Proč?“ zeptal se nakonec, kdyţ

pochopil, ţe mu nic jiného nezbývá.

Orr se vítězoslavně zahihňal. „Protoţe jsou lepší neţ koňský kaštany.“

Orr klečel na podlaze stanu. Vytrvale rozebíral kohoutek, drobné součástky pečlivě rozkládal kolem sebe, přepočítal si je, kaţdou si nekonečně dlouho prohlíţel, jako by ještě nikdy v ţivotě neviděl nic, co by se té věcičce aspoň vzdáleně podobalo, a pak začal celý mechanismus zase skládat; a tak se to opakovalo pořád dokola, stále se stejnou trpělivostí a s neutuchajícím zájmem, bez sebemenší stopy únavy, bez jakékoli známky, ţe by toho uţ konečně hodlal nechat. Yossarian se na to Orrovo kutění díval a bylo mu jasné, ţe ho bude muset chladnokrevně zabít, jestli ihned nepřestane. Zabloudil očima k loveckému noţi, který mrtvý muţ v den svého příchodu zavěsil na tyč moskytiéry. Vedle dýky viselo prázdné koţené pouzdro, z něhoţ Havermeyer ukradl mrtvému muţi tu pětačtyřicítku.

— 19 —

„Kdyţ jsem nemoh sehnat planý jabka,“ pokračoval Orr, „musely stačit koňský kaštany. Koňský kaštany jsou přibliţně stejně velký jako planý jabka a mají vlastně příhodnější tvar. Na tvaru ovšem nakonec vůbec nezáleţí.“

„Proč jsi chodil po světě s pláňatama v hubě?“ ptal se Yossarian znovu. „To jsem chtěl vědět.“

„Protoţe mají šikovnější tvar neţ koňský kaštany,“ odpověděl Orr. „Vţdyť jsem to zrovna povídal.“

„Ty jeden zlomyslnej posedlej montére, ty vyděděnej čubčí synu,“ nadával mu Yossarian obdivně, „proč sis proboha vůbec něco do tý svý huby strkal?“

„Já jsem si nestrkal do huby jen tak něco,“ řekl na to Orr. „Já jsem si vycpával tváře planejma jabkama. A kdyţ jsem nemoh sehnat pláňata, nosil jsem koňský kaštany. Pod tvářema.“

Orr se zahihňal. Yossarian si nařídil, ţe bude mlčet, a poslechl se. Orr čekal.

Yossarian to vydrţel déle.

„Pod kaţdou tváří jeden,“ pravil Orr.

„Proč?“

Orr po tom slůvku chňapl jako sup po mršině. „Co proč?“

Yossarian zavrtěl hlavou, usmál se a odmítal odpovědět.

„To je divný, tady s tím ventilem,“ uvaţoval Orr nahlas.

„Co je s ním?“ ptal se Yossarian.

„Protoţe jsem chtěl —“

Yossarian se dovtípil. „Co jsi proboha chtěl?“

„— mít ducatý tvářičky.“

„Ducatý tvářičky?“ ţasl Yossarian.

„Chtěl jsem mít ducatý tvářičky, jako jablíčka,“ vysvětloval Orr. „Uţ jako dítě jsem vţdycky touţil po tom, mít jednou ducatý tvářičky, a tak jsem se rozhod, ţe na tom budu pracovat tak dlouho, dokud toho nedosáhnu, a ať se propadnu, nakonec jsem to dokázal, a to právě tímhle způsobem — ţe jsem chodil celej den s planejma jabkama v hubě.“ Znovu se zahihňal. „Pod kaţdou tváří jedno.“

„A proč jsi chtěl mít tvářičky jako jablíčka?“

„Já jsem vlastně nechtěl mít tvářičky jako jablíčka,“ řekl Orr. „Chtěl jsem prostě mít velký boubelatý tvářičky. Na barvě mi tak nezáleţelo, jenom jsem chtěl, aby byly pěkně boubelatý. Dělal jsem pro to všechno moţný, jako ti šílenci, co o nich píšou, ţe celej den mačkají v ruce gumový balónky, aby měli sílu v prstech. Já jsem byl vlastně jeden z nich. Já jsem se taky motal celej den po světě s gumovejma balónkama v dlaních.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč ses celej den motal po světě s gumovejma balónkama v dlaních?“

„Protoţe gumový balónky —“

— 20 —

„— jsou lepší neţ planý jabka?“

Orr se zachechtal a zavrtěl přitom hlavou. „Protoţe jsem si chtěl chránit dobrou pověst pro případ, ţe by mě někdo přistih, jak si to šinu kolem s pláňatama pod tvářema. Kdyţ jsem měl v rukou gumový balónky, moh jsem klidně zatlouct, ţe mám pod tvářema planý jabka. Pokaţdý kdyţ se mě někdo zeptal, proč chodím s tvářema vycpanejma pláňatama, rozevřel jsem prostě dlaně a ukázal mu, ţe chodím s gumovejma balónkama, ne s pláňatama, a ţe je nosím v rukou, a ne pod tvářema. Byl to docela dobrej fór. Jenom jsem nikdy nevěděl, jestli tomu ten člověk rozuměl, protoţe kdyţ mluvíš s dvěma pláňatama v hubě, tak lidi těţko chápou, co jim vykládáš.“

Yossarian teď taky těţko chápal, co mu to Orr vykládá, a napadlo ho, jestli si tentokrát přitom, jak mluví, nestrká náhodou špičku jazyka pod jednu ze svých boubelatých tvářiček.

Yossarian se rozhodl, ţe uţ neřekne ani slovo. Bylo by to zbytečné. Znal Orra a věděl, ţe je naprosto beznadějné snaţit se z něho vytáhnout, proč chtěl mít ty boubelaté tvářičky. Bylo by to stejně marné, jako kdyţ se vyptával, proč ho tenkrát v Římě v těsné chodbě před otevřenými dveřmi pokoje, kde bydlela mladší sestra Natelyho děvky, ta holka tak vytrvale mlátila střevícem do hlavy.

Byla velká a macatá, s dlouhými vlasy, a tam, kde měla pleť nejjemnější, klikatila se jí pod kakaovou kůţí hustá pavučina modravých ţilek. V jednom kuse nadávala a ječela a vyskakovala na bosých nohou jako na trampolíně, aby se Orrovi mohla trefovat špičatým podpatkem střevíce přímo do temene. Oba byli nahatí a dělali takový kravál, ţe se na všech stranách začaly otevírat dveře loţniček a z nich zvědavě přihlíţely jednotlivé párky; všichni byli nazí, kromě ba-bizny v zástěře a ve svetru, která do toho káravě kvokala, a onoho oplzlého, prostopášného dědka, jemuţ div nevypadly oči, jak lačně ten incident sledoval, a který po celou dobu hlasitě kdákal rozkoší. Holka ječela a Orr se pořád chechtal, a vţdycky kdyţ mu podpatek střevíce přistál na hlavě, zahihňal se o to hlasitěji, coţ

ji dohánělo přímo k nepříčetnosti. Příště si vyskočila ještě výš, aby ho mohla vzít po kokosu co nejsilněji, a její fantastická plná ňadra se přitom plácavě třepotala jako vlajky na stěţni, kdyţ se do nich opírá silný vítr, a hýţdě a udělaná stehna se jí vlnily na všechny strany v jakémsi děsivém reji hojnosti. Vřískala a Orr se chechtal aţ do okamţiku, kdy zaječela naposled a vyřídila ho úctyhodnou peckou do spánku, takţe se konečně hihňat přestal. S dírou v hlavě, která nebyla moc velká, a s lehkým otřesem mozku ho na nosítkách dopravili do nemocnice, ale z bojového nasazení se tam ulejval jenom dvanáct dní.

Nikdo nedokázal zjistit, co se vlastně stalo, ani ten kdákavý dědek a kvokající stařena, kteří přece jinak museli vědět o všem, co se tam kdy šustlo — v tom velikánském, nekonečném bordelu s celou řadou loţnic po obou stranách úzkých chodeb, vybíhajících do opačných stran z prostorného salónu se zastřenými okny

— 21 —

a jedinou lampou. Kdykoli se pak ta holka s Orrem setkala, vykasala si sukně aţ

nad přiléhavé bílé kalhotky, vystrčila na něj pevné kulaté břicho, hrubě se mu vysmívala a zahrnovala ho pohrdavými nadávkami, a nakonec se chraptivě rozchechtala, kdyţ viděla, jak se Orr ustrašeně hihňá a hledá útočiště za Yossarianem. Ať uţ Orr tenkrát za zavřenými dveřmi pokojíku mladší sestry Natelyho děvky udělal, pokoušel se udělat nebo nedokázal udělat cokoli, zůstávalo to zahaleno tajemstvím. Ta holka to nechtěla říci ani Natelyho děvce, ani kterékoli jiné, a samozřejmě ani Natelymu či Yossarianovi. Orr by to moţná nakonec vyklopil, ale Yossarian se rozhodl, ţe uţ neřekne ani slovo.

„Chceš vědět, proč jsem chtěl mít ty boubelatý tváře?“ ptal se Orr.

Yossarian mlčel jako ryba.

„Pamatuješ se,“ pokračoval Orr, „jak mě tenkrát ta holka v Římě, co tě nemůţe vystát, mlátila do hlavy podpatkem svýho střevíce? Chceš vědět, proč do mě tak bušila?“

Yossarian si nedokázal představit, čím ji Orr mohl tak rozzuřit, ţe ho tak vytrvale dobrých patnáct či dvacet minut tloukla po hlavě a ţe se přitom zase nerozvášnila natolik, aby ho jednoduše drapla za kotníky a vymlátila z něho mozek. Nepochybně na to byla velká dost, Orr byl proti ní mrňous. Orr měl vysedlé veverčí zuby a vypoulené oči, které se výborně hodily k jeho velkým tvářím, ale byl dokonce ještě menší neţ chlapec Huple, jenţ obýval stan na chybné straně ţelezniční trati, v prostoru vyhrazeném administrativě. Bydlel tam s Hladovým Joem, který noc co noc ječivě naříkal ze spaní.

Administrativní prostor, ve kterém si Hladový Joe omylem postavil stan, zabíral střed tábora jejich eskadry mezi zrezivělými kolejemi ţelezniční tratě a klopenou silničkou s černým ţivičným povrchem. Na té silnici nebyl problém sbalit holku, nějakou tu buclatou, mladou venkovskou nanynku, které v úsměvu většinou chyběly dva tři zuby. Stačilo jí slíbit, ţe ji člověk zaveze, kam potřebuje, a pak někde z té silnice sjet a povalit ji do divoké trávy. Yossarian této příleţitosti vyuţíval, jak jen to bylo moţné, ale nebylo to zdaleka tak často, jak na něm ţadonil Hladový Joe, který si sice kdykoli mohl vzít dţíp, ale bohuţel neuměl řídit. Stany muţstva se krčily na druhé straně silnice podél přírodního kina, v němţ se pro potěšení umírajících kaţdý večer na skládacím plátně krutě střetá-valy nevědomé armády a v němţ předtím odpoledne vystupovala armádní estrádní skupina.

Estrádní skupiny jim tam posílal generál P. P. Peckem, který svůj hlavní stan přemístil do Říma a uprostřed intrik proti generálu Dreedlovi neměl nic lepšího na práci. Generál Peckem byl puntičkář, který si potrpěl na pořádek. Byl to generál čiperný, přívětivý a velice přesný, věděl, kolik měří obvod rovníku, a místo „vzrůst“ psal vţdycky „modifikace kvantitativních parametrů směrem nahoru“. Prostě vůl, a nikdo to nevěděl líp neţ generál Dreedle, kterého rozlítil

— 22 —

nedávný rozkaz generála Peckema, poţadující, aby všechny stany v operačním prostoru Středozemního moře stály ve vyrovnaných řadách se vstupy hrdě obrácenými směrem k Washingtonovu památníku v hlavním městě Spojených států. Generál Dreedle, který velel bojové skupině, to pokládal za naprostou blbinu. A jak měla peruť generála Dreedla zbudované stany, do toho přece panu generálovi Peckemovi vůbec nic nebylo. Mezi oběma mocipány došlo proto k vášnivému právně kompetenčnímu sporu, který bývalý svobodník Wintergreen, poštovní úředník na velitelství 27. letecké divize, rozhodl ve prospěch generála Dreedla. Výsledek střetu určil tím, ţe všechna sdělení generála Peckema házel do koše. Připadala mu příliš ukecaná. Názory generála Dreedla, tlumočené méně nabubřelým slohem, byly bývalému svobodníkovi Wintergreenovi sympatické a postupoval je podle všech předpisů neprodleně dál. Tak se stalo, ţe generál Dreedle zvítězil takříkajíc kontumačně.

Aby dobyl zpátky ztracené pozice, začal generál Peckem vysílat na všechny strany ještě více estrádních skupin neţ předtím a sám plukovník Cargill dostal za úkol, aby jim zajišťoval patřičně nadšené přijetí.

U Yossarianovy jednotky však ţádné nadšení nevládlo. V Yossarianově jednotce pouze neustále narůstal počet prostých vojáků i důstojníků, kteří několikrát za den s ponurou tváří navštěvovali serţanta Towsera a dotazovali se ho, zda uţ přišel příkaz, ţe mají být posláni domů. To byli ti, co uţ měli za sebou padesát letů. Za dobu, kterou Yossarian strávil v nemocnici, jich zase trochu přibylo. Byli celí nervózní a okusovali si nehty. Vypadali směšně a nebyla s nimi řeč — jak uţ to bývá u mladých muţů stiţených depresí. Sunuli se bokem dopředu jako krabi. Čekali na rozkaz z hlavního stanu 27. letecké divize v Itálii, který je měl poslat domů do bezpečí, a zatímco čekali, neměli na práci nic jiného neţ ustrašeně se ţrát a kousat si nehty a několikrát denně se ponuře odebírat za serţantem Towserem, aby se ho zeptali, jestli ten rozkaz, který je má odeslat domů do bezpečí, uţ přišel.

Byl to závod s časem a oni si toho byli dobře vědomi, protoţe hořké zkušenosti je uţ dávno poučily, ţe plukovník Cathcart můţe počet letů kdykoli opět zvýšit. Nemohli však dělat nic jiného neţ čekat. Jedině Hladový Joe měl ještě jiný program, kdyţ splnil povinný počet letů. V noci ječíval, jak ho trápila noční můra, a sváděl boxerská utkání s Huplovou kočkou. A na kaţdou estrádu si bral fotoaparát, sedal si do první řady a snaţil se pořizovat snímky z podhledu, co nejvýš pod sukně blonďaté zpěvačky s mohutným poprsím, které róba pošitá třpytivými flitry drţela v mezích jen s největším úsilím. Obrázky nikdy nevyšly.

Plukovník Cargill, jehoţ úkolem bylo likvidovat průšvihy generála Peckema, byl hřmotný zrzavý chlap. Před válkou pracoval jako ostraţitý, nelítostný, rvavý obchodní manaţer. Byl to velmi špatný obchodní manaţer. Plukovník Cargill byl tak špatný obchodní manaţer, ţe se stal vyhledávaným spolupracovníkem firem,

— 23 —

které potřebovaly vykázat určité ztráty, aby dosáhly daňových úlev. V celém civilizovaném světě, to jest v newyorském prostoru vymezeném na jihu parkem Na bateriích a na severu Fultonovou ulicí, byl znám jako expert na rychlé daňové odpisy. Poţadoval vysoké honoráře, protoţe dosáhnout neúspěchu nebylo často jednoduché. Musel začít pěkně nahoře a postupně se propracovávat ke dnu, a protoţe ve Washingtonu se vţdycky našel nějaký sympatizující přítel, nedaly se peníze prodělat jen tak snadno. Vyţadovalo to měsíce perné dřiny a pečlivě chybného plánování. Člověk všechno hezky zpřeházel, dezorganizoval, špatně vykalkuloval a na všech stranách vytáhl zátky, a kdyţ uţ si myslel, ţe to má v kapse, vláda mu věnovala nějaké jezero nebo les nebo naftové pole a všechno pokazila. Ovšem přes všechny takové překáţky bylo na plukovníka Cargilla spolehnutí a on dokázal přivést k bankrotu i ten nejlépe prosperující podnik.

Vypracoval se sám, bez cizí podpory, a za své zdařilé neúspěchy nemusel být nikomu vděčný.

„Mládenci!“ oslovil plukovník Cargill Yossarianovu eskadru a významně se odmlčel. „Jste američtí důstojníci. Důstojníci ţádné jiné armády na světě nemohou tohle o sobě říci. Dobře se nad tím zamyslete.“

Serţant Knight se nad tím zamyslel a potom zdvořile informoval plukovníka Cargilla, ţe právě hovoří k muţstvu a důstojníci ţe na něj čekají na druhém konci prostoru. Plukovník Cargill mu křepče poděkoval, a kdyţ si to štrádoval na opačnou stranu leţení, zářil sebeuspokojením. Byl hrdý na to, ţe ani devětadvacet měsíců vojenské sluţby v něm neotupilo jeho geniální schopnost všechno zvorat.

„Mládenci!“ oslovil důstojníky a významně se odmlčel. „Jste američtí důstojníci. Důstojníci ţádné jiné armády na světě nemohou tohle o sobě říci.

Dobře se nad tím zamyslete.“ Chvíli počkal, aby jim to zamyšlení umoţnil. „Ti lidé jsou vašimi hosty!“ zavolal náhle. „Urazili téměř pět tisíc kilometrů, aby vás mohli pobavit. Jak jim asi bude, kdyţ se na ně nikdo nepřijde podívat? Jak to zapůsobí na jejich morálku? Abyste rozuměli, chlapci — mně to můţe být tak dalece jedno. Ale to děvče, které vám chce dneska zahrát na harmoniku, by uţ

klidně mohlo být maminkou. A jak by vám bylo, kdyby se vaše vlastní matka trmácela pět tisíc kilometrů, aby nějakým vojákům zahrála na tahací harmoniku, a pak by o ni nikdo neměl zájem? A co si asi pomyslí to dítě, jehoţ mámou uţ ona klidně můţe být, aţ vyroste a dozví se to? Na to bychom jistě dokázali všichni odpovědět. Ovšem, mládenci, rozumějte mi správně. Všechno je naprosto dobrovolné. Já jsem ten poslední plukovník na světě, který by vám chtěl nařizovat, abyste na tu estrádu šli a dobře se tam bavili, ale přeji si, aby jeden kaţdý z vás, kdo je natolik v pořádku, ţe neleţí v nemocnici, sypal rovnou odtud na tu vojenskou estrádu a dobře se tam bavil, a to je rozkáţi“

— 24 —

Yossarian se cítil tak špatně, ţe by byl opět nejraději hledal útočiště ve špitále, a ještě víc se mu přitíţilo po dalších třech bojových letech, kdyţ doktor Daneeka i nadále jenom vrtěl svou melancholickou hlavou a odmítal ho vyřadit z létání.

„Vy říkáte, ţe máte potíţe?“ plísnil ho doktor Daneeka roztrpčeně. „A co já?

Neţ jsem vyštudoval na doktora, ţivil jsem se osm let jenom burákama. Neţ jsem si pak vybudoval aspoň tak slušnou praxi, ţe jsem měl na základní výdaje, ţil jsem jen o chlebu a vodě. A zrovna kdyţ mi ordinace začínala pomaličku vynášet, tak mě odvedli. Nechápu, na co si vy stěţujete.“

Doktor Daneeka byl Yossarianův přítel, ale i kdyby mu v rámci své pravomoci mohl trošku pomoci, nehnul by zřejmě ani prstem. Yossarian velice pozorně naslouchal, kdyţ mu doktor Daneeka vyprávěl o plukovníku Cathcartovi z velitelství skupiny, který se chtěl stát generálem, o generálu Dreedlovi od perutě a o jeho ošetřovatelce a o všech generálech na hlavním velení 27. letecké divize, kterým ke splnění bojové povinnosti stačilo pouhých čtyřicet letů.

„Proč se tomu jednoduše nezasmějete a nevyrazíte z toho, co se dá?“ radil mu doktor Daneeka otráveně. „Buďte jako Havermeyer.“

Nad tou představou se Yossarian přímo otřásl. Havermeyer totiţ vedl čelní bombardér a při letu k cíli zásadně nepodnikal ţádné úhybné manévry, čímţ

podstatně zvyšoval ohroţení všech, kdo s ním letěli v jedné formaci.

„Havermeyere, proč ksakru nikdy neuděláš ţádnej úhybnej manévr?“ útočili na něj zuřivě po skončení náletu.

„Poslyšte, chlapci, nechtě kapitána Havermeyera na pokoji,“ okřikoval je plukovník Cathcart. „Je to daleko nejlepší bombardér, jakého u nás máme, a tím to končí.“

Havermeyer se jen šklebil a vrtěl hlavou a snaţil se jim vysvětlit, jak si z obyčejných nábojů vyrábí loveckou dýkou střely dum-dum, aby měl v noci ve stanu čím pálit po myších. Havermeyer byl opravdu daleko nejlepší bombardér, jakého tam měli, ale létával přímočaře ve stejné výšce od základny aţ nad cíl, ba ještě daleko za něj, aby mohl sledovat, jak svrţené bomby dopadají na zem a vybuchují v prudkých oranţových výronech, probleskujících z vířivých příkrovů kouře a z prašných gejzírů trosek, které se tam převalovaly v obrovských šedých a černých vlnách. Havermeyerovi se hravě dařilo dělat ze smrtelných lidí v šesti letadlech přičaplé kachny, které se neodvaţovaly ani pohnout, ba ani ceknout, zatímco on sám s hlubokým zájmem sledoval průhledem z plexiskla bomby po celou jejich cestu k zemi a poskytoval tak německým dělostřelcům pod sebou veškerý čas, který potřebovali k tomu, aby si je pohodlně zaměřili, zacílili a stiskli kohoutky či zatáhli za odpalovací šňůry či zmáčkli spouště nebo co to tam krucifix vlastně dělali, kdyţ oni chtěli zabít lidi, které vůbec neznali.

Havermeyer vedl čelní bombardér a nikdy se neminul cíle. Yossarian taky vedl čelní bombardér, ale vyhnali ho od toho, protoţe ho uţ dávno přestalo

— 25 —

zajímat, jestli zasáhne cíl, nebo ne. Rozhodl se, ţe bude ţít věčně nebo ţe zemře při pokusu dosáhnout této své mety, a kdyţ vzlétal k akci, bylo jeho jediným posláním vrátit se zase ţivý zpátky.

Mládenci tenkrát lítali za Yossarianem rádi, protoţe nalétával na cíl z nejroztodivnějších směrů a nejrůznějších výšek. Šplhal nahoru, spouštěl se dolů, točil se a obracel tak příkře a prudce, ţe piloti ostatních pěti letadel měli plné ruce práce, aby se s ním udrţeli ve formaci. Vyrovnával vţdy jen na několik málo sekund, které postačily pro svrţení pum, a ihned se zase pouštěl s bolestným řevem motorů šikmo vzhůru a proplétal se dotěrnými baráţemi flaku tak divoce, ţe se těch šest letadel brzy rozstříklo po celé obloze jako vroucí modlitbičky a kaţdé představovalo přímo lahůdku pro německé stíhačky, ale to Yossariana nevzrušovalo, protoţe tehdy uţ ţádné německé stíhačky nevzlétaly a Yossarian taky vůbec nestál o to, aby v jeho blízkosti vybuchovala nějaká jiná letadla. Teprve kdyţ se celý ten Sturm und Drang ocitl daleko za nimi, unaveně si ze zpoceného cela posunul ochrannou přilbu a přestal štěkat rozkazy určené McWattovi, který seděl u řízení a zrovna v téhle chvíli ho samozřejmě nemohlo napadnout nic lepšího, neţ ţe se začal shánět po tom, kam dopadly bomby.

„Pumovnice prázdná,“ hlásíval serţant Knight zezadu.

„Trefili jsme se do toho mostu?“ vyptával se McWatt.

„Nevím, pane kapitáne, házelo to se mnou tak, ţe jsem se nemohl dívat. Teď je všechno přikryté kouřem a není nic vidět.“

„Hej, Aarfy, zasáhly bomby cíl?“

„Jaký cíl?“ podivil se obvykle kapitán Aardvaark, Yossarianův obtloustlý navigátor, vášnivý kuřák dýmky, který se topil ve změti map po Yossarianově boku v přídi letadla. „Ještě jsme se přece nedostali nad cíl, nebo jo?“

„Yossariane, zasáhly bomby cíl?“

„Jaký bomby?“ ptával se Yossarian, který se v té chvíli zajímal jedině o flak.

„Ach jo,“ vzdychl si v té chvíli zpěvavě McWatt, „to jsou mi věci.“

Yossarianovi bylo srdečně jedno, jestli zasáhl cíl, či nikoli, jen kdyţ se to podařilo Havermeyerovi nebo veliteli nějakého jiného bombardéru a nemuseli se vracet. Občas se někdo na Havermeyera naštval a ohnal se po něm pěstí.

„Povídal jsem, chlapi, abyste kapitána Havermeyera nechali na pokoji,“

varoval je všechny hněvivě plukovník Cathcart. „Neříkal jsem vám, ţe to je náš daleko nejlepší bombardér?“

Havermeyer se při plukovníkově zásahu jenom šklebil a zasunul si do úst další praţený burák.

V noční střelbě na myši, při které pouţíval pistole ukradené mrtvému muţi z Yossarianova stanu, se Havermeyer mezitím fantasticky zdokonalil. Jako návnada mu slouţila cukrová tyčinka. Seděl, upíral oči do tmy a čekal, aţ se nějaká myš nechá nalákat, prst volné ruky zaklesnutý ve smyčce šňůry, kterou

— 26 —

natáhl od rámu moskytiéry k řetízku ovládajícímu ţárovku z nematovaného skla, zavěšenou u stropu stanu. Šňůra byla napjatá jako struna bendţa a stačilo jen maličké škubnutí, aby se rozechvělá oběť octla v záplavě světla. Drobný saveček strnul a vyděšeně koulel očkama v zoufalém úsilí zjistit, odkud mu hrozí nebezpečí, a Havermeyer byl na vrcholu blaha. Počkal, aţ se ta očka střetla s jeho vlastním pohledem, a pak se hlasitě zasmál a zároveň stiskl kohoutek a ubohé chlupaté tělíčko se vzápětí v ohlušivém rachotu rozstříklo po celém stanu a bázlivá myší dušička se odebrala vzhůru zpět ke svému Stvořiteli.

Jednou pozdě v noci vypálil takhle Havermeyer opět po nějaké myšce a výstřel vyhnal ze stanu Hladového Joea. Vyletěl z něho bosý s řevem, jako by ho na noţe brali, přeběhl zářez opuštěné ţeleznice, vyprázdnil svou vlastní pětačtyřicítku do Havermeyerova stanu a najednou zmizel v jednom z úzkých okopů, jeţ se jakoby mávnutím čarovného proutku objevily vedle kaţdého stanu po noci, za které Milo Minderbinder bombardoval leţení. Seběhlo se to těsně před svítáním za Velkého slavného obléhání Boloně, kdy němí mrtví zalidňovali noční hodiny jako ţivoucí duchové a Hladový Joe šílel strachem, protoţe zase jednou dokončil povinný počet letů a nebyl vypisován na další. Kdyţ ho vytáhli z mokrého dna okopu, nesouvisle cosi blábolil o hadech, krysách a pavoucích.

Ostatní si posvítili baterkami do okopu, aby se přesvědčili, co tam Hladový Joe viděl. Nebylo tam nic, jen několik centimetrů stojaté dešťové vody.

„Vidíte?“ hulákal Havermeyer. „Vţdyť jsem to říkal. Říkal jsem vám, ţe je to blázen!“

— 27 —

4. Doktor Daneeka

Hladový Joe byl doopravdy blázen, a nikdo to nemohl vědět líp neţ

Yossarian, který dělal všechno moţné, aby mu nějak pomohl. Hladový Joe však Yossariana vůbec neposlouchal. Hladový Joe ho neposlouchal, protoţe si myslel, ţe Yossarian je blázen.

„Proč by vás měl poslouchat?“ říkal doktor Daneeka Yossarianovi, a ani se přitom na něj nepodíval.

„Protoţe má problémy.“

Doktor Daneeka na to posupně odfrkl. „Ten člověk si myslí, ţe má problémy?

A co bych měl říkat já?“ Pak pokračoval s pochmurným úšklebkem. „Chm — ne ţe bych si stěţoval. Vím, ţe je válka. Vím, ţe spousta lidí bude muset trpět, abychom to vyhráli. Ale proč musím být já jedním z nich? Proč nenalejou některýho z těch páprdů, co pořád lidem kecají o tom, jak velké oběti je medicína hotova přinést? Já nechci přinášet ţádný oběti. Já chci vydělávat prachy.“

Doktor Daneeka byl upravený, čisťounký človíček, který byl nejspokojenější, kdyţ se mohl mrzoutsky mračit. Měl tmavou pleť a drobnou, moudrou, morousovitou tvář s truchlivými váčky pod očima. Neustále přemýšlel o svém zdraví a téměř denně navštěvoval zdravotnický stan, kde si dával měřit teplotu od jednoho ze dvou vojínů, kteří ho tam prakticky ve všem zcela samostatně zastupovali, a to natolik úspěšně, ţe neměl do čeho píchnout, a tak se svým věcně ucpaným nosem neustále vysedával na sluníčku a kroutil hlavou nad tím, proč si ostatní připouštějí nějaké starosti. Ti dva lapiduchové se jmenovali Gus a Wes a podařilo se jim povznést medicínu na úroveň exaktní vědy. Kaţdého, kdo přišel na ošetřovnu s teplotou nad devětatřicet, hnali bez okolků do nemocnice.

Kaţdému, kdo měl teplotu pod devětatřicet, s výjimkou Yossariana, pomazali dásně a prsty u nohou fialovým dezinfekčním roztokem a dali projímadlo, jeţ pak pacienti štítivě zahazovali do blízkého křoví. A těm, kteří měli při příchodu na ošetřovnu přesně devětatřicet, řekli, aby se za hodinu dostavili k novému změření. Yossarian měl stabilně třicet osm tři, ale dostal se do nemocnice, kdy chtěl, protoţe se jich nebál.

Tento systém vyhovoval kaţdému, především doktoru Daneekovi, který tak měl dostatek času pozorovat majora - - - de Coverleyho, jak na svém soukromém vrţišti trénuje házení koňskými podkovami, s okem stále ještě zakrytým průhledným chráničem, který mu doktor Daneeka zhotovil z kousku celuloidu ukradeného z okna sluţební místnosti majora Majora. To bylo před několika měsíci, kdyţ se major - - - de Coverley vrátil z Říma, kde najímal dva velké byty pro dovolené důstojníků a muţstva, s poraněnou rohovkou. Doktor Daneeka chodíval sice do zdravotnického stanu kaţdý den, ale pouze tehdy, kdyţ

— 28 —

pocítil, ţe je velice nemocný člověk, a vyhledal Gusa a Wesa, aby se na něj podívali. Nikdy na něm nedokázali nic najít. Měl vţdycky rovných šestatřicet, coţ mělo být podle nich naprosto v pořádku a doktor Daneeka mohl být zcela klidný. Doktor Daneeka ovšem zcela klidný nebyl. Začínal v Gusa a Wesa ztrácet důvěru a pohrával si s myšlenkou, jestli by je neměl poslat zpátky do autoparku a nahradit je někým, kdo by dokázal zjistit, ţe mu něco chybí.

Doktor Daneeka byl v důvěrném kontaktu s řadou věcí, s kterými to v ţádném případě nebylo v pořádku. Vedle vlastního zdraví ho jednak znervózňoval Tichý oceán, jednak trápila povinná letová praxe. Pokud šlo o zdraví, nemohl si člověk nikdy být příliš jistý. Tichý oceán, to byla v jeho očích vodní masa obklopená na všech stranách elefantiázou a dalšími strašlivými chorobami, do jejichţ těsné blízkosti by mohl být znenadání uvrţen, kdyby se znelíbil plukovníkovi Cathcartovi tím, ţe by Yossariana vyřadil z letové sluţby. A povinnou letovou praxi představovaly hodiny, které musel strávit kaţdý měsíc v letadle, aby mohl dostat letové příplatky. Doktor Daneeka létání nenáviděl. V letadle se cítil jako ve vězení. V letadle neměl člověk kam utéci, jedině zase do jiné části letadla.

Doktoru Daneekovi bylo řečeno, ţe lidi, kteří rádi lezou do letadla, dávají tím vlastně průchod podvědomé touze vlézt zpátky do materského lůna. Sdělil mu to Yossarian, který měsíc co měsíc umoţňoval doktoru Daneekovi, aby pobíral letové příplatky, aniţ byl nucen navracet se do mateřského lůna. Yossarian totiţ

vţdycky přesvědčil McWatta, aby při cvičných letech nebo při výletech do Říma zanesl jméno doktora Daneeky do palubního deníku.

„Však víte, jak to chodí,“ předl doktor Daneeka spiklenecky se lstivě přimhouřenýma očima. „Proč riskovat, kdyţ to není naprosto nutné?“

„Jistě,“ souhlasil Yossarian.

„Co na tom komu záleţí, jestli v tom letadle sedím, nebo ne?“

„Nikomu do toho nic není.“

„Jasně. To je přesně můj názor,“ říkal doktor Daneeka. „Kdyby se sem tam něco nepodmazalo, svět by se přestal točit. Ruka ruku myje. Chápete, co tím myslím? Ty podrbeš na zádech mě a já zase tebe, a všechno je v pořádku.“

Yossarian chápal, co tím doktor Daneeka myslí.

„Takhle jsem to nemyslel,“ pravil doktor Daneeka, kdyţ ho Yossarian začal drbat na zádech. „Mluvím o spolupráci. O vzájemných sluţbách. Vy prokáţete sluţbu mě, já zase vám. Chápete?“

„Tak mi tedy prokaţte jistou sluţbu,“ poţadoval Yossarian.

„Ani nápad,“ odpověděl doktor Daneeka.

Na doktorovi Daneekovi bylo cosi tísnivě malicherného, jak pořád celý sklíčený vysedával na sluníčku před svým stanem, na sobě letní khaki kalhoty a letní košili s krátkými rukávy, vybledlou do antiseptické šedi od kaţdodenního praní, jemuţ ji nemilosrdně podroboval. Vypadal jako člověk zmrazený kdysi

— 29 —

hrůzou, který pak uţ nikdy docela neroztál. Seděl tam celý schoulený do sebe, hlavu napůl zapadlou mezi útlá ramínka, a opálenýma rukama s lesklými stříbřitými nehty si něţně třel vnější část na prsou zkříţených paţí, jako by mu bylo zima. Ve skutečnosti to ovšem byl člověk plný vřelosti a soucitu a ani na okamţik nepřestával sám sebe litovat.

„Proč já?“ lamentoval znovu a znovu, a nebyla to hloupá otázka.

Yossarian věděl, ţe to byla dobrá otázka, protoţe dobré otázky sbíral a kdysi je pouţil k rozleptání výchovně vzdělávacích krouţků, které Clevinger vedl dva večery v týdnu ve zpravodajském stanu kapitána Blacka spolu s tím brýlatým desátníkem, o němţ kaţdý věděl, ţe je pravděpodobně podvratný ţivel. Kapitánu Blackovi bylo jasné, ţe to musí být podvratný ţivel, protoţe nosil brýle a uţíval slov jako panacea a utopie a protoţe kritizoval Adolfa Hitlera, který přece vykonal tolik dobré práce při potírání neamerické činnosti v Německu. Yossarian navštěvoval tyto výchovně vzdělávací krouţky proto, ţe se chtěl dozvědět, proč se taková síla lidí tak usilovně snaţí připravit ho o ţivot. Zájem projevilo ještě několik dalších mládenců, a kdyţ Clevinger s tím podvratným desátníkem skončili a dopustili se té chyby, ţe vybídli přítomné k dotazům, mají-li nějaké, bylo otázek mnoho a byly opravdu mazané.

„Kdo je to, ten Habeš?“

„Proč je Hitler?“

„Kdy je právo?“

„Kde byl ten nahrbenej děda s moučnou tváří, kterýmu se říkalo papeţ, kdyţ

ten kolotoč začal?“

„Jakou barvu měly trumfy v Mnichově?“

„Hohó, beriberi.“

A „Prdlajs!“

To všechno rychle za sebou, a nakonec přišel Yossarian s otázkou, která neměla odpověď:

„Kde jsou Snowdenové minulých let?“

Ta otázka je vyvedla z míry, protoţe Snowden zahynul tehdy nad Avignonem, kdyţ se Dobbs ve vzduchu zbláznil a vytrhl Huplovi řízení z rukou.

Desátník si hrál na nedoslýchavého. „Prosím?“ zeptal se.

„Kde jsou Snowdenové minulých let?“

„Obávám se, ţe vám nerozumím.“

„ Où sont les Neigedens d’aníara?“ snaţil se mu Yossarian pomoci.

„ Parlez en anglais, proboha,“ doţadoval se desátník. „ Je ne parle pas français.“

„Já taky ne,“ řekl na to Yossarian, který byl hotov zavalit ho všemi slovy světa, aby z něho vyţdímal odpověď, ale zasáhl do toho Clevinger, bledý, hubený, lapající po dechu, v podvyţivených očích první lesk vlhkého povlaku slz.

— 30 —

Na velitelství z toho byl poprask, protoţe nikdo nemohl tušit, na co všechno by lidi nepřišli, kdyby se jim dovolilo ptát se na cokoli, co je napadne. Plukovník Cathcart poslal podplukovníka Korna, aby tomu učinil přítrţ, a podplukovník Korn to vyřešil tak, ţe stanovil pravidlo, kterým se mělo kladení otázek řídit. Jak podplukovník Korn sděloval ve svém hlášení plukovníku Cathcartovi, pravidlo podplukovníka Korná neslo v sobě prvky geniality. Podle pravidla podplukovníka Korná mohli klást otázky pouze ti účastníci školení, kteří dosud ţádnou otázku nevznesli. Brzy docházeli do krouţků pouze ti, co nikdy nediskutovali, a zanedlouho se krouţek přestal vůbec scházet, protoţe se Clevinger, desátník a podplukovník Korn shodli v názoru, ţe není ani moţné, ani nutné vzdělávat lidi, kteří se nikdy na nic neptají.

Plukovník Cathcart a podplukovník Korn bydleli a pracovali v budově velitelství skupiny, jako konečně všichni členové štábu kromě kaplana. Budova velitelství skupiny byla mohutná, ošuntělá barabizna postavená z rozpadajících se červených kamenných kvádrů, kde to odevšad táhlo a pořád praskal vodovod. Za ní byla moderní skítová střelnice, kterou dal plukovník Cathcart zbudovat pro exkluzivní rekreaci důstojníků skupiny a na které teď díky generálu Dreedlovi musel kaţdý důstojník i příslušník muţstva v bojové sluţbě strávit měsíčně nejméně osm hodin.

Yossarian tedy střílel na hliněné holuby, ale nikdy ţádného nezasáhl. Appleby taky střílel na hliněné holuby a trefil se vţdycky. Yossarianovi to šlo na skítu stejně špatně jako při hazardních hrách. Při hazardu také nikdy nedokázal vyhrát, aby to stálo za to. Nedokázal vyhrát, ani kdyţ švindloval, protoţe hráči, které se snaţil podvést, dovedli vţdycky sami švindlovat líp neţ on. To byly dva ţivotní nezdary, s nimiţ se musel nějak vyrovnat — ţe z něho nikdy nebude dobrý střelec na hliněné holuby a ţe nikdy snadno nezbohatne.

„To vyţaduje inteligenci, nezbohatnout,“ psal plukovník Cargill v jednom z homiletických memorand, které dával pravidelně do oběhu s podpisem generála Peckema. „Dnes dokáţe vydělat peníze kaţdý blb, a většinou je také vydělá. Ale co lidé, kteří mají talent a intelekt? Jmenujte mi například jediného básníka, který vydělává peníze.“

„T. S. Eliot,“ pravil bývalý svobodník Wintergreen v čtvercové místnůstce na velitelství 27. letecké divize, ve které třídil poštu, a praštil sluchátkem, aniţ se představil.

Plukovníka Cargilla v Římě to zmátlo.

„Kdo to byl?“ ptal se generál Peckem.

„Nevím,“ odpověděl plukovník Cargill.

„A co chtěl?“

„Nevím.“

„Tak tedy co říkal?“

— 31 —

„T. S. Eliot,“ sdělil mu plukovník Cargill.

„Co to znamená?“

„T. S. Eliot,“ opakoval plukovník Cargill.

„Jenom ‚T. S. —‘“

„Ano, pane generále. Nic víc neřekl. Jenom ‚T. S. Eliot‘.“

„To bych rád věděl, co to znamená,“ uvaţoval generál Peckem. Lámal si s tím hlavu i plukovník Cargill.

„T. S. Eliot,“ mumlal si generál Peckem.

„T. S. Eliot,“ opakoval po něm plukovník Cargill týmţ truchlivě zmateným tónem.

Generál Peckem se za chvíli zdvihl s podezřele dobrotivým úsměvem. Výraz jeho tváře byl vychytralý a rafinovaný. Očka mu zlomyslně svítila. „Ať mě spojí s generálem Dreedlem,“ přikázal plukovníku Cargillovi. „A neříkejte mu, kdo volá.“

Plukovník Cargill mu podal sluchátko.

„T. S. Eliot,“ řekl do něho generál Peckem a zavěsil.

„Kdo to byl?“ ptal se plukovník Moodus.

Generál Dreedle na Korsice neodpověděl. Plukovník Moodus byl zeť generála Dreedla a generál Dreedle ho vzal do armády jen na naléhání své ţeny a proti své vůli. Zíral teď na plukovníka Mooduse s vyrovnanou nenávistí. Svého zetě nemohl uţ ani vidět; fungoval jako jeho pobočník, a tak ho měl neustále za zadkem. Tenkrát se stavěl proti sňatku své dcery s plukovníkem Moodusem, protoţe nerad chodil na svatby. S hrozivým, soustředěným zamračením se ve své kanceláři přesunul k velikánskému zrcadlu a prohlíţel si v něm svůj majestátní obraz. Měl prošedivělé vlasy, vysoké čelo, nad očima husté ocelově šedé chomáče, hranatou výbojnou bradu. Zabral se do tíţivých úvah o záhadném sdělení, které právě obdrţel. Potom se mu tvář pomalu začala rozjasňovat. Dostal nápad a rty se mu křivě sevřely ďábelským potěšením.

„Spoj mě s Peckemem,“ přikázal plukovníku Moodusovi. „A neříkej tomu holomkovi, kdo volá.“

„Kdo to byl?“ ptal se plukovník Cargill v Římě.

„Zase tamten člověk,“ odpověděl generál Peckem se zjevnými známkami poplašenosti. „Teď jde po mně.“

„Co chtěl?“

„Nevím.“

„Co říkal?“

„Zase totéţ.“

„‚T. S. Eliot‘?“

— 32 —

„Jo, ‚T. S. Eliot‘! Nic víc.“ Generál Peckem měl spásný nápad. „Třeba je to nějaký nový kód či co, nebo heslo dne. Co kdybyste dal zjistit u spojařů, jestli to není nový kód či co, nebo heslo dne?“

Spojovací sluţba odpověděla, ţe T. S. Eliot není ani nový kód, ani heslo dne.

Plukovníka Cargilla napadlo něco jiného. „Měl bych moţná brnknout na velitelství 27. letecké, jestli o tom něco nevědí. Mají tam jednoho úředníka, Wintergreen se jmenuje, s tím se dobře znám. Je to ten člověk, co mi dal echo, ţe naše próza je příliš rozvláčná.“

Bývalý svobodník Wintergreen sdělil Cargillovi, ţe o T. S. Eliotovi nejsou na velitelství 27. letecké divize ţádné záznamy.

„Jak to teď vypadá s naší prózou?“ Kdyţ uţ měl plukovník Cargill bývalého svobodníka Wintergreena na drátě, řekl si, ţe se ho přeptá i na tohle. „Uţ jsme se dost zlepšili, ne?“

„Stále je to však příliš rozvláčné,“ odpověděl bývalý svobodník Wintergreen.

„Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby v tom měl prsty generál Dreedle,“ svěřil se nakonec plukovníku Cargillovi generál Peckem. „Jen si vzpomeňte, co provedl s tou skítovou střelnicí.“

Generál Dreedle zpřístupnil soukromou skítovou střelnici plukovníka Cathcarta všem důstojníkům i muţstvu v bojové sluţbě. Generál Dreedle si přál, aby jeho muţové navštěvovali skítovou střelnici tak často, jak jen to zařízení samo a jejich letový program bude dovolovat. Osm hodin střelby na hliněné holuby měsíčně byl pro ně výtečný trénink. Učili se při něm střílet na hliněné holuby.

Dunbar střelbu na hliněné holuby miloval, protoţe ho tam kaţdá minuta nesmírně otravovala a čas tam ubíhal strašně pomalu. Vypočítal si, ţe jediná hodina střelby na hliněné holuby ve společnosti lidí jako Havermeyer a Appleby má cenu jedenáctkrát sedmnácti let.

„Já si myslím, ţe jseš cvok.“ To byla Clevingerova reakce na Dunbarův objev.

„A koho to zajímá?“ řekl na to Dunbar.

„Já to myslím váţně,“ trval na svém Clevinger.

„To je kaţdýmu srdečně fuk,“ komentoval to Dunbar.

„Skutečně. Moţná bych s tebou dokonce souhlasil, ţe ţivot se zdá delší, kd

—“

„— je delší kd —“

„— je delší — je delší? No dobrá, tak je delší, kdyţ ho vyplňují období nudy a nepohodlí, ale —“

„Hádej, jak rychle,“ vybafl Dunbar.

„Hh?“

„Utíkají,“ vysvětloval Dunbar.

„Kdo?“

— 33 —

„Roky.“

„Roky?“

„Roky,“ potvrdil Dunbar. „Roky, roky, roky.“

„Clevingere, proč nenecháš Dunbara na pokoji?“ zapletl se do toho Yossarian.

„Coţpak si neuvědomuješ, kolik tahle debata spotřebuje času?“

„To je v pořádku,“ řekl Dunbar velkomyslně. „Mám našetřeno několik dekád.

Víš, jak dlouho to trvá, neţ uteče jeden rok?“

„A ty toho taky nech,“ napomenul Yossarian Orra, který se začal potutelně pochechtávat.

„Já jsem si jenom vzpomněl na tu holku,“ vysvětloval Orr. „Na tu holku na Sicílii. Na tu holku na Sicílii, co neměla na hlavě ani chlup.“

„Udělal bys líp, kdybys byl zticha,“ varoval ho Yossarian.

„To je tvoje vina,“ řekl Yossarianovi Dunbar. „Proč ho nenecháš, ať se chechtá, kdyţ se mu chce? Pořád je to lepší, neţ kdyţ začne kecat.“

„Tak dobře. Tak se teda klidně pochechtávej, kdyţ se ti chce.“

„Víš, jak dlouho to trvá, neţ uteče jeden rok?“ opakoval Dunbar Clevingerovi.

„Tohle.“ Luskl prsty. „Před vteřinou jsi začal chodit na střední školu, pěkně nadejchanej čerstvýho vzduchu. A dneska jsi starej chlap.“

„Starej?“ divil se Clevinger. „O čem to mluvíš?“

„Starej.“

„Já přece nejsem starej.“

„Pokaţdý kdyţ startuješ na nálet, jsi uţ jednou nohou v hrobě. Oč starší vlastně ve svým věku jseš? Před půl minutou jsi ještě chodil do gymplu a rozepnutá podprsenka tě dokázala přivést aţ před brány ráje. A pětinu vteřiny předtím jsi byl malej kluk, kterýmu osm tejdnů letních prázdnin připadalo jako osm set tisíc let a ještě mu čas utíkal jak splašenej. Ffft! Takhle rychle ti prchá jeden rok za druhým. Jak jinak chceš teda krucinál zpomalit čas?“ Kdyţ Dunbar skončil, byl téměř naštvaný.

„No, moţná máš pravdu,“ podvoloval se neochotně Clevinger tlumeným hlasem. „Dlouhý ţivot musí být moţná plný nepříjemných zkušeností, aby opravdu připadal dlouhý. Ale kdo o něj v tom případě stojí?“

„Já,“ řekl mu Dunbar.

„A proč?“ ptal se Clevinger.

„Je k dispozici něco lepšího?“

— 34 —

5. Náčelník Bílý Polozub

Doktor Daneeka bydlel v skvrnitě maskovaném šedém stanu s Náčelníkem Bílým Polozubem, kterého se bál a jímţ opovrhoval.

„Umím si představit, jak vypadají jeho játra,“ bručel doktor Daneeka.

„Představte si, jak vypadají moje játra,“ radil mu Yossarian.

„Vaše játra jsou úplně v pořádku.“

„To dokazuje, kolik toho ještě nevíte,“ pokoušel se blufovat Yossarian, a vyprávěl doktoru Daneekovi o nepříjemných bolestech, které trápí jeho játra a které působily takové starosti sestře Duckettové a sestře Cramerové a všem doktorům v nemocnici, protoţe se z nich nechtěla vyklubat ţloutenka a přitom se jim stále nechtělo ustoupit.

Doktora Daneeku to nezajímalo. „Vy si myslíte, ţe máte potíţe?“ dotazoval se Yossariana. „A co mám říkat já? Měl jste být u mě v ordinaci, kdyţ se tam objevili ti novomanţelé.“

„Jací novomanţelé?“

„Ti novomanţelé, co mně jednoho dne přišli do ordinace. Ještě jsem vám o nich nevyprávěl? Ona byla moc hezká ţenská.“

Ordinace doktora Daneeky byla taky moc hezká. Vyzdobil si čekárnu zlatými rybičkami a rozestavil v ní jednu z nejvybranějších souprav laciného nábytku. Co mohl, opatřil si na splátky, i ty zlaté rybičky. Na ostatní zařízení získal peníze od chamtivých příbuzných, kterým za to slíbil podíl na zisku. Ordinaci měl na Staten Islandu v jednom domečku pro dvě rodiny, pouhé čtyři bloky od přívozu a jediný blok na jih od velké samoobsluhy, tří salónů krásy a dvou šarlatánských lékáren.

Bylo to na rohu, na výhodném místě, ale nic nepomáhalo. Nikdo se tam nepři-stěhoval a starousedlíci chodili i nadále k lékařům, na které byli zvyklí uţ léta.

Přibývalo nezaplacených účtů a brzy se musel vzdát svých nejcennějších lékařských nástrojů — nejdříve se vrátila k původnímu majiteli počítačka a potom i psací stroj. Zlaté rybičky uhynuly. Kdyţ uţ to vypadalo zcela beznadějně, vypukla naštěstí válka.

„Byl to pro mě dar z nebes,“ doznával doktor Daneeka slavnostně. „Většina ostatních doktorů odešla brzy na vojnu a přes noc se všechno obrátilo. To místo na rohu se začalo rentovat a zanedlouho jsem zjistil, ţe mám víc pacientů, neţ

jsem mohl stačit seriózně obslouţit. V obou lékárnách jsem si vymínil vyšší provizi. Salóny krásy mi přihrávaly dva tři potraty týdně. Nemohl jsem si přát víc

— ale představte si, co mě nakonec potkalo. Jako z udělání museli z odvodní komise poslat toho chlapa, aby se na mě podíval. Měl jsem déčko — důkladně jsem se předtím vyšetřil a došel jsem k závěru, ţe jsem neschopen vojenské sluţby. Člověk by řekl, ţe jim moje slovo mohlo stačit, nemám pravdu? Vţdyť

— 35 —

jsem měl jako lékař dobré kontakty jak s okresní lékařskou komorou, tak s místní odbočkou Svazu podnikatelů. Chyba lávky — oni vám za mnou pošlou toho moulu, aby zkontroloval, jestli mám váţně jednu nohu amputovanou od pánve dolů a jestli mě ta arthritis rheumatoides deformans opravdu doţivotně upoutala na lůţko. Yossariane, ţijeme ve věku nedůvěry a upadajících duchovních hodnot.

Je to strašné.“ Protestující hlas doktora Daneeky se třásl silným citovým pohnutím. „Je to strašné, kdyţ vlast nedůvěřuje diplomovanému lékaři, který by za ni rád poloţil ţivot.“

Doktora Daneeku odvedli a poslali ho přes moře na Pianosu jako lékaře letecké jednotky, ačkoli měl z létání hrůzu.

„Nemám vůbec zapotřebí koledovat si o malér zrovna v letadle,“ poznamenal a zamrkal krátkozrace svýma korálkovitýma, hnědýma, uraţenýma očima.

„Neštěstí si mě najde samo kdekoli. Jako tenkrát s tou pannou, co nemohla přijít do jiného stavu, jak jsem vám o ní začal vyprávět.“

„S jakou pannou?“ zeptal se Yossarian. „Myslel jsem, ţe jste mluvil o nějakých novomanţelích.“

„To jde právě o tu pannu, o které mluvím. Oba byli vlastně ještě děti, a kdyţ se ke mně tenkrát bez objednání přihnali, byli spolu něco málo přes rok. Musel byste ji vidět. Strašně milá holka, mlaďoučká, hezoučká jako obrázek. Dokonce se začervenala, kdyţ jsem se jí zeptal na měsíčky. Budu ji před sebou vidět snad do smrti. Postavička jako sen a kolem krku řetízek se svatým Antoníčkem, který se potvora schovával mezi nejkrásnější kozičky, co jsem kdy viděl. ‚To musí ale být pro toho svatého Tondu pokušení,‘ ţertoval jsem — aby z ní spadla nervozita, rozumíte. ,Pro svatého Tondu?' vyjeví se ten její. ‚O jakého svatého Tondu jde?‘

Tak mu povídám, aby se zeptal paničky, ona ţe mu to jistě vysvětlí. ‚Kdo je svatý Tonda?‘ ptá se jí. ‚Kdo?‘ řekne na to ona. ‚Svatý Tonda,‘ opakuje on. ‚Svatý Tonda?‘ diví se to děvče. ‚Jaký svatý Tonda?‘ Kdyţ jsem ji pak v ordinaci vyšetřil, zjistil jsem, ţe je ještě panna. Neţ si natáhla podvazkový pás a zapnula punčochy, promluvil jsem si mezi čtyřma očima s tím mládencem. ‚Kaţdou noc,‘

holedbal se. Prostě sekáč, chápete. ‚Nevynechám jedinou noc,‘ kasal se. A myslel to naprosto váţně. ‚Dokonce jí to dělám i ráno, neţ jdeme oba do práce, ještě neţ

připraví snídani,‘ tvrdil. Dalo se to vysvětlit jediným způsobem. Kdyţ byli zase pohromadě, předvedl jsem jim na gumových modelech, které mám v ordinaci, jak vlastně vypadá pohlavní styk. Na těch gumových modelech, co mám v ordinaci, jsou rozmnoţovací orgány obou pohlaví vyvedené věrně podle skutečnosti, a tak je radši přechovávám zvlášť, kaţdý v jiné skříni, aby z toho nebyl nějaký skandál.

Totiţ přechovával jsem je zvlášť. Teď uţ je nemám, ani tu ordinaci. Jediné, co mám, je ta proklatě nízká teplota, která mi uţ doopravdy začíná dělat starost. Ti dva kluci, co je mám na ošetřovně, ti stojí jako diagnostici za starou belu.

Dovedou si pořád jenom stěţovat. Oni dva ţe mají nějaké starosti? A co já? Měli

— 36 —

být tenkrát u mě v ordinaci — ti dva mladí manţelé na to valili oči, jako by právě spadli z měsíce. Takový zájem se jen tak nevidí. ‚Říkáte, ţe takhle?‘ ptal se mě ten mladík a chvilku si s těmi modely hrál sám. Víte, mám zkušenost, ţe některé lidi dokáţe tohle samo o sobě vrcholně vzrušit. ‚Přesně tak,‘ řekl jsem mu. ,A teď jděte domů a pár měsíců to zkoušejte tak, jak jsem vám právě ukázal, a pak uvidíme. ‚Je to jasné?‘ ‚Jasné,‘ přisvědčovali a zaplatili mi bez řečí hotově.

‚Hezky si to uţijte,‘ popřál jsem jim a oni mi poděkovali a společně odešli.

Jednou rukou ji objímal kolem pasu, jako by se nemohl dočkat, aţ se dostanou domů a on jí to zase udělá. Za pár dní přišel ten chlap sám a mojí sestřičce řekl, ţe se mnou musí ihned nutně mluvit o samotě. A jen vyšla ven, dal mi jednu do nosu.“

„Co ţe udělal?“

„Řekl mi, ţe jsem pěkný číslo, a dal mi jednu do nosu. ‚Co si vlastně o sobě myslíš, ty chytráku?‘ povídá a nakopne mě do zadku. Bum! Jako by se nechumelilo. Váţně, nekecám.“

„Já vím, ţe nekecáte,“ ubezpečoval ho Yossarian. „Ale co ho to napadlo?“

„Jak já můţu vědět, co ho to napadlo?“ odpověděl doktor Daneeka podráţděně.

„Třeba to nějak souviselo s tím svatým Tondou.“

Doktor Daneeka se na Yossariana tupě zadíval. „Se svatým Tondou?“ ptal se uţasle. „S jakým svatým Tondou?“

„Jak to já můţu vědět?“ odpověděl mu Náčelník Bílý Polozub, který se právě v tu chvíli vpotácel do stanu s lahví whisky pod paţí a posadil se mezi ně.

Doktor Daneeka se beze slova zvedl a vynesl si ţidli před stan, záda sehnutá pod břemenem nespravedlnosti, jeţ bylo jeho stálým údělem. Společnost svého spolubydlícího prostě nesnášel.

Náčelník Bílý Polozub si o něm myslel, ţe je to blázen. „Nevím, co co s tím chlapem je,“ poznamenal vyčítavě. „Nemá všech pět pohromadě, to je to. Kdyby měl všech pět pohromadě, popad by lopatu a začal kopat. Přímo tady ve stanu by začal kopat, hned pod mým kavalcem. A za chvilku by narazil na naftu. Copak neví, jak tehdy ve Státech narazil u mě na naftu ten frajtr, taky jen tak s rejčem?

On snad neslyšel, co se tomu klukovi povedlo? Jak on se jenom jmenoval, ta krysa smradlavá, čumák jeden buzerantskej? Tehdy v tom Coloradu?“

„Wintergreen.“

„No jo, Wintergreen.“

„Kdyţ on má strach,“ vysvětloval Yossarian.

„Ale co tě vede. Wintergreen a strach!“ Náčelník Bílý Polozub vrtěl hlavou v nezastíraném obdivu. „Ten zatracenej šupák prohnanej, ten se nebojí nikoho!“

„Doktor Daneeka má strach. To je ten problém.“

„A čeho se bojí?“

— 37 —

„Bojí se tebe,“ řekl Yossarian. „Bojí se, ţe umřeš na zápal plic.“

„A dělá dobře, ţe se bojí,“ potěšil se Náčelník Bílý Polozub. Z mohutného hrudníku se mu vydral hluboký, temný smích. „Však to taky udělám při první příleţitosti. Počkej a uvidíš.“

Náčelník Bílý Polozub byl hezký snědý Indián z Oklahomy, s výraznou, ostře řezanou tváří a rozcuchanými černými vlasy, polokrevný Krík z Enidu, který se z důvodů známých pouze jemu samému rozhodl, ţe umře na zápal plic. Byl to Indián zamračený, plný pomstychtivosti, který uţ ztratil všechny iluze a cizince se jmény Cathcart, Korn, Black a Havermeyer srdečně nenáviděl; byl by velmi uvítal, kdyby se všichni sebrali a táhli zpátky tam, odkud přivandrovali jejich zavšivení předkové.

„Nebudeš tomu věřit, Yossariane,“ meditoval schválně hodně nahlas, aby podráţdil doktora Daneeku, „ale neţ tu naši zemi zavšivili tím jejich zatraceným poboţnůstkářstvím, ţilo se v ní docela dobře.“

Náčelník Bílý Polozub vykopal tedy proti bílým tvářím válečnou sekeru.

Neuměl téměř číst a psát, tak ho přidělili kapitánu Blackovi ve funkci zástupce zpravodajského důstojníka.

„Jak jsem se mohl naučit číst a psát?“ stěţoval si Náčelník Bílý Polozub s předstíraným rozhořčením, opět zvýšeným hlasem, aby ho slyšel doktor Daneeka. „Sotva jsme si někde postavili stan, uţ tam začali vrtat a hledat naftu. A jen trošku zavrtali, uţ na ni narazili. A pokaţdý kdyţ na ni narazili, donutili nás, abychom stan zbourali a odstěhovali se někam jinam. Jako bychom nebyli lidi, ale nějaký kouzelný proutky. Celá naše rodina měla přirozený nadání přitahovat k sobě naftu, a netrvalo dlouho a měli jsme v patách naftaře všech společností světa. Pořád jsme se stěhovali z místa na místo. Pro moje rodiče to bylo přímo peklo, vychovávat za těchto okolností dítě, to ti povím. Nepamatuju se, ţe bych kdy trávil na jednom místě víc neţ tejden.“

První běloši, na které se z dětství pamatoval, byli geologové.

„Vţdycky kdyţ se narodil další Bílý Polozub, letěly akcie na burze nahoru. A za chvíli uţ se za náma táhly celý vrtný party s kompletním zařízením a hlídaly se navzájem, jen aby jedna druhou nepředběhla. Společnosti začaly fúzovat, aby mohly sníţit počet lidí, který za náma posílaly. Jenţe jsme jich stejně měli za zadkem pořád víc a víc. Nikdy jsme se ani slušně nevyspali. Kdyţ jsme zarazili, zarazili oni taky. Kdyţ jsme se pak zase hnuli dál, vyrazili i oni — maringotky, buldozery, vrtný věţe, generátory. Stala se z nás pochodující konjunktura, a brzy nám začala chodit pozvání od nejlepších hotelů, jenom proto, ţe kdyţ jsme přitáhli do nějakého města, hned tam šly obchody nahoru. Některý to pozvání nebylo jen tak ledajaký, ale stejně jsme ho nemohli přijmout, protoţe v těch nejlepších hotelích, kam nás zvali, zásadně nepřijímali jako hosty Indiány.

Rasový předsudky jsou hrozná věc, Yossariane. Věř mi. To je přece něco

— 38 —

hroznýho, zacházet se slušným, loajálním Indiánem jako s nějakou černou hubou nebo se ţidákem nebo Taliánem nebo špinavým Portorikáncem.“ Náčelník Bílý Polozub na dotvrzení svých slov pomalu pokýval hlavou.

„A pak to přišlo, Yossariane — začátek konce. Začali se na nás tlačit i zpředu.

Snaţili se uhádnout, kde se zastavíme příště, a začínali vrtat, ještě jsme se tam ani nedostali, takţe jsme se ani nemohli zastavit. Sotva jsme začali rozbalovat přikrývky, uţ nás odtamtud vykopali. Měli v nás bezmeznou důvěru. Ani nečekali, aţ narazí na naftu, a hnali nás pryč. Byli jsme tak unavený, ţe ten den, kdy nastal konec, nám uţ bylo vlastně všechno jedno. Kdyţ jsme se jednou ráno kolem sebe rozhlídli, zjistili jsme, ţe jsme obklíčený ze všech stran. Všude kolem naftaři, připravený nakopat nám zadek, kdyţ se vydáme jejich směrem. Kam ses podíval, za kaţdým vrškem číhal jeden. Kam se hrabou Indiáni na válečný stezce.

To byl konec. Nemohli jsme tam zůstat, protoţe nás odtamtud právě vyhnali, a přitom jsme neměli kam jít. Zachránila mě jedině armáda. Naštěstí totiţ v poslední chvíli vypukla válka a odvodní komise mě vytáhla rovnou zprostředka tý mely a uklidila do bezpečí do Lowery Fieldu v Coloradu. Já jedinej jsem to přeţil.“

Yossarianovi bylo jasné, ţe Náčelník Bílý Polozub lţe, ale nechal ho dál vykládat o tom, ţe o svých rodičích pak uţ nikdy neslyšel. To mu prý ale zase nedělalo takovou hlavu, protoţe v tom, ţe to opravdu byli jeho rodiče, mohl spoléhat pouze na jejich slovo, a kdyţ ho vodili za nos při tolika jiných příleţitostech, bylo docela dobře moţné, ţe mu lhali i v tomhle. Mnohem lépe informován byl o osudu kmene svých bratranců, který se snaţil uniknout na sever a omylem se dostal aţ do Kanady. Kdyţ se pak chtěli vrátit, zadrţely je na hranicích americké imigrační orgány a nechtěly je pustit zpátky. Nesměli se vrátit, protoţe to byli rudoši.

Bylo to přímo k popukání, ale doktor Daneeka se nesmál. Krátce se ušklíbl, teprve kdyţ za ním Yossarian po návratu z dalšího letu zase přišel a znovu ţadonil, bez velké naděje na úspěch, aby ho uţ nepouštěl do vzduchu. Vzápětí se však doktor Daneeka opět zabral do svých vlastních problémů, mezi něţ patřil i Náčelník Bílý Polozub, který ho celé dopoledne vyzýval na indiánský zápas, a vlastně i Yossarian, který zrovna v tu chvíli došel k závěru, ţe je blázen.

„Zbytečně ztrácíte čas,“ byl mu doktor Daneeka nucen sdělit.

„Coţpak vy nemůţete člověku, který se zbláznil, zakázat lítat?“

„Samozřejmě můţu. Je to dokonce moje povinnost. Podle předpisu jsem povinen kaţdého, kdo je stiţen duševní poruchou, vyřadit z letové sluţby.“

„Tak proč z ní nevyřadíte mě? Já jsem blázen. Zeptejte se Clevingera.“

„Clevingera? A kde je pan Clevinger? Najděte mi Clevingera, a já se ho zeptám.“

— 39 —

„Tak se zeptejte kohokoli jiného. Všichni vám rádi potvrdí, ţe jsem nesporně blázen.“

„Jsou to cvoci.“

„Tak proč je nevyřadíte z letové sluţby?“

„Proč mě o to nepoţádají?“

„Protoţe jsou to blázni.“

„Jistě ţe jsou to blázni,“ souhlasil doktor Daneeka. „Vţdyť jsem vám před chvilkou říkal, ţe jsou to cvoci. Ale můţe člověk připustit, aby blázni rozhodovali o tom, jestli jsou blázni, nebo ne?“

Yossarian se na něj chladně zahleděl a pak to zkusil z jiného konce.

„Je Orr blázen?“

„Jistě,“ přisvědčil doktor Daneeka.

„A můţete ho vyřadit z letové sluţby?“

„To můţu, samozřejmě. Ale musel by mě o to nejdřív poţádat. To je součást předpisu.“

„A proč vás tedy o to nepoţádá?“

„Protoţe je to blázen,“ řekl doktor Daneeka. „Musí to být cvok, kdyţ ještě pořád lítá na operační úkoly, ačkoli se uţ kolikrát ocitl v takových situacích, ţe to přeţil jenom zázrakem. Jistě ţe ho můţu vyřadit z letové sluţby. Ale nejdřív mě o to musí poţádat.“

„A to je všechno, co by musel udělat, kdyby se z toho chtěl dostat?“

„To je všechno. Ať mě o to poţádá.“

„A vy ho pak můţete vyřadit z letového nasazení?“ ptal se Yossarian.

„Nikoli. Já ho pak nemůţu vyřadit z letového nasazení.“

„Chcete říct, ţe je v tom nějaký háček? Začíná mě z vás bolet hlava.“

„Hlava vás začíná bolet z Hlavy XXII, ne ze mě,“ řekl na to doktor Daneeka.

„Podle Hlavy XXII totiţ člověk, který ţádá o vyvázání z bojového nasazení, nemůţe být blázen.“

Nebylo divu, ţe z Hlavy XXII je občas rozbolela hlava. V tomto případě konstatovala, ţe zájem o vlastní bezpečnost, který voják projeví tváří v tvář bezprostřednímu ohroţení, je projevem racionálně normální mysli. Orr byl blázen, a mohl tedy být vyřazen z letového nasazení. Chtělo to pouze jedno: aby o to poţádal. A jakmile by to udělal, nebyl by uţ blázen a musel by létat dál. Orr by byl blázen, kdyby dál létal bombardovat, a jednal by rozumně, kdyby poţádal, aby uţ nemusel, ale tento rozumný čin by měl nutně za následek, ţe by musel létat dál. Kdyţ bude dál létat, znamená to, ţe je blázen, a tak uţ létat nemusí; kdyţ uţ

však dál létat nechce, znamená to, ţe je mentálně naprosto v pořádku, a musí tedy létat dál. Na Yossariana učinila absolutní prostota této klauzule Hlavy XXII hluboký dojem a obdivně hvízdl.

„To musela být hlava, co tu Hlavu XXII vymyslela,“ poznamenal.

— 40 —

„To vám řeknu,“ souhlasil doktor Daneeka.

Z logiky Hlavy XXII se člověku točila hlava, ale Yossarian ji chápal naprosto jasně. Úsporná přesnost a dokonalá návaznost jednotlivých sloţek měla v sobě cosi z elegance dobrého moderního umění i z jeho schopnosti šokovat, a Yossarian si chvílemi nebyl zcela jist, zda se v ní opravdu správně orientuje, stejně tak, jako někdy pociťoval rozpaky nad dobrým moderním uměním nebo nad klapkami, které Orr viděl na Applebyho očích. Pokud šlo o ty klapky na Applebyho očích, mohl se spoléhat pouze na Orrovo slovo.

„Ale samozřejmě, ţe má klapky na očích,“ ujišťoval ho Orr tenkrát po Yossarianově pěstním souboji s Applebym v důstojnickém klubu. „I kdyţ si to pravděpodobně neuvědomuje. Proto není schopnej vidět věci takový, jaký doopravdy jsou.“

„Jak to, ţe si to neuvědomuje?“ vyptával se Yossarian.

„No protoţe má klapky na očích!“ vysvětloval mu Orr otcovsky trpělivým tónem. „Jak by moh vidět, ţe má klapky na očích, kdyţ má klapky na očích?“

Ve srovnání s jinými věcmi to vypadalo docela rozumně a Yossarian neviděl důvod, proč by to měl Orrovi vyvracet, protoţe Orr pocházel z venkova, nikoli z New Yorku jako on, a o koňských postrojích toho musel vědět mnohem víc neţ

Yossarian, a taky protoţe mu Orr v zásadních věcech ještě nikdy nezalhal — na rozdíl od Yossarianovy matky, jeho otce, sestry, bratra, tetičky, strýčka, švagra, učitele, duchovního pastýře, zákonodárce, souseda a novin. Yossarian si tento nový poznatek o Applebym pár dní přebíral v hlavě a pak se rozhodl, ţe spáchá dobrý skutek a sdělí ho samotnému Applebymu.

„Hele, Appleby, máš na očích klapky,“ pošeptal mu snaţivě, kdyţ se setkali u vchodu do padákového stanu před startem k bezpečnému, přímo vyhlídkovému náletu na Parmu, který měli na programu jednou týdně.

„Coţe?“ vyjekl Appleby, zaskočený především tím, ţe na něj Yossarian vůbec promluvil.

„Máš na očích klapky,“ opakoval Yossarian. „A proto sis asi nevšiml, ţe máš klapky na očích.“

Appleby od Yossariana odstoupil se zmateným pohledem plným nenávisti a lámal si tím potichu hlavu, dokud neseděl vedle Havermeyera v dţípu, který s nimi uháněl po dlouhé, rovné silnici k baráku, kde se konaly předletové instruktáţe. Major Danby, nervózní operační důstojník skupiny, tam uţ čekal, aby se všemi čelními piloty, bombardéry a navigátory provedl předběţnou instruktáţ. Appleby mluvil tiše, aby ho neslyšel řidič nebo kapitán Black, který se rozvaloval se zavřenýma očima na předním sedadle dţípu.

„Havermeyere,“ zeptal se váhavě. „Mám klapky na očích?“

Havermeyer tázavě zamţikal očima. „Jaký tlapky?“ zeptal se.

„Ale ne. Klapky!“ dozvěděl se.

— 41 —

Havermeyer znovu zamrkal. „Klapky?“

„Na očích.“

„Ty jsi blázen.“

„Ne, já nejsem blázen. Yossarian je blázen. Jen mi, prosím tě, řekni, jestli mám váţně klapky na ocích. Klidně. Já to snesu.“

Havermeyer si strčil do úst další praţený burák a důkladně si prohlíţel Applebyho oči.

„Ţádný klapky nevidím,“ oznámil potom.

Z Applebyho se vydral mocný vzdech úlevy. Havermeyer měl na rtech, na bradě a kolem úst plno slupek z burských oříšků.

„Máš po obličeji slupky od buráků,“ poznamenal Appleby.

„Radši mám po obličeji slupky od buráků neţ na ocích klapky,“ odsekl Havermeyer.

Důstojníci z ostatních pěti letadel kaţdého roje přijeli o půl hodiny později na nákladních autech k všeobecné předletové přípravě. Tři příslušníci muţstva zařazení do kaţdé posádky se předletových příprav nezúčastňovali. Odvezli je přímo na letiště k jednotlivým letadlům, v nichţ měli toho dne startovat. Postávali tam se členy pozemního personálu do chvíle, kdy dorazili důstojníci, s nimiţ měli toho dne startovat, a ozval se rachot sklápěných zadních bortů náklaďáků.

Nadešel čas vyšplhat se do letadel a spustit motory. Ty na zpevněných oválných parkovacích stanovištích otráveně naskočily, pak se ještě trochu cukaly, ale za chvíli uţ spokojeně předly. Potom se letadla těţce pohnula, sjela na kamenitou půdu letištní plochy a jako poloslepá, hloupá, nemotorná štěňata po ní drkotala k začátku rozjezdové dráhy. Za několik okamţiků se s plynule narůstajícím řevem jedno letadlo po druhém odpoutávalo od země. Rovnoměrnou rychlostí krouţila nad skvrnitě barevnými vrcholky stromů kolem letiště a postupně se skládala do formace, a kdyţ vytvořila šestičlenný roj, nasadila kurs přes blankytné moře, které podmalovávalo první úsek jejich cesty k cíli někde v severní Itálii nebo ve Francii. Letadla neustále nabírala výšku, a neţ se dostala nad nepřátelské území, byla téměř tři tisíce metrů nad zemí. Pocit klidu a naprostého ticha, přerušeného jen občas zkušební kulometnou dávkou nebo nezvučnou, strohou poznámkou ve sluchátkách, vţdycky znovu překvapoval. Nakonec se v kaţdém letadle ozval střízlivý hlas bombardéra, oznamující, ţe uţ jsou nad výchozím bodem a ţe je třeba zahájit přibliţovací manévr, který je přivede nad cíl. Vţdycky svítilo slunce, a od prořídlého vzduchu člověka vţdycky trochu škrábalo v krku.

Bé-pětadvacítky, na kterých létali, byly mohutné, spolehlivé, matně zelené mašiny s dvojitou směrovkou, s dvěma motory a širokými křídly. Z místa, kde seděl Yossarian jako bombardér, se jako jejich jediná chyba jevil těsný průlez, který odděloval bombardérův plexisklem uzavřený prostor v nose letadla od nejbliţšího únikového otvoru. Průlez představoval úzký, čtvercový, studený

— 42 —

tunýlek, krčící se pod palubními přístroji, a takový velký člověk jako Yossarian se jím dokázal protáhnout jen se značnými potíţemi. Aarfy, zavalitý navigátor s tváří jako měsíček, s malýma hadíma očkama a věčnou dýmkou v hubě, s tím měl taky problémy, a tak ho Yossarian ve chvíli, kdy zahajovali nálet a byli od cíle vzdáleni uţ jen pár minut, obvykle ze špice letadla vyhnal. Byly to minuty plné napětí, kdy nebylo nic vidět a kdy se nedalo dělat nic jiného neţ čekat, aţ si je dole na zemi zaměří protiletadlová děla a aţ se tam pohodlně připraví na to, aby je pokud moţno rozmázli po obloze a poslali na věčnost.

Kdyby se letadlo mělo zřítit, byl průlez pro Yossariana jedinou cestou k záchraně, ale Yossarian ho proklínal se zavilou nenávistí jako překáţku, kterou mu tam prozřetelnost instalovala jako součást spiknutí, jeţ ho mělo zničit. V

čumáku bé-pětadvacítky bylo dost místa pro samostatný únikový otvor, jenţe ho tam nikdo neudělal. Místo toho tam byl ten průlez, a při tom průšvihu nad Avignonem se Yossarian naučil opovrhovat kaţdým mamutím centimetrem, protoţe trvalo dlouhé drahocenné vteřiny, neţ se tudy mohl dostat ke svému padáku, který byl tak objemný, ţe se s ním dopředu nevešel; a to ho pak ještě další dlouhé vteřiny dělily od únikového otvoru v podlaze mezi zadním koncem zvýšené paluby a nohama střelce, jehoţ hlava mizela nahoře ve vrchní věţi.

Yossarian touţil po tom, aby mu bylo dopřáno usadit se na místě, kam se mohl uchýlit Aarfy, kdyţ ho Yossarian vyhnal z nosu letadla — jak rád by se byl krčil rovnou na příklopu únikového otvoru v ochranném iglú zbudovaném z rezervních protiflakových kombinéz, které by si tam byl ochotně natahal, padák bezpečně připevněný ke svému postroji, jak se sluší a patří, jednu ruku sevřenou kolem červeného drţadla otvíracího lanka padáku, druhou poloţenou na západce únikového otvoru, který by ho při prvním strašném zavytí počínající zkázy pohotově vyplivl do vzduchu směrem k zemi. Kdyţ uţ se nedá nic dělat a on musí v tom letadle být, proč není aspoň tam, místo aby trčel vpředu jako nějaká zpotvořená zlatá rybička uvězněná v nějakém zpotvořeném kulatém akváriu bezmocně se houpajícím ve vzduchu, zatímco všude kolem a nahoře a dole vybuchují a duní a tančí hnusné černé šmouhy flaku a s dotěrnou, nevypočitatelnou, třaskající, fantasmagorickou zlobou kosmických rozměrů cloumají, házejí a otřásají vším, co se octne v jejich blízkosti, buší do nich a kopou a hrozí, ţe je všechny v kratičkém odštěpku vteřiny jediným obrovským záţehem zahubí.

Aarfy nebyl Yossarianovi nic platný ani jako navigátor, ani v jakémkoli jiném smyslu, a proto ho z nosu letadla pokaţdé vehementně vyháněl, aby si navzájem nepřekáţeli, kdyby se odtud náhle museli plazit do bezpečí. Kdyţ ho Yossarian takhle vypudil z čelního prostoru, mohl se Aarfy klidně schoulit na podlaze, na tom místě, kde se touţil choulit Yossarian, ale ten blbec zůstával vzpřímeně stát, svalnaté ruce pohodlně opřené o opěradla sedadel prvního a druhého pilota, v prstech dýmku, a ať se dělo cokoli, trousil vlídné poznámky určené McWattovi a

— 43 —

muţi, který toho dne letěl jako druhý pilot, ačkoli ti měli tolik práce, ţe je vůbec nezajímalo, co Aarfy povídá nebo na jaké zábavné zajímavosti na obloze je upozorňuje. McWatt měl plné ruce řízení, aby stačil reagovat na Yossarianovy vřeštivé pokyny, kdyţ Yossarian jako bombardér naváděl letadlo na čáru náletu a kdyţ je pak hnal rychle pryč mezi hladovými sloupy explodujících šrapnelů. Jeho úsečné, ječivé, přisprostlé příkazy připadaly McWattovi velice podobné úzkostným, úpěnlivým výkřikům, které ze sebe ve svých temných nočních můrách vydával Hladový Joe. Po celý ten chaotický tanec pokuřoval Aarfy zamyšleně ze své dýmky a skrze McWattovo okénko přihlíţel s neutuchajícím zájmem válce, jako by to byl jen jakýsi vzdálený rozruch, který ho nijak nemůţe ohrozit. Aarfy byl zanícený člen univerzitního bratrstva, strašně rád dirigoval na stadiónu fanouškovské klaky a miloval jubilejní třídní srazy, a neměl dost rozumu na to, aby se bál. Yossarian měl zato rozumu dost a bál se strašně, a jediné, co mu bránilo opustit za nepřátelské palby stanoviště a odplazit se průlezem dozadu jako vyděšená krysa, bylo to, ţe nebyl ochoten svěřit únikový manévr z cílového prostoru někomu jinému. Nikoho na světě by nebyl poctil takovou zodpovědností. Neznal totiţ nikoho, kdo by byl aspoň stejně velký zbabělec jako on. Pokud šlo o únikové manévry, byl Yossarian u skupiny největší eso, i kdyţ

neměl ani tušení proč.

Úniková akce neměla ţádná zavedená pravidla. Člověk pouze potřeboval mít strach, a toho měl Yossarian víc neţ dost, víc neţ Orr nebo Hladový Joe, víc neţ

třeba Dunbar, který se pokorně smířil s představou, ţe jednoho dne musí umřít.

Yossarian se s touto představou nesmířil nikdy a při kaţdém náletu, ihned jak se zbavili pum, začal divoce bojovat o svůj ţivot. Hulákal na McWatta: „Zaber, zaber, zaber, zaber, ty parchante, zaber!“ A po celou tu dobu McWatta slepě nenáviděl, jako by McWatt mohl za to, ţe jsou vůbec tam nahoře a ţe je docela cizí lidé chtějí poslat ke všem čertům. V těch chvílích nikdo do sluchátek ani necekl, aţ na tu truchlivou příhodu při náletu na Avignon, kdy se v tom nepředstavitelném zmatku Dobbs ve vzduchu zbláznil a s patetickým pláčem začal shánět pomoc.

„Pomozte mu, pomozte mu,“ vzlykal. „Pomozte mu, pomozte!“

„Komu? Kdo potřebuje pomoc?“ ptal se Yossarian, kdyţ znovu zapojil svoje sluchátka do komunikační sítě. Vypadla z ní totiţ, kdyţ Dobbs začal rvát Huplovi řízení z rukou a všechny je najednou vrhl do ohlušujícího, ohromujícího, děsivého letu střemhlav, který Yossariana přilepil hlavou na strop letadla a z něhoţ je Huple zachránil v poslední chvíli, kdyţ znovu Dobbsovi vytrhl řízení z rukou, vyrovnal letadlo a zamířil s ním přímo doprostřed rozvášněné vrstvy kakofonického flaku, z něhoţ právě před malou chviličkou unikli. Ach boţe, ach boţe, ach boţe! bědoval Yossarian v duchu a bezmocně se kymácel přilepený hlavou ke stropu ve špici letadla, neschopen jakéhokoli pohybu.

— 44 —

„Bombardér, bombardér!“ ječel Dobbs, kdyţ se Yossarian ozval. „Nehlásí se.

Nehlásí se. Pomozte bombardérovi, pomozte bombardérovi!“

„Já jsem bombardér,“ řval na něj Yossarian. „Já jsem bombardér. Jsem v pořádku, jsem v pořádku!“

„Tak mu pomozte, pomozte mu,“ ţadonil Dobbs. „Pomozte mu, pomozte mu...“

A vzadu leţel umírající Snowden.

— 45 —

6. Hladový Joe

Hladový Joe měl uţ za sebou padesát náletů, ale nebylo mu to nic platné. Měl všechno sbaleno a zase jednou čekal, aţ bude moci odletět domů. V noci ho trápily děsivé noční můry a jeho vřískavé výkřiky budily ze spánku celou eskadru kromě Hupla, patnáctiletého pilota, který zatajil svůj věk, aby ho vzali na vojnu, a teď bydlel se svou milovanou kočkou právě ve stanu Hladového Joea. Huple měl velmi lehký spánek, ale popíral, ţe by kdy Hladového Joea slyšel v noci křičet.

Hladový Joe byl nemocný člověk.

„No a co?“ zavrčel doktor Daneeka otráveně, „Říkám vám, uţ to byla hotovka. Hodilo mi to padesát tisíc ročně, a většina z toho byl nezdaněný příjem, protoţe jsem měl pacienty k tomu, aby mi platili hezky z ručky do ručky. Mohl jsem stavět na obchodních stycích, jaké má málokdo na světě. A podívejte, co se stalo. Zrovna kdyţ jsem uţ měl všechno připravené, abych mohl začít vydělávat doopravdy, museli si vymyslet fašismus a začít válku, která je tak strašná, ţe na ni doplácím i já. Musím se smát, kdyţ slyším takového Hladového Joea, jak se můţe kaţdou noc ukřičet ze spaní. Váţně, musím se smát. To ţe je marod? A jak je mně, na to se Joe neptá?“

Hladového Joea souţily jeho vlastní problémy tak, ţe mu bylo úplně fuk, jak je doktoru Daneekovi. Například hluk. Sebemenší zvuky ho uváděly v zuřivost a ztrácel hlas od toho, jak řval na Aarfyho kvůli vlhkému, mlaskavému bafání, které vyluzoval na svou dýmku, na Orra, kdyţ drátoval-letoval, na McWatta, ţe kdyţ při očku nebo při pokeru rozdává, pleská kartami o stůl, jako kdyţ práská bičem, a na Dobbse, ţe mu cvakají zuby, kdyţ se bezcílně potuluje po táboře a vráţí do všeho, co mu přijde do cesty. Z Hladového Joea se stal pulsující, rozedraný uzlíček těkající podráţděnosti. Jednotvárný tikot hodinek v tiché místnosti mučivě útočil na jeho obnaţený mozek, jako by mu do něho vráţeli ostré jehlice.

„Poslyš, kloučku,“ vysvětloval jednou pozdě večer Huplovi. „Jestli chceš bydlet v tomhle stanu, musíš to dělat stejně jako já. Vţdycky před spaním si zabalíš hodinky do vlněných ponoţek a uloţíš je na dno kufru, a ten pak postavíš co nejdál ode mě.“

Huple vysunul vzdorovitě bradu, aby Hladovému Joeovi ukázal, ţe se sebou nenechá takhle orat, a pak udělal přesně to, co po něm Hladový Joe chtěl.

Hladový Joe byl nervózní, vychrtlý uboţák, šedivá tvář kost a kůţe, temné propadlé spánky protkané křečovitě tepajícími ţilkami, které připomínaly potrhané svíjející se ţíţaly. Byla to pustá, rozrytá tvář, zkrušená starostmi jako opuštěné hornické městečko. Hladový Joe nejedl, ale ţral, neustále si okusoval špičky prstů, koktal, zakuckával se, drbal se, potil se a slintal, a neustále pobíhal z

— 46 —

místa na místo jako posedlý se sloţitým fotoaparátem, jímţ se pokoušel fotografovat nahá děvčata. Snímky mu nikdy nevyšly. Vţdycky na něco zapomněl — zaloţit film, rozsvítit světla, sundat kryt objektivu. Přesvědčit děvče, aby se nechalo vyfotografovat nahé, není snadná věc, ale Hladový Joe věděl, jak na to.

„Já velký muţ,“ hulákal. „Já velký fotograf pro časopis Life. Ohromná fotka na velikánský obálce. Si, si, si! Hollywoodská hvězda. Multi dinero. Multi rozvodový skandály. Multi fiky-fik — celý noc, celá den.“

Sotva by se našla ţena, která by měla sílu odolat takovému lstivému lákání, a tak se prostitutky ochotně vymršťovaly ze ţidlí a poslušně se stavěly do nejroztodivnějších pozic, které si byl schopen vymyslet. Ţeny Hladového Joea ničily. Jeho vztah k nim jako k nositelkám sexuality byl vztahem zboţňovatele, ba přímo modlosluţebníka. Byly to pro něj nádherné, útěšné, vzrušující důkazy toho, ţe na světě existují zázraky, nezměřitelně hluboké nádoby rozkoše, bytosti k nevydrţení náruţivé, příliš výjimečné, aby jich nízký, nehodný muţ mohl zneuţít. Pokud se mu někdy octly nahé v náručí, vykládal si to pouze jako kosmický omyl, který bude vzápětí napraven, a tak se horečně snaţil vyuţít co moţná nejchlípněji těch několika prchavých okamţiků, které mu byly dopřány, neţ se Osud probudí a odeţene je od něho. Nikdy se nedovedl rozhodnout, jestli se má vrhnout na holku, nebo k fotoaparátu, protoţe udělat obojí současně bylo vyloučené. Zjišťoval dokonce, ţe nedokáţe ani jedno, ani druhé, protoţe podvědomé nutkání spěchat, které se ho pokaţdé zmocnilo, podvazovalo všechny jeho schopnosti. Snímky se Hladovému Joeovi nikdy nepovedly, a to druhé jakbysmet. Nejpodivnější na celé věci bylo ovšem to, ţe občanským povoláním byl Hladový Joe skutečně fotografem časopisu Life.

Teď to byl hrdina, největší hrdina v celém vojenském letectvu, jak si Yossarian uvědomoval, protoţe nalétal nejvíc operačních turnusů ze všech hrdinů, co jich vojenské letectvo mělo. Měl za sebou uţ šest. operačních turnusů.

Hladový Joe ukončil první operační turnus v době, kdy stačilo pětadvacet letů k tomu, aby si mohl sbalit věci a napsat šťastný dopis rodině a začít si ţertovně dobírat serţanta Towsera, kdy ţe uţ konečně přijde ten příkaz, kterým bude odvelen domů do Států. Dny čekání trávil tím, ţe rytmicky přešlapoval před vchodem do operačního stanu, silácky ţertoval s kaţdým, kdo se mu namanul, a kdykoli serţant Towser vystrčil nos z kanceláře, spílal mu šprýmovně do zavšivených pacholků.

Hladový Joe dokončil první pětadvacítku operačních letů v týdnu, kdy se Američané vylodili u Salerna. Yossarian byl v té době v nemocnici skosený triplem, který utrţil při přízemním náletu na jednu příslušnici Ţenského pomocného sboru v jakémsi křoví při zásobovacím letu do Marakeše. Yossarian dělal, co mohl, aby Hladového Joea dohnal, a téměř se mu to podařilo, kdyţ si v

— 47 —

šesti dnech odbyl šest letových akcí. Nálet na Arezzo, při kterém zahynul plukovník Nevers, byl jeho třiadvacátou operací, a jak se pak ukázalo, byl v tu chvíli nejblíţe vytouţené metě — transportu domů. Příštího dne se objevil plukovník Cathcart, nadouvající se v nové uniformě jako krocan, a na oslavu svého jmenování do funkce velitele zvýšil počet poţadovaných letů z pětadvaceti na třicet. Hladový Joe zase vybalil, napsal rodině nový dopis a přestal si ţertovně dobírat serţanta Towsera. Místo toho začal serţanta Towsera nenávidět. Všechnu vinu přisuzoval zatrpkle jemu, i kdyţ dobře věděl, ţe serţant Towser nemá nic společného ani s příchodem plukovníka Cathcarta, ani se zbytečnými průtahy při vyhotovování příkazů, které ho mohly zachránit uţ před sedmi dny a od té doby ještě pětkrát.

Od té doby uţ Hladový Joe nikdy nedokázal zvládnout nervovou zátěţ čekání na propouštěcí lejstra a vţdycky, kdyţ ukončil další operační turnus, změnil se v mţiku v lidskou trosku. Pokaţdé kdyţ ho vypsali z letového pořádku, uspořádal pro úzký krouţek svých přátel večírek. Vytasil se s několika lahvemi whisky, které se mu podařilo sehnat při čtyřdenních túrách s kurýrním letadlem, na něţ ho posílali kaţdý týden, a smál se a zpíval a potácel se a křičel v orgiích opilé extáze, a kdyţ uţ se nemohl udrţet na nohou, pohrouţil se do mírumilovné dřímoty.

Jakmile ho však Yossarian, Nately a Dunbar uloţili na lůţko, začal křičet ze spaní. Ráno vylezl ze stanu přepadlý, vylekaný a zkroušený, zbědovaný lidský vrak, nebezpečně kolísající na pokraji zhroucení.

Kdyţ byl Hladový Joe uvrţen do mučivého očistce, jímţ pro něj bylo údobí, kdy uţ nebyl vysílán na operační lety a zase jednou čekal na cestovní příkaz, který nikdy nepřišel, pronásledovaly ho zlé sny s důsledností přímo nadpozemskou kaţdou noc, kterou trávil u eskadry. Na slabší povahy, jako byl například Dobbs nebo kapitán Flume, působilo noční vřískání Hladového Joea tak hluboce, ţe si brzy vypěstovali vlastní ječivé noční můry, a pronikavé oplzlosti, které tryskaly kaţdou noc k nebi ze tří různých míst leţení, na sebe v temnotách romanticky naráţely jako roztouţené volání ptáčků zpěváčků, kteří mají v hlavičkách jen samé nemravnosti. Podplukovník Korn se rázně rozhodl, ţe tomu udělá přítrţ, neboť v tom spatřoval začátek tendencí, které by eskadru majora Majora mohly zcela rozloţit. Jeho řešení spočívalo v tom, ţe jednou týdně přidělil Hladového Joea na kurýrní letadlo, které ho na čtyři noci vzdálilo od eskadry, a tento zákrok, jako ostatně všechny zákroky podplukovníka Korná, přinesl úspěch.

A kdyţ pak plukovník Cathcart opět zvýšil povinný počet operačních letů a Hladový Joe se musel vrátit k bojovým povinnostem, noční můry ihned ustaly a z Hladového Joea se zase stal normální člověk — měl strach jako všichni ostatní a ulehčeně se usmíval. Yossarian se ve vysušené tváři Hladového Joea orientoval jako v titulcích novin. Kdyţ Hladový Joe vypadal špatně, bylo všechno v

— 48 —

pořádku, kdyţ vypadal dobře, bylo to zlé. Převrácené reakce Hladového Joea překvapovaly kaţdého kromě Hladového Joea samého. Ten všechno tvrdošíjně popíral.

„Co by se mi mělo zdát?“ bránil se, kdyţ se ho Yossarian ptal, co se mu to zdálo.

„Joe, proč nezajdeš za doktorem Daneekou?“ radil mu Yossarian.

„Proč bych měl chodit za doktorem Daneekou? Jsem úplně v pořádku.“

„A co ty tvoje noční můry?“

„Ţádný noční můry nemám,“ lhal Hladový Joe.

„Třeba by s tím mohl něco udělat.“

„Noční můry nejsou nic špatnýho,“ poznamenal Hladový Joe. „Noční můry má kaţdej.“

Yossarian si myslel, ţe ho má v hrsti. „Kaţdou noc?“ zeptal se.

„A proč ne kaţdou noc?“ divil se Hladový Joe.

A náhle to všechno dostalo smysl. Opravdu, proč ne kaţdou noc? Trápit se a křičet kaţdou noc, to mělo svou logiku. Bylo to logičtější, neţ kdyţ Appleby, ten ţrout předpisů, tehdy po roztrţce s Yossarianem, kdy spolu přestali mluvit, nařídil Kraftovi, aby nařídil Yossarianovi, aby si na cestu přes oceán vzal s sebou do letadla jako ochranu před malárií atabrinové tablety. Noční můry Hladového Joea byly přece logičtější neţ Kraftova smrt, to, jak ho výbuch jednoho motoru zcela neobřadně uvrhl do záhuby někde nad Ferrarou ve chvíli, kdy Yossarian nalétával s formací šesti letadel podruhé na cíl. Uţ sedmý den útočila skupina bez úspěchu na ferrarský most, ačkoli letadla měla zaměřovače, které teoreticky umoţňovaly trefit se pumou z výšky třinácti tisíc metrů do soudku kyselého zelí.

Uplynul tedy celý týden od chvíle, kdy se plukovník Cathcart dobrovolně nabídl, ţe jeho muţové zničí ten most do čtyřiadvaceti hodin. Kraft byl hubený, dobrosrdečný chlapec z Pensylvánie, kterému záleţelo jedině na tom, aby ho lidi měli rádi. Ani s touto skromnou, pokornou ctiţádostí mu nebylo souzeno se prosadit. Místo obliby kamarádů ho čekala smrt, stal se z něho krvácející oharek na běsnící hranici, který se v těch několika vzácných okamţicích, kdy letoun s jedním křídlem střemhlav padal k zemi, nedovolal ţivé duše. Chvilku neškodně ţil, a pak nad Ferrarou v plamenech zahučel k zemi — onoho sedmého dne, kdy bůh odpočíval a McWatt otočil letadlo zpátky a Yossarian ho naváděl na cíl v druhém náletu, protoţe Aarfy byl zmatkář a Yossarian nedokázal svrhnout pumy hned napoprvé.

„Tak se mi zdá, ţe do toho budeme muset jít ještě jednou, co?“ ozval se v palubním telefonu ponuře McWatt.

„Taky si myslím,“ přisvědčil Yossarian.

„Musíme opravdu?“ ptal se McWatt.

„No jo.“

— 49 —

„Ach jo,“ vzdychl si McWatt zpěvavě. „To jsou věci.“

A tak letěli zpátky, zatímco letadla ostatních formací krouţila v bezpečné vzdálenosti a všechny rachotící kanóny divize Hermann Göring se tentokrát zaměřily jenom na ně a mohly se strhat, jak se je snaţily rozstřílet na kusy.

Plukovník Cathcart byl odváţný muţ a nikdy neváhal nabídnout své muţe k náletu na jakýkoli cíl. Ţádný cíl mu nebyl tak nebezpečný, aby na něj jeho skupina nemohla zaútočit, stejně tak jako pro Applebyho nebyl při ping-pongu ţádný míček tak těţký, aby si s ním hravě neporadil. Appleby byl dobrý pilot a nepřekonatelný tabletenista s klapkami na očích, který nikdy nezkazil ani míček.

K deklasování protivníka mu vţdycky stačilo pouhých jednadvacet servisů. Jeho virtuozita u pingpongového stolu byla legendární a Appleby hladce vyhrával jeden zápas za druhým do toho večera, kdy se Orr připařil ginem s dţusem a rozčísl Applebymu pálkou čelo, protoţe mu Appleby předtím zatloukl smečí všech pět prvních podání. Orr po něm hodil pálkou a pak vyskočil na stůl, dvěma skoky se přes něj přenesl a na druhém konci přistál oběma nohama v Applebyho obličeji. Nastalo úplné peklo. Applebymu trvalo téměř minutu, neţ se vymanil z divokého mlýna Orrových rukou a nohou a tápavě se postavil. Jednou rukou zdvihl Orra za předek košile do výšky a druhou sevřel v pěst a napřáhl se daleko dozadu, aby mu zasadil smrtící ránu. V tom okamţiku zakročil Yossarian a Orra mu odebral. Pro Applebyho to byl večer plný překvapení. Byl stejně velký a silný jako Yossarian, a tak se po něm ohnal nejtvrdším úderem, jakého byl schopen.

Náčelníka Bílého Polozuba to zaplavilo tak radostnými pocity, ţe se otočil a praštil plukovníka Mooduse do nosu nádhernou ranou, která dojala generála Dreedla téměř k slzám, takţe pak z vděčnosti donutil plukovníka Cathcarta, aby vyhodil z důstojnického klubu kaplana a nařídil Náčelníkovi Bílému Polozubu, ţe se má přestěhovat do stanu doktora Daneeky, aby byl po celý den pod lékařským dozorem a mohl se udrţovat v dobré fyzické kondici, aby mohl praštit do nosu plukovníka Mooduse, kdykoli se generálu Dreedlovi zachce. Generál Dreedle si pak občas v doprovodu plukovníka Mooduse a své ošetřovatelky udělal výlet na Pianosu, aby Náčelníkovi Bílému Polozubu poskytl příleţitost praštit generálova zetě do nosu.

Náčelník Bílý Polozub by byl mnohem raději zůstal bydlet v obytném přívěsu, který sdílel s kapitánem Flumem, tichým, vystrašeným důstojníkem, který se u eskadry staral o propagaci a styk s tiskem. Téměř celé večery trávil kapitán Flume vyvoláváním obrázků, které toho dne nasekal, aby je mohl přiloţit k informativním zprávám určeným pro noviny. Pracoval v temné komoře vţdycky co nejdéle, a potom se uloţil k spánku s rukama sepjatýma na prsou a králičí pacičkou kolem krku a vší mocí se snaţil neusnout. Ţil ve smrtelném strachu z Náčelníka Bílého Polozuba. Kapitán Flume byl posedlý představou, ţe Náčelník Bílý Polozub se jednou pozdě večer přikrade po špičkách k jeho lůţku, aţ on bude

— 50 —

tvrdě spát, a prořízne mu hrdlo od ucha k uchu. Kapitán Flume získal tuto představu přímo od Náčelníka Bílého Polozuba, který se jednou pozdě večer přikradl po špičkách k jeho lůţku, kdyţ na něm právě poklidně podřimoval, a výhruţně zasyčel, ţe jednou pozdě večer, aţ bude kapitán Flume tvrdě spát, mu on, Náčelník Bílý Polozub, prořízne hrdlo od ucha k uchu. Kapitán Flume strnul, vytřeštil oči a upřel je do zraků Náčelníka Bílého Polozuba, které opile svítily pár centimetrů od jeho tváře.

„Proč?“ podařilo se mu nakonec zakrákat.

„A proč ne?“ odpověděl mu otázkou Náčelník Bílý Polozub.

Od té příhody se kapitán Flume kaţdou noc snaţil za ţádnou cenu neusnout.

Nesmírně mu v tom pomáhaly noční můry Hladového Joea. Kapitán Flume naslouchal maniakálnímu vytí Hladového Joea noc co noc tak náruţivě, ţe ho postupně začal nenávidět a rodila se v něm touha, aby se někdy pozdě večer Náčelník Bílý Polozub přikradl k lůţku Hladového Joea a prořízl jemu hrdlo od ucha k uchu. Ve skutečnosti spal kapitán Flume téměř kaţdou noc jako dřevo a pouze se mu zdálo, ţe je vzhůru. Ty sny o tom, jak tam leţí s očima dokořán, byly tak ţivé, ţe se z nich ráno probouzel naprosto vyčerpán a ihned zase znovu usínal.

Náčelník Bílý Polozub si kapitána Fluma od jeho udivující proměny téměř zamiloval. Kapitán Flume ulehl toho večera jako křepký extrovert a příštího jitra vylezl z postele jako chorobně zadumaný introvert, a Náčelník Bílý Polozub se právem pyšně domníval, ţe nový kapitán Flume je jeho vlastní výtvor. Nikdy ho ani ve snu nenapadlo, ţe by jednou kapitánu Flumovi mohl proříznout hrdlo od ucha k uchu. Kdyţ mu tím tehdy pohrozil, pokládal to pouze za dobrý vtip, něco podobného, jako kdyţ tvrdil, ţe on sám umře na zápal plic, nebo kdyţ dal pěstí do nosu plukovníku Moodusovi či vyzýval doktora Daneeku na indiánský zápas.

Kdyţ Náčelník Bílý Polozub vklopýtal pozdě večer pěkně namazaný do stanu, touţil vţdycky jen po jediném — praštit sebou na lůţko a spát. Avšak Hladový Joe mu to velmi často znemoţňoval. Noční můry Hladového Joea strpčovaly Náčelníkovi Bílému Polozubu ţivot natolik, ţe si často přál, aby se jednou někdo vkradl do Joeova stanu, sundal mu z obličeje Huplovu kočku a rozřízl mu hrdlo od ucha k uchu, protoţe pak by se alespoň všichni z eskadry mohli konečně pořádně vyspat — kromě kapitána Fluma ovšem.

I kdyţ Náčelník Bílý Polozub, pouze pro potěšení generála Dreedla, vytrvale rozbíjel nos plukovníku Moodusovi, zůstával po společenské stránce vyvrţencem. Vyvrţencem byl také major Major, velitel eskadry, který tuto skutečnost zjistil v téţe chvíli, kdy se od plukovníka Cathcarta dozvěděl, ţe je velitelem eskadry. Plukovník Cathcart si to k eskadře přihasil ve svém hopsavém dţípu den poté, co přišel u Perugie o ţivot major Duluth. Plukovník Cathcart zarazil se skřípěním brzd pár centimetrů před zářezem ţelezniční trati, která oddělovala předek jeho dţípu od svaţujícího se basketbalového hřiště na druhé

— 51 —

straně, onoho hřiště, z něhoţ pak nakonec majora Majora kopanci, šťouchanci, kamením a ranami pěstí vyhnali ti, kdo se uţ málem stali jeho přáteli.

„Jste novým velitelem eskadry,“ zařval na něj přes trať plukovník Cathcart.

„Ale nemyslete si, ţe to něco znamená, protoţe to vůbec nic neznamená.

Znamená to jedině to, ţe jste novým velitelem eskadry.“

A plukovník Cathcart odburácel stejně bleskově, jako se předtím objevil.

Smýkl dţípem tak, ţe se kola divoce protočila a stříkla majoru Majorovi do tváře spršku drobného štěrku. Majora Majora zasáhla ta novina jako blesk z čistého nebe. Zůstal stát jako solný sloup, hubený, neohrabaný, v dlouhých prstech ošoupaný basketbalový míč, a semena zatvrzelé nedůvěry, která plukovník Cathcart před několika okamţiky tak náhle rozesel, zapouštěla zatím klícky v myslích vojáků, s nimiţ hrál major Major právě košíkovou a jejichţ přátelství uţ

měl tak na dosah ruky, jak se mu dosud u nikoho nepodařilo. Bělmo jeho náměsíčných očí se rozšířilo a orosilo a ústa marně úpěnlivě zápasila se známým neprodyšným pocitem osamělosti, který ho opět začal zavalovat jako dusivá mlha.

Jako všichni ostatní důstojníci z velitelství skupiny, s výjimkou majora Danbyho, byl i plukovník Cathcart prodchnut demokratickým smýšlením —

pevně věřil, ţe všichni lidé jsou si od přirozenosti rovni, a proto mezi lidmi mimo velitelství nečinil rozdílu a buzeroval je všechny stejným dílem. Nicméně svým muţům plně věřil. Jak jim často opakoval při předletových přípravách, byl přesvědčen, ţe jsou nejméně o deset operačních letů lepší neţ kterákoli jiná jednotka, a netajil se tím, ţe kdyţ někdo tuto jeho důvěru nesdílí, můţe táhnout ke všem čertům. Ovšem kdyţ si Yossarian zaletěl na návštěvu k bývalému svobodníkovi Wintergreenovi, zjistil, ţe jediná moţnost, jak táhnout ke všem čertům, je odlétat těch deset operací navíc.

„Já to pořád ještě nechápu,“ protestoval Yossarian. „Má doktor Daneeka pravdu, nebo ne?“

„Kolik ţe říkal?“

„Čtyřicet.“

„Daneeka nekecal,“ připouštěl bývalý svobodník Wintergreen. „Pokud jde o hlavní stan Sedmadvacáté letecké, stačí odlétat čtyřicet operací.“

Yossarian zajásal. „Takţe můţu spakovat a honem domů, ne? Mám jich za sebou uţ osmačtyřicet.“

„Ne, to v ţádném případě nemůţeš,“ uváděl to bývalý svobodník Wintergreen na pravou míru. „Zbláznil ses, či co?“

„A proč ne?“

„Hlava XXII.“

„Hlava XXII?“ Yossarian uţasl. „Co s tím má proboha společného Hlava XXII?“

— 52 —

„V Hlavě XXII se praví,“ vysvětloval doktor Daneeka Yossarianovi trpělivě, kdyţ Hladový Joe přiletěl s Yossarianem zpátky na Pianosu, „ţe rozkaz velícího důstojníka je třeba za všech okolností splnit.“

„Ale Sedmadvacátá letecká říká, ţe můţu jet domů po čtyřiceti operačních letech.“

„Ale neříká, ţe pak domů jet musíte. Předpisy vám zato jasně ukládají, ţe musíte splnit kaţdý rozkaz. V tom je ten háček. I kdyby plukovník tím, ţe vás nutí lítat dál, ignoroval příkaz velitelství Sedmadvacáté, musel byste lítat, jinak byste se provinil neuposlechnutím jeho rozkazu. A to by pak s vámi velitelství Sedmadvacáté letecké pořádně zatočilo.“

Yossariana zalilo zklamání. „Takţe těch padesát akcí musím odlétat v kaţdém případě, ano?“ hořekoval.

„Pětapadesát,“ opravil ho doktor Daneeka.

„Jak to, pětapadesát?“

„Plukovník totiţ právě přišel s tím, ţe si přeje, abyste kaţdý nalétal pětapadesát operací.“

Kdyţ Hladový Joe uslyšel doktora Daneeku, zhluboka si oddechl úlevou a začal se šťastně šklebit. Yossarian ho chytil za krk a přinutil ho, aby s ním ihned letěl zpátky za bývalým svobodníkem Wintergreenem.

„A co by mi udělali,“ ptal se důvěrným tónem, „kdybych ten poţadavek odmítl?“

„My bychom tě pak nejspíš zastřelili,“ odpověděl bývalý svobodník Wintergreen.

„My?“ zvolal překvapeně Yossarian. „Co tím chceš říct — my? Odkdy stojíš na jejich straně?“

„Jestli by tě měli zastřelit, na jaký straně bych podle tebe měl stát?“ opáčil bývalý svobodník Wintergreen.

Yossarian zvadl. Plukovník Cathcart ho zase jednou pěkně převezl.

— 53 —

7. McWatt

Yossarianovým prvním pilotem byl obvykle McWatt, který se kaţdé ráno holil ve řvavě rudém, čisťounkém pyţamu před svým stanem, jeden z podivných, paradoxních nesrozumitelných jevů, které Yossariana obklopovaly. McWatt byl asi největším bláznem z celého osazenstva Pianosy, protoţe byl po duševní stránce naprosto v pořádku, a přesto mu válka nevadila. Měl krátké nohy, široká ramena a na tváři mladický úsměv, neustále si pohvizdoval sviţné muzikálové melodie, a kdyţ při očku nebo při pokeru rozdával karty, pleskal jimi o stůl, jako kdyţ práská bičem, takţe Hladového Joea se pod tou soustředěnou palbou zvuků zmocňoval stále zoufalejší třas, aţ se na něj rozeřval, aby s těmi kartami laskavě tak nemlátil.

„Ty parchante jeden, ty mi to děláš schválně, protoţe víš, jak mě to ničí,“ řičel Hladový Joe zuřivě a Yossarian ho jednou rukou zadrţoval a snaţil se ho uchlácholit. „To je ten jedinej důvod — tobě prostě dělá dobře, kdyţ mě slyšíš řvát, ty parchante mizernej!“

McWatt omluvně pokrčil hezkým pihovatým nosem a zapřísahal se, ţe uţ s těmi kartami o stůl pleskat nebude, ale vţdycky se zase zapomněl. Ke svému rudému pyţamu nosil hebké trepky a spával mezi dvěma čerstvě vyţehlenými prostěradly, takovými, jako byla ta půlka, kterou pro něj Milo získal zpátky od toho šklebícího se zloděje, co měl rád sladkosti, a to výměnou za lisované datle, které si k tomu účelu vypůjčil od Yossariana a z nichţ pak ten zloděj neviděl ani pecku. Na McWatta udělal Milo velký dojem. Uţ tehdy kupoval vejce za sedm centů a prodával je dál za pět, coţ činilo velké potěšení desátníku Snarkovi, jeho provianťákovi z důstojnické jídelny. Milo však neudělal takový dojem na McWatta, jaký udělal Yossarian na Mila přípisem, který dostal od doktora Daneeky ve věci svých jater.

„Co se děje?“ vykřikl Milo leknutím, kdyţ přistihl dva italské dělníky, které sem major - - - de Coverley před časem unesl z pevniny pro potřeby kuchyně, jak k Yossarianovu stanu odnášejí obrovskou krabici z vlnité lepenky, plnou balíčků sušeného ovoce, ovocných šťáv a kompotů.

„Tohle je kapitán Yossarian, pane poručíku,“ oznámil mu desátník Snark s povýšeným úsměvem. Desátník Snark byl intelektuální snob, který se domníval, ţe svou dobu předběhl o dvacet let, a vůbec se mu nelíbilo, ţe musí vařit masám.

„Má připiš od doktora Danneeky, který ho opravňuje k odběru veškerého ovoce a ovocných šťáv, o něţ poţádá.“

„Co se děje?“ vykřikl Yossarian, kdyţ Milo zbledl a zdálo se, ţe omdlí.

— 54 —

„Tohle je poručík Milo Minderbinder, pane kapitáne,“ oznámil mu desátník Snark s výsměšným přimhouřením oka. „Jeden z našich nových pilotů. Kdyţ jste byl teď naposledy v nemocnici, stal se velitelem jídelny.“

„Co se děje?“ vykřikl McWatt na sklonku odpoledne, kdyţ mu Milo podával polovinu jeho prostěradla.

„Tohle je polovina prostěradla, které vám dnes ráno ukradli ze stanu,“

vysvětloval mu Milo s nervózním zadostiučiněním a rezavý knírek mu v obličeji divoce poskakoval. „Vsadil bych se, ţe ani nevíte, ţe vám ho šlohli.“

„Proč by někdo kradl polovinu prostěradla?“ ptal se Yossarian.

Milo se rozčilil. „Vy to nechápete,“ odsekl.

Yossarian rovněţ nedokázal pochopit, proč chce od něho Milo za kaţdou cenu odkoupit připiš doktora Daneeky. Doktor v něm šel rovnou k věci. „Vydejte Yossarianovi veškeré sušené ovoce a ovocné šťávy, o něţ poţádá,“ stálo tam.

„Tvrdí, ţe má nemocná játra.“

„Takovýhle připiš,“ mumlal Milo sklesle, „by zruinoval kaţdého proviantního důstojníka na světě.“ Milo zašel k Yossarianovu stanu, aby si ten připiš ještě jednou přečetl. Doprovázel onu krabici ztraceného proviantu táborem eskadry jako truchlící pozůstalý.

„Musím vám podle něho vydat všechno, oč si řeknete.Vţdyť v tom přípise ani nestojí, ţe to pak všechno máte sám sníst.“

„A to je dobře, ţe tam nic takového nestojí,“ řekl mu Yossarian, „protoţe já se toho ovoce ani nedotknu. Mám nemocná játra.“

„No jo, zapomněl jsem,“ řekl Milo ohleduplně ztišeným hlasem. „Je to zlé?“

„Tak akorát,“ odpověděl Yossarian spokojeně.

„Aha,“ pravil Milo. „A co to znamená?“

„Znamená to, ţe to nemůţe být lepší...“

„To mi není jasné.“

„... aniţ by se to zároveň nezhoršilo. Uţ je vám to jasné?“

„Ano, uţ je mi to jasné. Ale stejně tomu nerozumím.“

„Tak se s tím netrapte. Stačí, kdyţ se s tím trápím já. Já totiţ vlastně nemám nemocná játra. Mám jenom příslušné symptomy. Mám Garnett-Fleischakerův syndrom.“

„Aha,“ řekl Milo . „A co je to Garnett-Fleischakerův syndrom?“

„Jaterní choroba.“

„Aha,“ řekl Milo a začal si s výrazem vnitřní nevolnosti unaveně třít obočí nad oběma očima, jako by chtěl zahnat nějakou bodavou bolest, která ho právě krušila. „V tom případě předpokládám,“ pokračoval nakonec, „ţe si musíte dávat dobrý pozor na to, co jíte, viďte?“

— 55 —

„To

tedy

musím,“

přisvědčil

Yossarian.

„Takový

pěkný

Garnett-Fleischakerův syndrom nenajdete na ulici, a já bych si ten svůj nechtěl pokazit. Proto ovoce zásadně nejím.“

„Tak teď uţ tomu rozumím,“ radoval se Milo. „Ovoce vašim játrům škodí?“

„Nikoli, ovoce mým játrům svědci. Proto ţádné nejím.“

„A co s ním teda děláte?“ děsil se Milo a dalo mu moc práce, neţ se prodral narůstajícím zmatkem, který se ho zmocňoval, a vyslovil otázku, která mu hořela na rtech. „Rozprodáváte ho?“

„Rozdávám ho.“

„Komu?“ vykřikl Milo hlasem, který pukal zděšením.

„Kaţdému, kdo má zájem,“ zvolal Yossarian.

Milo ze sebe vydal dlouhé, melancholické zaúpění a celý se zapotácel. Na popelavém obličeji mu vyvstaly kapičky potu. Bezmyšlenkovitě se popotahoval za nešťastný knírek a třásl se po celém těle.

„Nejvíc ho dostane Dunbar,“ pokračoval Yossarian.

„Dunbar?“ opakoval Milo jako bezbarvá ozvěna.

„Ano. Dunbar se můţe nacpat ovocem, co hrdlo ráčí, a jeho zdravotnímu stavu to nijak neprospěje. Nechám prostě tu krabici stát tamhle venku a kaţdý, kdo dostane chuť, můţe přijít a vzít si, co chce. Aarfy si sem chodí pro sušené švestky, protoţe říká, ţe v jídelně jich nikdy nedostane dost. Měl byste se na to podívat, aţ budete mít volnou chvilku, protoţe vůbec nestojím o to, aby se mi tady Aarfy věčně potloukal. Kdyţ mi dojdou zásoby, poţádám prostě desátníka Snarka, aby mi je doplnil. Nately si s sebou bere fůru ovoce, kdyţ letí do Říma.

Zamiloval se tam do jedné kurvy, která mě nemůţe ani cejtit a na něm jí vůbec nezáleţí. Ta holka má ještě mladší sestru, která je nikdy nenechá v posteli o samotě. Bydlí v takovém velkém bytě s jedním starým dědkem a bábou, a s nima tam ţije ještě houf dalších holek, co mají pěkná tučná stehýnka a pořád se tam motají jedna přes druhou. Nately jim pokaţdé vozí celou krabici.“

„A to jim to pak prodává?“

„Ne, rozdá jim to.“

Milo se zamračil. „Hm, to je od něho opravdu šlechetné, to vám povím,“

poznamenal bez velkého nadšení.

„Ano, velmi šlechetné,“ souhlasil Yossarian.

„A je to taky určitě naprosto legální,“ pokračoval Milo, „protoţe kdyţ uţ

jednou od nás to ovoce dostanete, je vaše a můţete si s ním dělat, co chcete. A v dnešní době, kdy je o všechno taková nouze, musí být ti lidé za to velice vděční.“

„Ano, to jsou,“ ujišťoval ho Yossarian. „Ty dvě holky to prodávají na černém trhu a za peníze, které utrţí, si kupují blýskavou biţutérii a laciné voňavky.“

Milo nastraţil uši. „Biţutérii!“ vykřikl. „To jsem nevěděl. Kolik platí za ty laciné voňavky?“

— 56 —

„Ten stařík si zase za svůj podíl kupuje doma pálenou kořalku a nemravný obrázky. Je to starej sviňák.“

„Sviňák?“

„To byste se divil.“

„A ty nemravné obrázky, je to v Římě dobrý artikl?“ ptal se Milo.

„To byste se divil. Třeba takový Aarfy. Kdo by do něho něco takového řekl, co?“

„Ţe je sviňák?“

„Ne, ţe je navigátor. Znáte kapitána Aardvaarka, ne? Ten příjemnej chlápek, co k vám přišel první den, kdy jste se objevil u eskadry, a zarecitoval: ‚Já jsem ňákej Aardvaark, navigační zázrak.‘ V hubě měl fajfku a určitě se vás zeptal, jakou kolej jste navštěvoval. Znáte ho?“

Milo tomu nevěnoval pozornost. „Vezměte to se mnou napůl,“ vyhrkl úpěnlivě.

Yossarian ho odmítl, ačkoli nepochyboval o tom, ţe by pak měli k dispozici plné auťáky ovoce, s kterým by mohli nakládat, jak by uznali za vhodné — stačilo by, kdyby Yossarian v jídelně fasoval zboţí na základě přípisu doktora Daneeky.

Milo byl zdrcen, ale od té chvíle se s Yossarianem dělil o všechna svá tajemství, protoţe si chytře vyvodil, ţe kdo neokrádá vlast, kterou miluje, nesvede okrást ani ţádného svého bliţního. Jen jednou učinil výjimku a Yossarianovi se nesvěřil —

kdyţ se od Yossariana dozvěděl, ţe se v nemocnici objevil nějaký chlap od kriminálky, neprozradil mu ono místo v horách, kde byly ty jámy, do nichţ začal schovávat peníze. To bylo tenkrát, kdyţ se vrátil ze Smyrny s letadlem napraným fíky. Funkci velitele důstojnické jídelny, do které se s příznačnou lehkováţností dobrovolně přihlásil, pokládal za posvátný úkol.

„To jsem si neuvědomil, ţe podáváme málo sušených švestek,“ omlouval se onoho prvního dne. „Asi je to tím, ţe jsem tu ještě nový. Projednám tu věc se svým šéfkuchařem.“

Yossarian na něj ostře pohlédl. „S jakým šéfkuchařem?“ ptal se. „Ţádného šéfkuchaře přece nemáte.“

„S desátníkem Snarkem,“ vysvětloval Milo s provinile sklopenýma očima.

„Je to jediný kuchař, kterého mám k dispozici, takţe je to vlastně můj šéfkuchař, i kdyţ doufám, ţe se mi podaří přesunout ho spíše na úsek administrativy. Mám dojem, ţe desátník Snark má aţ příliš tvůrčí sklony. Domnívá se, ţe proviantní zásobování je jakýsi druh umění, a stále si stěţuje, ţe tady mrhá svým nadáním.

Nikdo přece po něm nic takového nechce! Nevíte náhodou, proč ho tenkrát degradovali na prostého vojína a proč je teď jenom desátník?“

„Vím,“ přisvědčil Yossarian. „Protoţe otrávil eskadru.“ Milo opět zbledl.

„Coţe?“

— 57 —

„Nastrouhal jednou do batátového pyré několik set kostek vojenského mýdla, protoţe chtěl dokázat, ţe dnešní lidi mají chuť jako barbaři a nepoznají, co je dobré a co je špatné. Všem příslušníkům eskadry z toho bylo pak špatně. Byly dokonce zrušeny operační lety.“

„No tohle!“ zvolal Milo a pohoršeně sevřel rty. „Jistě pak zjistil, jak hluboce se mýlil, ţe?“

„Naopak,“ odporoval mu Yossarian. „Přesvědčil se, ţe se vůbec nemýlil.

Nakládali jsme si toho plné talíře a chodili pro nasup. Ţe nám je špatně, to jsme poznali, ale nikdo netušil, ţe jsme otrávení.“

Milo v úţasu dvakrát zafrkal jako najeţený hnědý zajíc.

„V tom případě ho k té administrativní práci převedu co nejdříve.

Nedopustím, aby se něco takového opakovalo, kdyţ mám teď stravování na starosti já. Abyste rozuměl,“ svěřoval se Yossarianovi váţně, „doufám pevně, ţe se mi podaří servírovat příslušníkům této eskadry nejlepší jídla na světě. Tomu se uţ říká vysoký cíl, co? Jsem ovšem toho názoru, ţe pokud správce důstojnické jídelny neusiluje právě o tohle, není hoden té cti, aby byl správcem důstojnické jídelny. Nemám pravdu?“

Yossarian se pomalu otočil a pohlédl na Mila se zkoumavou nedůvěrou. Viděl prostou, upřímnou tvář, která nebyla schopna ţádné rafinovanosti či zrady, poctivou, počestnou tvář s velkýma, trochu šilhavýma očima, tmavým obočím a nešťastným rezavě hnědým knírkem. Milo měl dlouhý, úzký nos s ustavičně pofrkávajícími vlhkými nozdrami, který mířil ostře doprava, vţdycky jinam, neţ

kam se díval obličej jako takový. Byla to tvář člověka pevných zásad, u něhoţ

nepřipadalo v úvahu, ţe by mohl vědomě porušit morální normy, na kterých spočívala jeho čest — to by se spíše proměnil v odpornou ropuchu. Jednou z těchto morálních norem bylo, ţe není ţádný hřích vzít na hůl kaţdého, kdo se nechá. Byl schopen mocných záchvatů spravedlivého rozhořčení, a kdyţ se pak po čase dozvěděl, ţe se v prostoru vyskytl člověk od kriminálky a hledá ho, rozlítil se na nejvyšší míru.

„Nehledá tebe,“ snaţil se ho uchlácholit Yossarian. „Hledá v nemocnici někoho, kdo se na cenzurovaný dopisy podepisuje jako Washington Irving.“

„Já jsem se nikdy na ţádný dopis jako Washington Irving nepodepsal,“

prohlásil slavnostně Milo.

„Samozřejmě ţe ne.“

„Ale to je jenom špinavá finta, která mě má donutit, abych se přiznal, ţe vydělávám na černém trhu.“ Milo se divoce popotahoval za srdceryvný chomáč svého vyšisovaného knírku. „Tyhle chlápky nemůţu ani cejtit. Pořád jen čenichají kolem lidí, jako jsme my. Proč ho vláda nepošle za bývalým svobodníkem Wintergreenem, kdyţ mermomocí touţí spáchat dobrý skutek? Ten člověk vůbec nerespektuje pravidla hry a neustále mi tlačí ceny dolů.“

— 58 —

Milův knírek byl nešťastný omyl, protoţe obě jeho poloviny se k sobě vůbec nehodily. Podobaly se Milovým rozpojeným očím, jeţ se nikdy nedívaly zároveň na jednu věc. Milovi bylo dopřáno vidět toho kolem sebe víc neţ ostatní lidé, ale nic z toho neviděl dost zřetelně. Kdyţ mu Yossarian sdělil, ţe plukovník Cathcart zvýšil počet povinných operací na pětapadesát, přijal to na rozdíl od toho, jak ho rozrušila zpráva o tom kriminalistovi, s chladnou rozvahou.

„Jsme ve válce,“ pravil. „A nemá smysl naříkat nad počtem akcí, které musíme odlétat. Jestli plukovník říká, ţe musíme odlétat pětapadesát operací, nedá se nic dělat a musíme je odlétat.“

„No, já je odlétat nemusím,“ prohlásil Yossarian. „Půjdu za majorem Majorem.“

„Jak bys mohl! Major Major nikoho nepřijímá.“

„Tak se vrátím zpátky do nemocnice.“

„Vţdyť jsi odtamtud přišel před deseti dny,“ připomněl mu Milo vyčítavě.

„Nemůţeš přece utéct do nemocnice pokaţdé, kdyţ se stane něco, co ti nejde pod nos. Nikoli — nejlepší, co můţeš udělat, je odlétat si ty operace. Je to naše povinnost.“

Neochvějné zásady tenkrát Milovi nedovolily, aby si toho dne, kdy McWattovi ukradli prostěradlo, vypůjčil z důstojnické kuchyně balíček lisovaných datlí, protoţe potraviny v důstojnické jídelně byly přece majetkem státu.

„Ale můţu si ho půjčit od vás,“ vysvětloval Yossarianovi, „protoţe všechno ovoce, které ode mě na základě přípisu doktora Daneeky dostanete, patří uţ jen vám. Můţete si s ním dělat, co chcete, dokonce byste ho mohl prodávat s vysokým ziskem, místo abyste ho jen tak rozdával. Nechtěl byste, abychom se do toho pustili spolu?“

„Ne.“

Milo to tedy vzdal. „Tak mi aspoň půjčte jeden balíček lisovaných datlí,“

ţádal Yossariana. „Vrátím vám je. Přísahám, ţe vám je vrátím, a ještě dostanete něco malého navíc.“

Milo dodrţel slovo, a kdyţ se vrátil s neotevřeným balíčkem datlí a s tím šklebícím se zlodějem, co měl rád sladkosti a ukradl ráno z McWattova stanu to prostěradlo, podal Yossarianovi čtvrtinu právě toho ţlutého McWattova prostěradla. Patřila teď Yossarianovi. Vydělal si ji, zatímco si dával dvacet, i kdyţ nechápal jak. McWatt taky nic nechápal.

„Co se děje?“ vykřikl McWatt a třeštil oči na polovičku svého roztrţeného prostěradla.

„Tohle je polovina prostěradla, které vám dneska ráno ukradli ze stanu,“

vysvětloval mu Milo. „Vsadil bych se, ţe ani nevíte, ţe vám ho šlohli.“

„Proč by někdo kradl polovinu prostěradla?“ ptal se Yossarian.

— 59 —

Milo se rozčílil. „Vy to nechápete,“ odsekl. „Ten chlap ukradl celé prostěradlo, a já jsem ho získal zpět výměnou za ten balíček lisovaných datlí, který jste do toho investoval. Proto vám patří čtvrtina toho prostěradla. Ta investice se vám bohatě vyplatila, zvlášť kdyţ jste ty lisované datle, co jste mi dal, dostal do jedné zpátky.“ Pak se Milo obrátil k McWattovi. „Polovička toho prostěradla je vaše, protoţe vám přece původně patřilo celé, a já doopravdy nechápu, na co si stěţujete, protoţe kdybychom my dva s kapitánem Yossarianem nezasáhli ve váš prospěch, neměl byste vůbec nic.“

„Kdo si stěţuje?“ zvolal McWatt. „Jenom si lámu hlavu, co si teď počnu s polovinou prostěradla.“

„S polovinou prostěradla se dá podniknout spousta věcí,“ ujišťoval ho Milo.

„Zbývající čtvrtinu toho prostěradla jsem si dal stranou pro sebe jako odměnu za svou podnikavost, námahu a iniciativnost. Abyste rozuměli, není to vlastně pro mě, ale pro syndikát. Vidíte, to byste mohl udělat s tou vaší polovičkou prostěradla i vy. Přenechte ji syndikátu a sledujte, jak bude vynášet.“

„Co je to za syndikát?“

„Syndikát, který bych co nejdřív rád zaloţil, abych vám tady mohl poskytnout kvalitní stravu, na kterou máte bezesporu plný nárok.“

„Vy chcete zaloţit syndikát?“

„Ano. Ne — spíš něco jako bazar. Víte, co je to bazar?“

„Místo, kde se dá všechno moţné koupit.“

„A taky prodat,“ dodal Milo.

„A taky prodat.“

„Celý ţivot jsem touţil mít bazar. S takovým bazarem se dají podnikat úplné zázraky. Ale musíte ho napřed mít.“

„Vy chcete mít bazar?“

„A vy všichni se na něm budete podílet.“

Yossarian z toho byl celý tumpachový, protoţe šlo o obchodní záleţitost, a obchodní záleţitosti pro něj vţdycky byly španělská vesnice.

„Já vám to tedy vysvětlím ještě jednou,“ nabídl se Milo, i kdyţ uţ ho to očividně unavovalo. Ukázal palcem na zloděje, který měl rád sladkosti a dosud se šklebil vedle něho. „Věděl jsem, ţe ten chlap chce ty datle víc neţ to prostěradlo.

A protoţe nerozumí ani slovo anglicky, dal jsem si záleţet na tom, abych celou tu transakci vedl právě v angličtině.“

„A proč jste ho jednoduše nepraštil po hlavě a to prostěradlo mu nevzal?“ ptal se Yossarian.

Milo sevřel rty pln důstojnosti a zavrtěl hlavou. „To by bylo nanejvýš nespravedlivé,“ pokáral Yossariana důrazně. „Násilí je špatnost, a ze dvou zel nikdy nevznikne nic dobrého. Moje metoda byla mnohem lepší. Kdyţ jsem mu

— 60 —

nastrčil před oči ty datle a natáhl ruku po prostěradle, myslel si pravděpodobně, ţe to s ním chci směnit.“

„A co to tedy mělo znamenat?“

„Já jsem to s ním vlastně chtěl směnit, ale protoţe nerozumí anglicky, můţu to kdykoli popřít.“

„A co kdyţ se naštve a bude ty datle chtít?“

„Tak ho jednoduše praštíme po hlavě a nic mu nedáme,“ odpověděl Milo bez váhání. Pohlédl z Yossariana na McWatta a pak zase na Yossariana. „Já opravdu nechápu, nač si tedy všichni stěţujete. Jsme na tom všichni líp neţ předtím.

Kaţdý můţe být spokojený, aţ na toho zloděje, a s tím si nemusíme dělat hlavu, protoţe ani neumí naši řeč, takţe dobře mu tak. Chápete to uţ?“

Co však Yossarian opravdu nedokázal pochopit, bylo to, jak mohl Milo kupovat na Maltě vajíčka po sedmi centech za kus a pak je na Pianose prodávat se ziskem za pět.

— 61 —

8. Poručík Scheisskopf

Jak to Milo dělal, nedokázal pochopit ani Clevinger, a Clevinger rozuměl všemu. Clevinger věděl o válce úplně všechno, neuměl jenom vysvětlit, proč musí umřít třeba Yossarian a desátník Snark můţe ţít dál, nebo naopak proč musí umřít desátník Snark a naţivu zůstane právě Yossarian. Byla to svinská, špinavá válka, a Yossarian bez ní klidně mohl ţít — ţít moţná aţ do skonání světa. Jistá celkem nepatrná část jeho krajanů byla ochotna obětovat za vítězství v této válce ţivot, ale Yossarian vůbec netouţil být mezi nimi. Zhebnout, či nezhebnout —

tak stála otázka. A ať se Clevinger trápil sebevíc, na tuhle otázku odpověď nenalézal. Yossarianův předčasný odchod z tohoto světa by nebyl důsledkem dějinného vývoje, spravedlnosti mohlo být učiněno zadost i bez něho, nepodmiňoval další pokrok lidstva, ani na něm nezáviselo vítězství. Ţe lidé musejí umírat, o tom nebylo pochyb. Ale kteří lidé to budou, to záviselo na okolnostech, a Yossarian se v ţádném případě nemínil stát obětí vrtošivých okolností. Jenţe to s sebou právě nesla válka. K jejím kladným stránkám mohl počítat pouze to, ţe za účast v ní dobře platili a ţe osvobozovala děti od zhoubného vlivu rodičů.

Clevinger, neohrabaný dlouhán s bušícím srdcem a pobledlou tváří, s hladovýma očima a s horečnatým mozkem, toho věděl tolik proto, ţe to byl génius. Kdyţ studoval na Harvardu, získával za své úspěchy stipendia jak na běţícím pásu, a kdyţ mu nějaké náhodou uniklo, bylo to proto, ţe byl právě příliš zaneprázdněn podpisováním peticí, rozšiřováním peticí a odmítáním peticí, vstupováním do diskusních klubů a vystupováním z jiných diskusních klubů, účastí na sjezdech mládeţe, demonstrováním proti jiným sjezdům mládeţe a organizováním studentských výborů na obranu propuštěných učitelů fakulty.

Všichni se shodovali v tom, ţe to Clevinger v akademickém světě dotáhne velmi daleko. Krátce řečeno, Clevinger patřil k lidem, kteří překypují inteligencí, ale chybí jim zdravý rozum; komu to nebylo jasné na první pohled, brzy se o tom přesvědčil.

Byl to zkrátka trouba. Yossarianovi často připadal jako jeden z těch pošuků, co se pořád potloukají po muzeích moderního umění, aţ z toho nakonec mají obě oči na jedné straně obličeje. Byla to ovšem jenom iluze, kterou vyvolával Clevingerův sklon soustředit se vţdycky pouze na jednu stránku problému a druhou zcela ignorovat. Pokud šlo o politiku, byl Clevinger humanista, který si dobře uvědomoval rozdíl mezi pravicí a levicí, a proto beznadějně uvízl někde uprostřed. Neustále hájil své komunistické přátele před svými pravičáckými nepřáteli a své přátele pravicového zaměření proti svým komunistickým

— 62 —

nepřátelům a obě skupiny jím svorně hluboce pohrdaly a nehájily ho před nikým, protoţe ho pokládaly za troubu.

Byl to velmi váţný, velmi upřímný a velmi svědomitý trouba. Kdyţ s ním šel člověk do biografu, musel počítat s tím, ţe se potom nevyhne debatě o empatii, Aristotelovi, univerzáliích či o poslání a úkolech filmové tvorby jako formy umění v materialistické společnosti. Kdyţ vzal nějakou slečnu do divadla, stačilo jí posečkat do první přestávky — to se od něho dozvěděla, jestli sledují hru dobrou, nebo špatnou, a okamţitě jí bylo všechno jasné. Byl to bojovný idealista, který podnikal křiţácké výpravy proti rasové bigotnosti s takovým zápalem, ţe kdyţ na ni narazil, byl blízek mdlobám. O literatuře věděl úplně všechno, jenom to ne, ţe také můţe člověku přinášet potěšení.

Yossarian se mu snaţil pomoci. „Nebuď trouba,“ radil Clevingerovi uţ

tenkrát, kdy ještě spolu byli v kadetním učilišti v kalifornské Santa Aně.

„Já mu to řeknu,“ trval na svém Clevinger. Seděli vysoko na tribuně a shlíţeli na cvičnou přehlídkovou plochu, po které poručík Scheisskopf rozrušeně pobíhal sem a tam jako nějaký bezvousý Lear.

„Proč zrovna já?“ kvílel poručík Scheisskopf.

„Drţ hubu, ty idiote,“ radil Yossarian otcovsky Clevingerovi.

„Nevíš, co povídáš,“ bránil se Clevinger.

„Vím dost, abych drţel hubu, ty idiote.“

Poručík Scheisskopf si rval vlasy a skřípal zuby. Tvarohovité tváře se mu třásly v náporech zoufalství. Trápila ho eskadra leteckých kadetů s nízkou morálkou, která při přehlídkových soutěţích, jeţ se konaly kaţdou neděli odpoledne, pochodovala jedním slovem ostudně. Nízkou morálku měli ti chlapci proto, ţe ani trochu netouţili pochodovat kaţdou neděli odpoledne na přehlídkách a také ţe z nich poručík Scheisskopf sám vybíral velitele kadetních tříd a nedovolil jim, aby si je sami volili.

„Já si prosím přeji, aby mi to někdo řekl,“ zapřísahal je poručík Scheisskopf úpěnlivě. „Jestli v něčem dělám chybu, přeji si, abyste mi to řekli.“

„Vidíš — přeje si, aby mu to někdo řekl,“ upozorňoval Clevinger Yossariana.

„Přeje se, aby nikdo ani necekl, ty idiote,“ řekl mu na to Yossarian.

„Tys ho neslyšel?“ ptal se Clevinger.

„Slyšel,“ odpověděl Yossarian. „Slyšel jsem, jak říká velmi nahlas a naprosto zřetelně, ţe si přeje, abychom všichni drţeli hubu, nebo ţe si to pěkně odskáčeme.“

„Já vás nepotrestám,“ ujišťoval poručík Scheisskopf.

„Říká, ţe mě nepotrestá,“ pravil Clevinger.

„Dá tě vykleštit,“ řekl Yossarian.

„Přísahám, ţe vás nebudu trestat,“ pokračoval poručík Scheisskopf. „Kdyţ mi někdo řekne pravdu, budu mu za to vděčný.“

— 63 —

„Bude tě nenávidět,“ prohlásil Yossarian. „Do smrti smrťoucí tě bude nenávidět.“

Poručík Scheisskopf byl absolventem školy pro důstojníky v záloze a byl docela rád, ţe vypukla válka, protoţe mu poskytla příleţitost nosit denně důstojnickou uniformu a oslovovat úsečným, velitelským „Vojáci!“ houfy chlapců, které mu cestou k řeznickému špalku upadly vţdycky na osm týdnů do spárů. Poručík Scheisskopf byl člověk ctiţádostivý a neměl smysl pro humor.

Velitelské povinnosti bral velmi váţně a usmíval se jen ve chvílích, kdy některého jeho soka mezi důstojníky leteckého učiliště v Santa Aně sklátilo dlouhodobější onemocnění. Měl špatné oči a chronický zánět vedlejších nosních dutin, pročeţ pro něj byla válka obzvlášť přitaţlivá, neboť nehrozilo nebezpečí, ţe by ho mohli poslat za moře. Na poručíku Scheisskopfovi byla nejlepší jeho manţelka, a na té byla zase nejlepší její přítelkyně Dori Duzová, která byla ke všemu ochotná, kdykoli se jí naskytla příleţitost, a vlastnila uniformu příslušnice Ţenského pomocného sboru, do níţ se vţdycky o víkendu oblékala manţelka poručíka Scheisskopfa, aby se z ní pak zase ochotně vysvlékala před kterýmkoli kadetem z manţelovy eskadry, který na ni dostal chuť.

Dori Duzová byla temperamentní potvůrka s měděně zelenýma očima a zlatými vlasy, která to dělala nejradši v kůlnách, v telefonních budkách, v šatnách u sportovních hřišť a v autobusových čekárnách. Zkusila uţ téměř všechno a byla vţdy připravena vyzkoušet si i to, co ještě nezaţila. Nevěděla, co je to stud, byla štíhlá, útočně vyzývavá, a bylo jí devatenáct Jet. Pustošila sebevědomí desítkám muţů, a ti se pak ráno sami před sebou propadali hanbou, kdyţ si uvědomili, jak je vyhmátla, vymačkala jak citrón a znechuceně odhodila. Yossarian ji miloval.

Byla to fantastická samice, ale on sám ji bohuţel nijak neokouzlil. Učarovala mu hra pruţných svalů pod její hebkou kůţí všude, kde se jí dotýkal — tehdy je-dinkrát, kdy mu to dovolila. Yossarian miloval Dori Duzovou tolik, ţe se musel kaţdý týden vášnivě vrhat na paničku pana poručíka Scheisskopfa, aby se poručíkovi Scheisskopfovi pomstil za to, jak se poručík Scheisskopf mstil Clevingerovi.

Manţelka pana poručíka Scheisskopfa se mstila zase svému choti, a to za jakýsi neodčinitelný zločin, na který se bohuţel nemohla upamatovat. Byla to kyprá, růţová, lenivá ţenuška, četla dobrou literaturu a neustále Yossariana nabádala, aby nebyl takový maloměšťák. Dobrou knihu neodkládala ani na okamţik, ba ani v posteli, kdy na sobě měla pouze Yossariana a sluţební známku Dori Duzové. Yossarian se s ní nudil, ale přesto ji taky miloval. Absolvovala obchodní školu s výborným prospěchem z matematiky, ale měsíc co měsíc se nemohla dopočítat do osmadvaceti, coţ jí pochopitelně dělalo starosti.

„Miláčku, uţ zase budeme mít děťátko,“ oznamovala kaţdý měsíc Yossarianovi.

— 64 —

„Ty ses asi zbláznila,“ zněla jeho odpověď.

„Já to myslím váţně, brouku,“ ujišťovala ho.

„Já taky.“

„Miláčku, uţ zase budeme mít děťátko,“ oznamovala manţelovi.

„Na blbosti nemám čas,“ odsekl jí nedůtklivě poručík Scheisskopf.

„Zapomnělas, ţe bude přehlídka?“

Poručíkovi Scheisskopfovi velice záleţelo na tom, aby při přehlídkách vyhrával a aby dostal Clevingera před kárnou komisi pro podezření z přípravy spiknutí, jehoţ cílem bylo svrţení velitelů kadetních tříd, dosazených poručíkem Scheisskopfem. Clevinger byl nebezpečný ţivel a známý poťouchlík. Poručíku Scheisskopfovi bylo jasné, ţe kdyby si na Clevingera nedali pozor, mohl by provést kdovíco. Včera chtěl svrhnout velitele tříd, zítra moţná ohrozí celý svět.

Clevingerovi to myslelo, a poručík Scheisskopf věděl, ţe lidé, kterým to myslí, mohou být někdy aţ moc chytří. Takoví mládenci bývají nebezpeční, a dokonce i noví velitelé kadetních tříd, kterým Clevinger k této funkci dopomohl, se jistě přímo třásli na to, aby mu svým svědectvím pěkně zatopili. Případ Clevinger byl zcela jasný. Zbývalo uţ jen najít něco, z čeho by ho bylo moţné obvinit.

Nemohlo to být nic, co by nějak souviselo s přehlídkami, protoţe Clevinger bral přehlídky téměř stejně váţně jako sám poručík Scheisskopf. Kaţdou neděli hned po obědě vypadli kadeti z ubikací a strkali se tak dlouho, aţ se jim podařilo seřadit se venku do dvanáctistupů. Ještě celí zmoţení po sobotním flámu se spíše odpotáceli neţ odpochodovali na svoje stanoviště na hlavní přehlídkové ploše, kde pak společně s příslušníky dalších šedesáti či sedmdesáti kadetních eskader stáli v tom vedru bez pohnutí hodinu aţ dvě — tak dlouho, dokud jich neomdlel dostatečný počet, aby se to mohlo odtroubit. Na okraji seřadiště stála řada sanitek s nosítky a vycvičenou obsluhou, vybavenou přenosnými vysílačkami. Na střechách sanitek měli stanoviště pozorovatelé s dalekohledy. Zapisovatel zaznamenával stav. Nad touto fází celé akce měl hlavní dozor vojenský lékař s vrozeným zájmem o účetnictví, který jednak měřil tep, jednak kontroloval zapisovatelovy cifry. Jakmile se v sanitkách nashromáţdilo dost muţů v hlubokém bezvědomí, dal lékař znamení kapelníkovi, aby spustila hudba a přehlídka mohla skončit. Jedna eskadra za druhou pochodovala pak po ploše, nemotorně zabočila kolem tribuny sboru rozhodčích a pokračovala přes seřadiště zpátky k ubikacím.

Na tribuně seděl jeden vypasený plukovník s mohutným knírem a ostatními důstojníky, a ti kaţdou pochodující eskadru hodnotili. Nejlepší eskadra kaţdé perutě získala ţlutou vlaječku na ţerdi, naprosto bezcennou. Nejlepší eskadra z celé základny byla odměněna červenou vlaječkou na poněkud delší ţerdi, která byla ještě zbytečnější, protoţe ţerď byla těţší a museli se s ní pak celý týden otravovat a tahat ji všude s sebou, neţ ji příští neděli získala nějaká jiná eskadra.

— 65 —

Yossarianovi ten nápad s udělováním cen ve formě vlaječek připadal absurdní.

Nedoprovázela je ţádná finanční odměna, ţádné třídní výsady. Podobně jako olympijské medaile a trofeje z tenisových soutěţí znamenaly pouze to, ţe jejich drţitelé vykonali něco naprosto neuţitečného, jenţe lépe neţ všichni ostatní.

Ty přehlídky samy o sobě byly taky absurdní. Yossarian přehlídky a pochody přímo nenáviděl. Bylo to něco tak odporně vojáckého, ţe o nich nechtěl ani slyšet. Štvalo ho, kdyţ se na ně musel dívat, štvalo ho, kdyţ kvůli nim uvízl v nějaké dopravní zácpě. A nejvíc ho štvalo, kdyţ ho teď nutili, aby se jich zúčastňoval. Dost velký průšvih uţ znamenalo, ţe slouţí jako letecký kadet, a vůbec netouţil po tom, hrát si ještě navíc kaţdou neděli odpoledne v tom spalujícím vedru na vojáčka. Být letecký kadet, to uţ byl sám o sobě dostatečně velký průšvih, protoţe teď uţ bylo zcela jasné, ţe aţ skončí svůj výcvik, nebude ještě zdaleka po válce. To byl totiţ jediný důvod, proč dobrovolně narukoval do leteckého učiliště. Jako voják přijatý k leteckému kadetnímu výcviku bude přece muset čekat dlouhé týdny na to, neţ ho zařadí do nějaké třídy, další týdny pak po-trvá, neţ se z něho stane bombardér-navigátor, a ještě další týdny spotřebuje operační výcvik, příprava na to, co ho čeká v Evropě. Tehdy mu připadalo nepředstavitelné, ţe by válka mohla trvat tak dlouho, neboť odevšad slyšel, ţe bůh je na jeho straně, a bůh — to mu také stále opakovali — si mohl dělat, co chtěl. Avšak válka nebyla ještě zdaleka u konce, a výcvik uţ měl téměř za sebou.

Poručík Scheisskopf zoufale touţil vyhrávat přehlídky a dlouho do noci vysedával a pracoval na tom, zatímco jeho ţena na něj celá roztouţená čekala v posteli a nalistovávala si svoje oblíbené pasáţe v Krafft-Ebingovi. On sám četl pouze spisy o pochodování. Manipuloval s čokoládovými vojáčky tak dlouho, aţ

se mu rozehřáli v rukou, a pak začal manévrovat s dvanáctistupy kovbojů z umělé hmoty, které si pod cizím jménem objednal v jednom zásilkovém obchodním domě a jeţ přes den před kaţdým úzkostlivě zamykal. Nutně se potřeboval pocvičit v anatomii — něco jako Leonardo. Jednoho večera ho napadlo, ţe by potřeboval ţivý model, a nařídil proto své ţeně, aby pochodovala po pokoji.

„Nahatá?“ zeptala se s nadějí ve hlase.

Poručík Scheisskopf si v hluboké nevoli zakryl oči dlaněmi. To bylo prokletí jeho ţivota — být připoután k ţeně, jeţ v sobě není schopna potlačit nemravné sexuální choutky a nechápe onen titánský boj za nedosaţitelné, který dokáţe pohlcovat veškeré heroické úsilí ušlechtilého člověka.

„Proč mě někdy nezbičuješ?“ špulila se na něj jednou v noci.

„Protoţe na to nemám čas,“ štěkl na ni netrpělivě. „Nemám vůbec čas.

Zapomnělas, ţe bude přehlídka?“

Opravdu neměl čas. Neděle tu byla, neţ se člověk nadál, a potom zase zbývalo pouhých sedm dní na přípravu příští přehlídky. Poručík Scheisskopf nechápal, kam se ty hodiny ztrácejí. Při třech posledních přehlídkách skončil na posledním

— 66 —

místě, coţ mu značně pošramotilo pověst, a tak teď horečně uvaţoval o tom, jak dosáhnout zlepšení. Dokonce ho napadlo, ţe by třeba mohl těch dvanáct maníků v kaţdé řadě přibít k pěkně proschlé dubové liště, tak dva na čtyři couly, aby se uţ

konečně jednou udrţeli v lati. Ten nápad se však bohuţel nedal realizovat, protoţe devadesátistupňový obrat by pak šlo provést pouze za předpokladu, ţe by se do kříţové oblasti kaţdého kadeta voperovaly otočné čepy z niklové slitiny, a poručík Scheisskopf silně pochyboval o tom, ţe by se mu podařilo zajistit od intendantury takové mnoţství niklové slitiny, natoţ přimět ke spolupráci chirurgy z vojenské nemocnice.

Týden poté, co poručík Scheisskopf uposlechl Clevingerovy rady a dovolil kadetům, aby si sami zvolili velitele tříd, vyhrála eskadra ţlutou vlaječku.

Poručíka Scheisskopfa přivedl tento nečekaný úspěch do tak povznesené nálady, ţe kdyţ se ho ţena snaţila zatáhnout do postele, aby ho spolu oslavili způsobem, jímţ by se pohrdavě vysmáli sexuálním zvyklostem niţších středních vrstev západní civilizace, přetřel jí ţerdí vlaječky s gustem po hlavě. Příští neděli získala eskadra červenou vlaječku a poručík Scheisskopf byl nadšením bez sebe. A o týden později vstoupila jeho eskadra do dějin tím, ţe vyhrála červenou vlaječku podruhé za sebou. To dodalo poručíku Scheisskopfovi dostatek sebedůvěry k uskutečnění přímo převratné novinky. Poručík Scheisskopf totiţ v průběhu svého rozsáhlého výzkumu objevil, ţe se ruce pochodujících nemají volně komíhat, jak to tehdy bylo všeobecným zvykem, nýbrţ ţe by se nikdy neměly vzdálit od středu stehna víc neţ sedm centimetrů, coţ fakticky znamenalo, ţe by se neměly komíhat vůbec.

Poručík Scheisskopf připravoval svoje překvapení velmi svědomitě a v naprosté tajnosti. Všechny kadety své eskadry zavázal přísným mlčením a nacvičoval s nimi v noci na pomocné přehlídkové ploše. Byla tam tma jako v pytli, takţe do sebe při pochodu neustále slepě naráţeli, ale nepropadali panice a postupně se učili pochodovat bez komíhání rukama. Poručík Scheisskopf nejdříve uvaţoval o tom, ţe by jednoho svého přítele, který pracoval ve válcovnách plechu, poţádal, aby kaţdému kadetovi zapustil do stehenní kosti šroub z niklové slitiny a připoutal mu k němu měděným drátem zápěstí tak, ţe by ruce měly přesně těch sedm centimetrů vůle, avšak na to nebylo dost času — na nic nebylo dost času — a dobrý měděný drát by se teď za války těţko sháněl.

Uvědomoval si také, ţe kdyby byli jeho kadeti takto omezeni v pohybu, nemohli by během působivé omdlévací ceremonie, která předcházela vlastnímu pochodu, řádně klesat k zemi a ţe by tato neschopnost omdlévat podle všech pravidel mohla nepříznivě ovlivnit celkové hodnocení jednotky.

Po celý týden se v důstojnickém klubu dusil potlačovaným potěšením. Mezi jeho nejbliţšími přáteli se mnoţily nejrůznější dohady.

„To bych rád věděl, co má ten sráč za lubem,“ dal se slyšet poručík Engle.

— 67 —

Na dotazy kolegů reagoval poručík Scheisskopf úsměvem člověka, který ví svoje. „Počkejte do neděle,“ sliboval. „To se všechno dozvíte.“

Svůj epochální objev předvedl poručík Scheisskopf oné neděle s bravurou zkušeného impresária. Mlčel, kdyţ před tribunkou jako obvykle křivolace škobrtaly ostatní eskadry. Nehnul brvou ani ve chvíli, kdy se na dohled přivlnily první řady jeho eskadry a nebylo vidět ţádné komíhání a jeho překvapeným kolegům se ze rtů začaly syčivě drát první vyděšené vzdechy. Vydrţel to aţ do okamţiku, kdy k němu pupkatý plukovník s velikánským knírem výhruţně obrátil brunátnou tvář. Teprve pak poskytl vysvětlení, jeţ ho učinilo nesmrtelným.

„Hleďte, pane plukovníku,“ pravil. „Ruce nic.“

A obecenstvu ztuhlému hrůzou rozdal úředně ověřené fotokopie dávno zapomenutého předpisu, na němţ vybudoval svůj triumf. Byla to nejšťastnější chvíle v ţivotě poručíka Scheisskopfa. S těma rukama u těla přehlídku samozřejmě vyhrál a získal tak červenou vlaječku do trvalého drţení, čímţ udělal za nedělními přehlídkovými pochody definitivní tečku, protoţe za války se červené vlaječky shánějí stejně obtíţně jako dobrý měděný drát. Poručíka Scheisskopfa povýšili na místě na nadporučíka, a tak začal jeho rychlý vzestup po ţebříčku vojenských hodností. Bylo jen málo těch, kdo ho za jeho důleţitý objev nepozdravovali jako skutečného vojenského génia.

„Tenhle nadporučík Scheisskopf,“ poznamenal poručík Travers, „to je přímo vojenský génius!“

„To máš pravdu,“ souhlasil poručík Engle. „Škoda ţe ten trotl nechce bičovat svou ţenu.“

„Nechápu, jak to souvisí,“ řekl na to chladně poručík Travers. „Poručík Bemis přece fantastickým způsobem zmrská svou starou pokaţdý, neţ na ni vleze, a při přehlídce shoří jako papír.“

„Zajímá mě to bičování,“ opáčil poručík Engle. „Na přehlídky kašlu.“

Popravdě řečeno, kromě poručíka Scheisskopfa kašlal na přehlídky kaţdý, a nejvíce ten pupkatý plukovník s mohutným knírem, který předsedal kárné komisi a začal na Clevingera řvát, hned jak Clevinger vstoupil upejpavě do místnosti, aby se hájil proti obviněním, jeţ proti němu vznesl poručík Scheisskopf.

Plukovník praštil pěstí do stolu a poranil si ruku, a to ho proti Clevingerovi tím víc rozběsnilo, takţe znova bouchl pěstí do stolu a poranil se ještě bolestivěji.

Poručík Scheisskopf si Clevingera měřil se sevřenými rty, na výsost znechucen špatným dojmem, který Clevinger vyvolával.

„Za dva měsíce budete bojovat proti skopčákům,“ řičel plukovník s mohutným knírem. „A vy to všechno berete jako náramnou srandu.“

„Neberu to jako náramnou srandu, pane plukovníku,“ bránil se Clevinger.

„Nepřerušujte mě!“

— 68 —

„Rozkaz, pane plukovníku.“

„A kdyţ uţ panu plukovníkovi skáčete do řeči, říkejte mu ‚pane plukovníku‘, ano?“ nařizoval Clevingerovi major Metcalf.

„Rozkaz, pane majore.“

„Vy jste neslyšel, ţe nám nemáte skákat do řeči?“ ptal se major Metcalf chladne.

„Ale já jsem vám neskočil do řeči, pane majore,“ protestoval Clevinger.

„Ne. A taky jste mě neoslovil ,‘ane majore‘. Připište to k obţalobě,“ nařídil major Metcalf desátníkovi, který uměl těsnopis. „Neoslovuje nadřízené důstojníky hodností, kdyţ jim neskáče do řeči.“

„Metcalfe,“ řekl plukovník. „Vy jste totální blb. Víte o tom?“

Major Metcalf polkl naprázdno. „Ano, pane plukovníku.“

„Tak teda drţte ten svůj zatracenej zobák. Kecáte nesmysly.“

Kárná komise se skládala ze tří členů — toho pupkatého plukovníka s mohutným knírem, poručíka Scheisskopfa a majora Metcalfa, který si při té příleţitosti nacvičoval ocelově chladný pohled. Jako člen kárné komise byl poručík Scheisskopf jedním ze soudců, kteří měli posoudit obvinění vznesená proti Clevingerovi ţalobcem. Poručík Scheisskopf byl zároveň tímto ţalobcem.

Clevingerovi byl jeden důstojník přidělen jako obhájce. Onen důstojník, který ho měl obhajovat, byl opět poručík Scheisskopf.

Clevinger byl z toho všeho celý popletený. Kdyţ se plukovník těţce vyhrabal ze ţidle, nadmul se před Clevingerem jako nějaký obrovský měch a začal mu vyhroţovat, ţe jeho smradlavé zbabělé tělo roztrhá na cucky, roztřásl se Clevinger hrůzou. Jednoho dne klopýtl, kdyţ pochodovali na výcvik, a hned nazítří ho formálně obvinili „z úmyslného rozrušování pochodujícího útvaru, z násilného napadení s úmyslem poškodit zdraví, z váţného porušení kázně, z flákačství, z velezrady, z provokačních akcí, z povýšeneckého individualismu, z poslechu váţné hudby“ a tak dále. Rozhodli se prostě, ţe si to s ním vyřídí jednou provţdy, a tak se tu teď klepal před tím pupkatým plukovníkem, který na něho znovu řval, ţe za dva měsíce bude bojovat se skopčáky, a pak se ho zeptal, jak by se mu ksakru líbilo, kdyby ho tady odtud vykopli a poslali na Šalomounovy ostrovy pohřbívat mrtvé. Clevinger zdvořile odpověděl, ţe by se mu to nelíbilo; byl to trouba, který se chtěl radši sám stát mrtvolou, neţ by pohřbíval jiné.

Plukovník se posadil a pohodlně se rozvalil, náhle číhavě klidný, slizce zdvořilý.

„Co jste tím myslel,“ zeptal se pomalu, „kdyţ jste říkal, ţe vás nemůţeme potrestat?“

„Kdy, pane plukovníku?“

„Otázky kladu já. Vy na ně odpovídáte.“

„Rozkaz, pane plukovníku. Ale —“

— 69 —

„Nebo jste si snad myslel, ţe jsme si vás sem pozvali, abyste se vy ptal a já musel odpovídat?“

„Ne, pane plukovníku. Já —“

„Proč jsme vás sem tedy pozvali?“

„Abych odpovídal na vaše otázky.“

„No tak prosím,“ řval plukovník. „Ţe byste tedy začal odpovídat, nebo vám rozbiju tu vaši zatracenou palici! Tak co jste tím myslel, vy všiváku jeden, kdyţ

jste říkal, ţe vás nemůţeme potrestat?“

„Nepamatuji se, ţe bych kdy něco takového říkal, pane plukovníku.“

„Mluvil byste laskavě trochu hlasitěji? Neslyším vás.“

„Rozkaz, pane plukovníku. Nepa —“

„Mluvil byste laskavě trochu hlasitěji? Pan plukovník vás neslyší.“

„Rozkaz, pane majore. Nepa —“

„Metcalfe!“

„Ano, pane plukovníku?“

„Neříkal jsem vám, abyste drţel ten svůj pitoměj zobák?“

„Ano, pane plukovníku.“

„Tak kdyţ vám říkám, abyste drţel ten svůj pitoměj zobák, drţte ten svůj pitoměj zobák. Je vám to jasné? Mluvil byste laskavě trochu hlasitěji? Neslyším vás.“

„Rozkaz, pane plukovníku. Nepa —“

„Metcalfe, to je vaše noha, co po ní šlapu?“

„Nikoli, pane plukovníku, je to zřejmě noha pana poručíka Scheisskopfa.“

„Není to moje noha,“ odmítl to nařčení poručík Scheisskopf.

„Tak to asi přece jenom bude moje noha,“ přiznal major Metcalf.

„Dejte ji pryč.“

„Rozkaz, pane plukovníku. Ale nejdříve budete muset dát laskavě stranou vy svou nohu, pane plukovníku. Moje je vespod.“

„Vy se mi opovaţujete nařizovat, abych dal pryč svou nohu?“

„Ne, pane plukovníku. To nikoli, pane plukovníku.“

„Tak dejte pryč tu nohu a drţte ten svůj pitoměj zobák. Mluvil byste laskavě trochu hlasitěji? Pořád vás neslyším.“

„Rozkaz, pane plukovníku. Říkal jsem, ţe jsem neříkal, ţe mě nemůţete potrestat.“

„O čem to proboha mluvíte?“

„Odpovídám na vaši otázku, pane plukovníku.“

„Na jakou otázku?“

„‚Co jste tím myslel, vy všiváku jeden, kdyţ jste říkal, ţe vás nemůţeme potrestat?‘“ přečetl desátník, který uměl těsnopis, ze svého bloku.

„Dobrá,“ řekl plukovník. „Tak váţně, co jste tím teda myslel?“

— 70 —

„Neřekl jsem, ţe mě nemůţete potrestat, pane plukovníku.“

„Kdy?“ zeptal se plukovník.

„Jakto kdy, pane plukovníku?“

„Uţ mi zase kladete otázky.“

„Promiňte, pane plukovníku. Omlouvám se, ale já vaší otázce nerozumím.“

„Kdy jste neříkal, ţe vás nemůţeme potrestat? Vy mé otázce nerozumíte?“

„Ne, pane plukovníku. Nerozumím.“

„To uţ jste nám říkal. Co kdybyste teď odpověděl na mou otázku.“

„Ale jak na ni mohu odpovědět?“

„Uţ se mě zase na něco ptáte.“

„Promiňte, pane plukovníku. Ale já opravdu nevím, jak na to mám odpovědět.

Nikdy jsem neřekl, ţe mě nemůţete potrestat.“

„To nám odpovídáte na otázku, kdy jste to řekl. Já na vás chci, abyste nám řekl, kdy jste to neříkal.“

Clevinger se zhluboka nadechl. „Neustále jsem neříkal, ţe mě nemůţete potrestat.“

„To uţ zní mnohem líp, Clevingere, i kdyţ to je bohapustá leţ. Večer na latríně. Nešeptal jste tam tomu druhému parchantovi, který se nám taky vůbec nelíbí, ţe vás nemůţeme potrestat? Jakţe se jmenuje?“

„Yossarian, pane plukovníku,“ informoval ho poručík Scheisskopf.

„Ano, Yossarian. Správně. Yossarian. Yossarian? On se váţně takhle jmenuje? Yossarian? Co je to proboha za jméno — Yossarian?“

Poručík Scheisskopf měl všechna fakta v malíčku. „To je Yossarianovo jméno, pane plukovníku,“ vysvětloval.

„No, dejme tomu. Vy jste Yossarianovi včera večer nešeptal, ţe vás nemůţeme potrestat?“

„To nikoli, pane plukovníku. Šeptal jsem mu jenom, ţe mně nemůţete nic dokázat —“

„Já jsem asi hlupák,“ přerušil ho plukovník, „ale nevidím v tom ţádný rozdíl.

To musím být asi naprostej blbec, kdyţ v tom nevidím ţádný rozdíl.“

„Dov —“

„Vy jste ale drzej syčák! Nikdo se vás neprosil, abyste něco vysvětloval, a vy mi tu začnete něco vysvětlovat. Učinil jsem prohlášení — neţádal jsem ţádné vysvětlení. Ţe jste ale drzej syčák, co?“

„Nejsem, pane plukovníku.“

„Nejsem, pane plukovníku? To chcete říct, ţe já lţu?“

„To ne, pane plukovníku.“

„Tak jste drzej syčák, nebo ne?“

„Nejsem, pane plukovníku.“

„Vy se se mnou chcete hádat, jo?“

— 71 —

„Nikoli, pane plukovníku.“

„Jste drzej syčák?“

„Nejsem, pane plukovníku.“

„Krucinálfagot! On se se mnou váţně bude hádat! Dejte mi někdo dva smradlavý centy, a já přeskočím tenhle velkej těţkej stůl a roztrhám to jeho smradlavý zbabělý tělo na cucky.“

„Udělejte to! Udělejte to!“ povykoval major Metcalf.

„Metcalfe, vy parchante zatracenej. Neříkal jsem vám, abyste drţel ten svůj smradlavej, zbabělej, pitoměj zobák?“

„Říkal, pane plukovníku. Promiňte, pane plukovníku.“

„Tak co kdybyste mě uţ konečně jednou poslech.“

„Chtěl jsem se pouze něčemu přiučit, pane plukovníku. Jediný způsob, jak se člověk můţe něčemu přiučit, je získávat praktické zkušenosti.“

„Kde jste to slyšel?“

„Říká to kaţdý, pane plukovníku. Říká to i poručík Scheisskopf.“

„Říkáte to?“

„Ano, pane plukovníku,“ přiznal se poručík Scheisskopf. „Ale on to říká kaţdý.“

„Tak dobrá, Metcalfe. Co kdybyste se tedy naučil drţet ten svůj pitoměj zobák? To by byla praktická zkušenost. Tak kde jsme to přestali? Přečtěte mi poslední větu.“

„‚Přečtěte mi poslední větu,‘ „citoval ze zápisu desátník, který uměl těsnopis.

„Ne mou poslední větu, pitomče!“ zařval plukovník. „Někoho jiného!“

„‚Přečtěte mi poslední větu,‘“ četl znovu desátník.

„To je přece zase ta moje poslední věta!“ vřískal plukovník a hněvem celý zbrunátněl.

„Nikoli, pane plukovníku,“ opravoval ho desátník. „To je moje poslední věta.

Před chviličkou jsem vám ji četl. Nevzpomínáte si? Před několika vteřinami.“

„Proboha! Přečtěte mi jeho poslední větu, pitomče! Poslyšte, jak vy se vlastně jmenujete?“

„Popinjay, pane plukovníku.“

„Dobrá, Popinjay, vy přijdete na řadu hned potom. Jakmile skončíme to řízení s ním, zahájíme řízení s vámi. Je vám to jasné?“

„Ano, pane plukovníku. Z čeho budu obţalován?“

„To je přece úplně jedno, ne? Slyšeli jste ho, na co se mě ptal? Dostanete lekci, Popinjay — jen co skončíme tady s Clevingerem, vezmeme si na paškál vás. Kadete Clevingere, co jste to — jste kadet Clevinger, ţe? A ne Popinjay?“

„Ano, pane plukovníku.“

„Dobrá. Co jste —“

„Já jsem Popinjay, pane plukovníku.“

— 72 —

„Popinjay, je snad váš otec milionář nebo člen Senátu?“

„Ne, pane plukovníku.“

„To jste tedy v loji, Popinjay, a hned tak se z toho nevyhrabete. Váš otec zřejmě není generál, ani vysoký vládní úředník, ţe ne?“

„Nikoli, pane plukovníku.“

„To je dobře. A co tedy dělá váš otec?“

„Uţ umřel, pane plukovníku.“

„Výborně. Tak to v tom teda lítáte jako kus hadru, Popinjay. Vy se opravdu jmenujete Popinjay? Co je to vlastně za jméno — Popinjay? Nelíbí se mi.“

„To je Popinjayovo jméno, pane plukovníku,“ vysvětloval poručík Scheisskopf.

„Mně se vaše jméno vůbec nelíbí, Popinjay, a uţ se nemůţu dočkat, aţ budu moct to vaše smradlavý zbabělý tělo roztrhat na cucky. Kadete Clevingere, zopakoval byste nám laskavě, co jste to ksakru šeptal nebo nešeptal včera pozdě večer na latríně Yossarianovi?“

„Rozkaz, pane plukovníku. Říkal jsem, ţe mi nemůţete nic dokázat —“

„Tak začneme třeba tady. Co jste tím přesně myslel, kadete Clevingere, kdyţ

jste říkal, ţe vám nemůţeme nic dokázat?“

„Neřekl jsem, ţe mně nemůţete nic dokázat, pane plukovníku.“

„Kdy?“

„Jakto kdy, pane plukovníku?“

„Zatracená práce! Uţ ze mě zase chcete něco vytáhnout?“

„Ne, pane plukovníku. Promiňte, pane plukovníku.“

„Tak odpovězte. Kdy jste neříkal, ţe vám nic nemůţeme dokázat?“

„Včera pozdě večer na latríně, pane plukovníku.“

„To byla jediná příleţitost, kdy jste to neříkal?“

„Ne, pane plukovníku. Neustále jsem neříkal, ţe mně nemůţete nic dokázat, pane plukovníku. Říkal jsem jenom Yossarianovi, ţe —“

„Nikdo se vás neptal na to, co jste říkal Yossarianovi. Ptali jsme se vás, co jste mu neříkal. Vůbec nás nezajímá, co jste Yossarianovi říkal. Je to jasné?“

„Ano pane plukovníku.“

„Tak budeme pokračovat. Co jste říkal Yossarianovi?“

„Říkal jsem mu, pane plukovníku, ţe mně nemůţete prokázat to, z čeho jsem obviněn, aby přitom zároveň nebyla hrubě porušena zásada —“

„Coţe? Co to mumláte?“

„Přestaňte mumlat!“

„Rozkaz, pane majore.“

„A kdyţ mumláte, oslovujte pana plukovníka ‚pane plukovníku.‘“

„Metcalfe, vy zvíře!“

— 73 —

„Rozkaz, pane majore,“ mumlal Clevinger. „Zásada spravedlnosti, pane plukovníku. Ţe mně nemůţete prokázat —“

„Spravedlnosti?“ Plukovník byl ohromen. „Co je to spravedlnost?“

„Spravedlnost, pane plukovníku, je —“

„To není spravedlnost,“ vysmál se mu plukovník a začal opět bušit do stolu svou velkou tučnou pěstí. „To je marxistická propaganda. Já vám povím, co je to spravedlnost. Spravedlnost, to je kopnutí kolenem do břicha — pěkně zdola od podlahy, rána pěstí do brady, bodnutí noţem mezi ţebra někde potmě v podpalubí bitevní lodi, pytlík písku, kterým bez výstrahy bacíte někoho po hlavě. Uškrcení člověka v několika málo vteřinách. To je ta pravá spravedlnost, kdyţ máme být dost zdatní a dost tvrdí, abychom si to mohli rozdat se skopčákama. Střílet bez přípravy od boku. Rozumíte?“

„Ne, pane plukovníku.“

„Neříkejte mi pořád ‚pane plukovníku!‘“

„Rozkaz, pane plukovníku.“

„A říkejte panu plukovníkovi ‚pane plukovníku‘, kdyţ mu neříkáte ‚pane plukovníku‘,“ nařizoval Clevingerovi major Metcalf.

Clevinger byl samozřejmě vinen, jinak by přece nemohl být z ničeho obţalován, a protoţe jediná moţnost, jak to dokázat, byla uznat ho vinným, pokládali za svou vlasteneckou povinnost to učinit. Byl odsouzen k padesáti sedmi nápravným pochodům. Popinjaye zavřeli, aby dostal trochu za vyučenou, a major Metcalf odplul na Šalomounovy ostrovy pohřbívat mrtvé. Nápravné pochody si Clevinger odbýval vţdycky o víkendu a vypadaly tak, ţe kaţdou hodinu musel padesát minut šlapat sem a tam před budovou vojenské policie s tunou nabitých pušek na rameni.

Clevinger byl z toho naprosto vedle. Na světě se děla spousta podivných věcí, ale Clevingera nejvíce udivovala ta nenávist, brutální, neskrývaná, nesmiřitelná nenávist členů kárné komise, která neúprosné výrazy jejich tváří povlékala zatvrdlou glazurou pomstychtivosti a zlovolně ţhnula v jejich zúţených očích jako neuhasitelné uhlíky. Kdyţ to Clevinger zjistil, byl jako omráčený. Kdyby mohli, tak ho snad lynčovali. Byli to tři dospělí muţi a on jen mladý chlapec, a přesto ho nenáviděli a přáli si jeho smrt. Nenáviděli ho uţ předtím, neţ přišel, nenáviděli ho, kdyţ tam před nimi stál, a nenáviděli ho dál i poté, co za sebou zavřel dveře, a kdyţ se pak rozešli a ponořili se kaţdý do své samoty, odnesli si tam tu zášť k němu jako nějaký vzácný poklad.

Yossarian dělal večer předtím, co mohl, aby ho připravil na nejhorší. „Nemáš naději, chlapče,“ říkal mu chmurně. „Oni nenávidějí ţidy.“

„Ale já přece nejsem ţid,“ bránil se Clevinger.

„Na tom nesejde,“ vysvětloval mu Yossarian, a měl pravdu. „Jdou po kaţdém.“

— 74 —

Clevinger před tou jejich nenávistí ustupoval jako před oslepujícím světlem.

Ti tři muţové, kteří ho tak nenáviděli, mluvili jeho jazykem a nosili stejnou uniformu jako on, ale kdyţ viděl jejich studené tváře, neustále svraštělé do zlých vrásek nepřátelství, pochopil okamţitě, ţe by se nikde na světě, v ţádném fašistickém tanku, letadle, křiţníku, v ţádném bunkru za ústím kulometu či minometu, za ohnivými jazyky plamenometů, ba ani mezi všemi elitními dělostřelci protiletadlové divize Hermann Göring, ani mezi odpornými strejci z mnichovských pivnic — ţe by se nikde v široširém světě nenašli lidé, kteří by k němu pociťovali prudší nenávist.

— 75 —

9. Major Major Major Major

Major Major Major Major to měl těţké od samého začátku.

Narodil se totiţ pozdě; zmeškal svůj příchod přesně o šestatřicet hodin, a to zanechalo zhoubné stopy na fyzickém stavu jeho matky, jemné, stonavé ţeny, které po půldruhém dni porodního trápení nezbývalo ani trochu sil na to, aby pokračovala ve vleklém sporu o jméno nového dítěte. Její manţel si to rázoval chodbou nemocnice s urputnou rozhodností člověka, který ví, co chce. Otec Majora Majora byl vychrtlý čahoun. Měl na sobě černý vlněný oblek a těţké boty.

Osvědčení o narození vyplnil bez jakéhokoli váhání, a kdyţ pak formulář podával patrové sestře, nejevil ţádné známky vzrušení. Sestra ho od něho bez komentáře převzala a kamsi odhopkala. Díval se za ní a představoval si, jaké má asi na sobě prádýlko.

Vzadu na pokoji našel svou ţenu. Leţela tam pod přikrývkou vyčerpaná, scvrklá jako zvadlá zelenina, vrásčitá, vysušená a bledá, a její zesláblé tělo se ani nezachvělo. Její postel byla úplně na konci sálu, hned u prasklého okna, povlečeného tlustou vrstvou špíny. Z utrápené oblohy crčel déšť a den byl chmurný a chladný. V ostatních částech nemocnice umírali spořádaně a včas křídově bílí lidé se rty zmodralými stářím. Muţ stál vzpřímeně vedle postele a dlouho shlíţel na leţící ţenu.

„Dal jsem chlapci jméno Caleb,“ oznámil jí konečně tichým hlasem. „Jak sis přála.“ Neodpověděla a po muţově tváři se pomalu rozlezl úsměv. Naplánoval si to všechno dokonale, neboť jeho ţena spala a nikdy se nedozví, jak jí tady v tom ubohém sále okresní nemocnice, kde celá poničená odpočívala po porodu, zalhal.

Z těchto trudných počátků vzešel tedy pozdější neschopný velitel eskadry, který teď na Pianose trávil většinu dne tím, ţe podepisoval úřední dokumenty jménem Washington Irving. Padělal ten podpis pilně a vytrvale, a to levou rukou, aby vyloučil případnou identifikaci, chráněn před vyrušením svou nenáviděnou funkcí. Proti kaţdému, kdo by mohl náhodou nahlédnout dovnitř umouněným celuloidovým okénkem, v němţ nějaký zloděj kus vyřízl, se nadto dodatečně chránil falešným knírkem a tmavými brýlemi. Mezi těmito dvěma neslavnými uzlovými body jeho ţivota, narozením a nynější vojenskou kariérou, leţelo jednatřicet smutných let plných osamělosti a zklamání.

Major Major se narodil příliš pozdě a jako človíček neuvěřitelně průměrný.

Někteří lidé uţ přijdou jako průměrní na svět, jiní se k průměrnosti propracují, a jsou i takoví, které do průměrnosti dokopou okolnosti. V osobě majora Majora se všechny tyto tři moţnosti sestersky spojily. V záplavě lidí, kteří vůbec ničím nevynikali, byl nápadný tím, ţe byl ještě průměrnější neţ ostatní, a na lidi, s nimiţ

— 76 —

přicházel do styku, udělal vţdycky hluboký dojem tím, ţe v nich nezanechával vůbec ţádný dojem.

Major Major se musel hned od počátku vyrovnávat s třemi nepříznivými okolnostmi, které představovaly jeho matka, jeho otec a Henry Fonda, jemuţ se nemoţně podobal téměř od narození. Sám ještě neměl ani potuchy o tom, kdo je to Henry Fonda, a uţ zjišťoval, ţe kam se hne, všude ho s někým srovnávají, a ţe to srovnávání pro něj dopadá špatně. Osoby, které v ţivotě neviděl, se o něm vyjadřovaly velmi odmítavě a výsledkem toho bylo, ţe ho brzy zahltil provinilý strach z lidí a ţe v sobě musel neustále potlačovat otrocky poníţené nutkání omlouvat se svým bliţním za to, ţe není Henry Fonda. Kráčet ţivotem a vypadat přitom úplně jako Henry Fonda, to nebyl nijak lehký úděl, přesto však ani jednou nepomyslel na to, ţe by to snad měl raději vzdát. Po svém otci, onom dlouhánovi se zvláštním smyslem pro humor, zdědil totiţ velkou dávku vytrvalosti.

Otec Majora Majora byl střízlivý bohabojný muţ, který pokládal za největší vtip, kdyţ mohl zapřít svůj věk. Kolohnátský farmář, bohabojný, svobodymilovný, zákonů dbalý drsný individualista, přesvědčený o tom, ţe kaţdá vládní podpora, pokud se ovšem netýká farmářů, zavání socialismem. Byl přívrţencem usilovné pilné práce a odpůrcem těch ţen lehčích mravů, které s ním nechtěly nic mít. Jeho specialitou byla vojtěška, na jejímţ nepěstování velmi vydělával. Vláda mu velice dobře platila za kaţdý metrák vojtěšky, který nevypěstoval. Čím víc vojtěšky nesklidil, tím víc peněz od vlády dostal, a kaţdý halíř, který si takto nevydělal, vynakládal na nákup dalších pozemků, aby mohl mnoţství nesklizené vojtěšky stále zvyšovat. Pokud šlo o nepěstování vojtěšky, nedopřával si tatínek Majora Majora ani chvilky oddechu. O dlouhých zimních večerech zůstával doma a neopravoval ţádné postroje, a den co den vyskakoval k polednímu čile z postele, aby se přesvědčil, ţe pole zůstávají neobdělaná. Do půdy investoval velmi promyšleně a brzy nepěstoval více vojtěšky neţ kterýkoli jiný farmář z okresu. Sousedé ho vyhledávali s ţádostmi o radu ve všech moţných záleţitostech, neboť se mu dařilo vydělávat velké peníze a byl proto moudrý člověk. „Co člověk zašije, to také sklidí,“ kázal všem bez rozdílu, a všichni na to zboţně říkali: „Amen.“

Otec Majora Majora byl horlivým zastáncem úsporných vládních opatření, ovšem za předpokladu, ţe se nekříţila se svatou povinností vlády platit farmářům plnou náhradu za všechnu sklizenou vojtěšku, kterou nikdo nepotřeboval, nebo za to, ţe vůbec ţádnou vojtěšku nevypěstovali. Byl hrdý a nezávislý člověk, který se ostře stavěl proti pojištění pro případ ztráty zaměstnání a nikdy neváhal ani okamţik, bylo-li moţné z někoho nářkem, fňukáním či lstí něco vymámit. Byl to zboţný muţ, který vyuţíval kaţdé příleţitosti k moudrému kázání.

„Pán dal nám dobrým farmářům dvě silné ruce, abychom do nich mohli pojmout vše, co svedeme urvat,“ prohlašoval se zápalem na schodech před soudní

— 77 —

budovou nebo před obchodním domem, kde čekával, aţ vyjde jedna špatně naloţená, neustále ţvýkající mladá pokladní, aby ji mohl proklát zničujícím pohledem. „Kdyby si Pán nepřál, abychom urvali, co se dá,“ pokračoval, „nebyl by nás obdařil dvěma dobrýma rukama, které nám to umoţňují.“ A ostatní mumlali: „Amen.“

Otec Majora Majora byl kalvinista a věřil v předurčení a byl přesvědčen o tom, ţe stihne-li někoho jiného neţ jeho samého nějaké neštěstí, je to prostě výraz boţí vůle. Kouřil cigarety a pil whisky a potrpěl si na dobrý vtip a inspirující intelektuální rozprávky, zvláště kdyţ přitom sám mohl lhát o svém stáří nebo dávat k lepšímu tu historku o bohu a o potíţích, které měla jeho ţena, neţ přivedla na svět Majora Majora. Ta historka o bohu a o potíţích, které měla jeho ţena, neţ

přivedla na svět Majora Majora, vycházela ze skutečnosti, ţe bohu trvalo stvoření světa pouhých šest dní, kdeţto jeho ţena pracovala k porodu půldruhého dne a byl z toho jenom Major Major. Člověk menšího formátu by byl tenkrát na té nemocniční chodbě při zápisu prvního a druhého rodného jména novorozeněte zakolísal, slabší povaha by uvízla u nějakého více či méně vtipného kompromisu, jako by třeba byl Milivoj Major, Minor Major, Vojín Major nebo Major Domus, ale tatínek Majora Majora čekal na tuto příleţitost celých čtrnáct let a nepatřil k lidem, kteří by si ji nakonec nechali ujít. O příleţitosti znal jedno pěkné úsloví.

„Příleţitost zaklepe na dveře jen jednou,“ říkával. Tatínek Majora Majora opakoval toto rčení při kaţdé příleţitosti.

To, ţe se narodil nemoţně podobný Henrymu Fondovi, byl pouze první z dlouhé řady kanadských ţertíků, kterými pak osud pronásledoval nešťastného Majora Majora po celý jeho neradostný ţivot. Druhý byl dán tím, ţe se narodil jako Major Major Major. Tato skutečnost zůstala dlouho tajemstvím, které znal pouze jeho otec. Pravé jméno Majora Majora vyšlo najevo, aţ kdyţ ho začali posílat do školky, a následky tohoto objevu byly přímo katastrofální. Především zahubil jeho matku, která zcela ztratila vůli k ţivotu, začala chřadnout a brzy zemřela, coţ se jeho otci docela hodilo, protoţe se uţ dávno předtím rozhodl, ţe kdyţ to musí být, tak se s tou špatné naloţenou dívkou z obchodního domu oţení, a doposud ho velmi suţovala představa, ţe kdyby se chtěl své dosavadní ţeny zbavit, musel by ji buď odškodnit spoustou peněz, nebo prostě vypráskat ze statku bičem.

Major Major sám to odnesl jen o málo méně. Vzhledem k jeho útlému věku znamenalo pro něj to zjištění tvrdý a krutý otřes. Najednou uţ nebyl Caleb Major, jak ho v tom zatím vţdycky utvrzovali, ale někdo úplně cizí, kdo se jmenoval Major Major Major a o kom on sám vůbec nic nevěděl a ostatní nikdy neslyšeli.

Těch několik málo kamarádů, s nimiţ si hrával, se teď od něho odtáhlo a uţ se nikdy nevrátili, protoţe byli vedeni k tomu, aby nedůvěřovali cizím lidem, natoţ

člověku, který je uţ jednou oklamal předstíráním, ţe je někým, koho uţ dávno

— 78 —

znají. Nikdo uţ s ním nechtěl mít nic společného. Všechno mu najednou padalo z rukou a začal se zakoktávat. Ke kaţdému novému známému přistupoval s ostýchavou nadějí, ale vţdycky ho čekalo zklamání. Protoţe tak zoufale touţil po příteli, nikdy ţádného nenašel. Vyrůstal v nemotorného, vytáhlého, podivínského, zasněného chlapce s křehkýma očima a velmi něţnými ústy, jejichţ nesmělý, tápavý úsměv se při kaţdém novém odmrštění bortil v bolestnou grimasu.

Ke starším lidem se choval velmi zdvořile, ale přesto ho nikdo z nich neměl rád. Poslušně dělal všechno, co mu nařídili, nekli mu, aby vţdycky dvakrát měřil, neţ začne řezat, a on tedy dvakrát měřil, neţ začal řezat, nekli mu, aby nikdy neodkládal na druhý den, co můţe udělat dnes, a on tedy nikdy nic na druhý den neodkládal. Řekli mu, ţe má ctít otce svého a matku svou, a tak je tedy ctil. Řekli mu, ţe nemá zabíjet, a tak do té doby, neţ přišel na vojnu, nezabíjel. Pak mu nakázali, aby zabíjel, a on tedy zabíjel. Při kaţdé příleţitosti nastavil druhou tvář a vţdycky činil to, co chtěl, aby ostatní činili jemu. Kdyţ prokázal dobrý skutek, jeho levá ruka nikdy nevěděla, co dělá jeho pravice. Nikdy nebral jména boţího nadarmo, nesesmilnil, nepoţádal manţelky aniţ osla bliţního svého. Naopak svého bliţního miloval a nikdy proti němu nepromluvil křivého svědectví. Starší lidé neměli Majora Majora rádi, protoţe se od nich tak křiklavě odlišoval.

Protoţe se mu nenaskytlo nic jiného, v čem by mohl vyniknout, vynikal alespoň ve škole. Na státní univerzitě bral svá studia tak váţně, ţe ho místní homosexuálové podezírali z komunismu a komunisté by byli dali krk na to, ţe je homosexuál. Za hlavní obor si zvolil anglické dějiny, coţ byla chyba.

„Proč zrovna dějiny Anglie?“ řval zaslouţilý stříbrovlasý senátor, zastupující ve Washingtonu jeho stát. „A co americké dějiny? Je snad na nich něco špatného?

Americké dějiny jsou přece stejně dobré jako kterékoli jiné!“

Major Major rychle přesedlal na americkou literaturu, ale to uţ si FBI, Federální vyšetřovací úřad, stačil zaloţit spis s jeho jménem. Odlehlý venkovský domek, jemuţ Major Major říkal domov, obývalo šest lidí a jeden skotský teriér, a nakonec se ukázalo, ţe pět z nich a ten skotský teriér jsou agenti FBI. Hravě proti němu nashromáţdili tolik diskreditujících informací, ţe s ním mohli naloţit zcela podle libosti. Nepřišli však na nic lepšího, neţ ţe ho vzali do armády v hodnosti vojína a za čtyři dny povýšili na majora, takţe kongresmani, kteří zrovna neměli na práci nic jiného, lítali sem a tam ulicemi hlavního města Washingtonu a prozpěvovali jako litanii: „Kdo povýšil Majora Majora na majora? Kdo povýšil Majora Majora na majora?“

Ve skutečnosti Majora Majora povýšil samočinný počítač IBM, který měl stejně pronikavý smysl pro humor jako jeho otec. Kdyţ vypukla válka, byl stále ještě tím poslušným, povolným chlapcem. Kdyţ mu řekli, aby se přihlásil do armády, přihlásil se do armády. Pak na něm chtěli, aby poţádal o přijetí do

— 79 —

leteckého učiliště, a on tedy poţádal o přijetí do leteckého učiliště. Hned příští noc stál bosý v ledovém blátě, byly tři hodiny ráno a drsný zupácký serţant odněkud z Jihozápadu na ně rval, ţe je schopen kaţdému maníkovi z jednotky vytlouct duši z těla a ţe je o tom můţe ihned přesvědčit. Několik minut předtím vyhnali serţantovi desátníci rozespalé rekruty z jeho eskadry surově z postelí a nařídili jim, aby nastoupili před správním stanem. Na Majora Majora tiše pršelo.

Stáli tam seřazeni ještě v civilních šatech, ve kterých tři dny předtím nastoupili na vojnu. Ty z nich, kteří si dali práci s navlékáním ponoţek a nazouváním bot, zahnali zpátky do studených, vlhkých, temných stanů, aby se zase hezky vyzuli, a tak tu teď všichni stáli v tom blátě bosí a serţant jim přejíţděl po tvářích kamenným pohledem a vtloukal jim do hlavy, ţe kaţdému maníkovi ze své jednotky vytřese duši z těla. Nikoho ani nenapadlo, aby něco proti tomu namítl.

Příštího dne byl Major Major neočekávaně povýšen, coţ vojáckého serţanta uvrhlo do hlubokých chmur, protoţe se uţ nemohl holedbat, ţe kaţdému maníkovi ze své jednotky vytluče duši z těla. Celé hodiny přemítal ve svém stanu jako biblický Saul, nepřijímal návštěvy a jeho elitní sbor desátníků zatím rozpačitě postával venku. Ve tři hodiny ráno našel řešení a Major Major byl spolu s ostatními rekruty surově probuzen a všichni se znovu museli shromáţdit bosí v zamţeném přísvitu před správním stanem. Serţant tam uţ stál, pěsti zpupně zapřené do boků, tak nadrţený, ţe se nemohl dočkat, aţ je bude moci oslovit.

„Já a major Major,“ chvástal se podobným drsným, úsečným tónem jako noc předtím, „vám tady všem do jednoho vytlučeme duši z těla, chlapečkové.“

Důstojníci ze základny řešili problém Majora Majora v průběhu dne, který pak nadešel. Co si jen s tím majorem Majorem Majorem počnou? Úplně ignorovat ho nemohli, to by znamenalo zneváţit všechny ostatní důstojníky stejné nebo niţší hodnosti. Na druhé straně bylo nemyslitelné, ţe by se k němu mohli chovat s příslušnou úctou. Naštěstí podal předtím Major Major přihlášku do leteckého učiliště. Pozdě odpoledne došel do rozmnoţovny rozkaz k jeho převelení a ve tři ráno ho opět drsně probudili, serţant mu popřál šťastnou cestu, a pak ho nahnali do letadla, které si to namířilo na západ.

Kdyţ se Major Major hlásil v Kalifornii bosý se zaschlým blátem mezi prsty u nohou, zbledl poručík Scheisskopf jako papír. Major Major se totiţ najisto domníval, ţe ho tak surově budí proto, aby si zase chvíli postál v blátě, a nechal si boty a ponoţky ve stanu. Civilní oblek, v němţ se poručíkovi Scheisskopfovi hlásil do sluţby, byl pomačkaný a špinavý. Poručík Scheisskopf se měl jako přehlídkový přeborník prosadit aţ mnohem později, a kdyţ si teď představil, jak Major Major pochoduje příští neděli bosý v jeho eskadře, celý se roztřásl.

„Musíte co nejrychleji do nemocnice,“ mumlal, kdyţ se mu zase vrátila řeč.

„Řekněte jim, ţe jste nemocný. Zůstaňte tam, dokud za vámi nepošlou peněţní dávky, abyste si mohl opatřit uniformu. A boty. Musíte si koupit boty.“

— 80 —

„Rozkaz, pane poručíku.“

„Asi byste mi neměl říkat, ‚rozkaz, pane poručíku‘, pane majore,“ upozornil ho poručík Scheisskopf. „Máte vyšší hodnost neţ já.“

„Rozkaz, pane poručíku. Jistě, mám vyšší hodnost neţ vy, ale vy jste zase můj velící důstojník.“

„Ano, to je pravda, pane majore,“ souhlasil poručík Scheisskopf. „Máte vyšší hodnost neţ já, ale já jsem váš velitel. Takţe byste měl udělat, co vám říkám, pane majore, nebo se dostanete do maléru. Jděte do nemocnice a řekněte jim, ţe jste marod, pane majore. Zůstaňte tam, dokud za vámi nepošlou peněţní dávky, a pak si seţeňte uniformu.“

„Rozkaz, pane poručíku.“

„A boty, pane majore. Při první příleţitosti si kupte nějaké boty, pane majore.“

„Rozkaz, pane poručíku. Provedu.“

„Děkuji vám, pane majore.“

Ţivot, který čekal Majora Majora v kadetním učilišti, se nijak nelišil od toho, který vedl do té doby. Kdykoli se octl s někým pohromadě, začal si ten druhý ihned přát, aby byl na jeho místě někdo jiný. Jenom instruktoři se mu v kaţdé fázi výcviku přednostně věnovali, aby jím prošel co nejhladčeji a oni se ho tak co nejrychleji zbavili. Pilotní zkoušky vykonal přímo bleskurychle, a neţ se stačil rozkoukat, uţ byl za mořem. A tam se najednou všechno obrátilo k lepšímu. Po celý ţivot touţil Major Major po jediném — aby splynul s ostatními lidmi. Na Pianose se mu to alespoň na čas konečně podařilo. Mezi muţi, kteří plnili riskantní bojové úkoly, hodnost mnoho neznamenala a vztahy mezi důstojníky a muţstvem byly uvolněné a neformální. Lidé, které ani neznal jménem, ho při setkání zdravili přátelským „Ahoj!“ a zvali ho, aby si šel s nimi zaplavat nebo zahrát basket. Na hřišti pro košíkovou trávil zatím nejpříjemnější hodiny svého ţivota. Hrály se tam celodenní zápasy, při kterých nikomu nezáleţelo na výsledku, při nichţ se nevedl ţádný zápis a počet hráčů kolísal od jednoho do pětatřiceti. Major Major předtím nikdy nehrál ani košíkovou, ani ţádnou jinou míčovou hru, ale vysoká postava a nadšený zápal mu pomáhaly vynahrazovat vrozenou nemotornost a nedostatek zkušenosti. Na tom svaţitém basketbalovém hřišti, mezi důstojníky a prostými vojáky, kteří se téměř stali jeho přáteli, poznal teprve Major Major, co je to štěstí. Kde nikdo nevyhrával, tam také nebylo poraţených, a Major Major slastně vychutnával kaţdý okamţik toho skotačení aţ

do chvíle, kdy sestřelili majora Dulutha a z toho proklatého dţípu se ozval řev plukovníka Cathcarta, který ho navţdy připravil o poţitek z basketbalových radovánek.

— 81 —

„Jste novým velitelem eskadry,“ hulákal na něj plukovník Cathcart přes trať hrubiánsky. „Ale nemyslete si, ţe to něco znamená, protoţe to vůbec nic neznamená. Znamená to jedině to, ţe jste novým velitelem eskadry.“

Major Major leţel plukovníkovi Cathcartovi v ţaludku uţ dlouhou dobu.

Nadbytečný major v seznamu jeho útvaru mu narušoval organizační schéma a dával tak proti němu zbraň do rukou hlavounům ve štábu 27. letecké divize, o nichţ byl plukovník Cathcart přesvědčen, ţe jsou to jeho nepřátelé a rivalové.

Plukovník Cathcart se uţ dlouho modlil, aby mu nějaká šťastná náhoda pomohla vyřešit tenhle problém, a smrt majora Dulutha mu přišla navýsost vhod. Doposud mu překáţel jeden přebytečný major, a teď se pro důstojníka v hodnosti majora uvolnila funkce. Jmenoval proto majora Majora Majora velitelem eskadry a odburácel ve svém dţípu stejně bleskově, jako se předtím objevil.

Pro majora Majora to znamenalo konec hry. Tvář mu zrudla rozpaky. Zůstal nevěřícně stát, jako by zapustil kořeny do země, a nad jeho hlavou se opět začala stahovat mračna. Kdyţ se pak obrátil ke svým spoluhráčům, narazil na neprostupný val podivně zamyšlených, kamenných tváří, z nichţ na něj sálalo zasmušilé, nevyzpytatelné nepřátelství. Roztřásl se studem. Začali zase hrát, ale nestálo to uţ za nic. Kdyţ měl míč a dribloval, nikdo se mu ho nesnaţil vypíchnout. Kdyţ si křikl o přihrávku, ihned ji od toho, kdo měl míč, dostal. A kdyţ minul koš, nikdo se nesnaţil doskakovat. Jediný hlas, který bylo slyšet, byl jeho vlastní. Na druhý den to bylo stejné a třetí den uţ tam raději nešel.

Jako by se dohodli, všichni z eskadry s ním rázem přestali mluvit a jenom na něj civěli. Zase kráčel ţivotem s plaše sklopenýma očima a hanbou hořícími tvářemi, předmět pohrdání, závisti, podezírání, hlubokého nesouhlasu a zlovolných naráţek všude, kam se hnul. Lidé, kteří si jeho podobnosti s Henrym Fondou dříve vůbec nevšímali, o ní teď mluvili téměř nepřetrţitě a našli se i takoví, kteří zlomyslně naznačovali, ţe byl jmenován velitelem eskadry právě jenom proto, ţe je podobný Henrymu Fondovi. Kapitán Black, který na tuto funkci sám aspiroval, tvrdil, ţe major Major je vlastně sám Henry Fonda, ţe je však příliš zbabělý na to, aby se k tomu přiznal.

Major Major se začal vyplašeně potácet z jedné trapné katastrofy do druhé.

Aniţ mu to předem oznámil, přestěhoval mu serţant Towser všechny věci do prostorné maringotky, kterou doposud obýval major Duluth, a kdyţ se pak major Major bez dechu přiřítil do sluţební místnosti, aby tam ohlásil, ţe mu někdo všechno ukradl, vyděsil ho tam dozorčí, mladý desátník, téměř k smrti, kdyţ

vyskočil jako čertík a zařval „Pozor!“, jakmile se major Major objevil. Major Major strnul v pozoru stejně jako ostatní, kteří v té době byli v kanceláři, a říkal si v duchu, jakou důleţitou osobnost má asi v patách. Minuty plynuly ve ztuhlém tichu a byli by tam zřejmě všichni stáli aţ do soudného dne, kdyby se o dvacet

— 82 —

minut později nedostavil major Danby, který si tam odskočil ze štábu skupiny, aby poblahopřál majoru Majorovi ke jmenování, a nezavelel pohov.

Ještě ţalostněji dopadl major Major v důstojnické jídelně, kde na něj čekal Milo s tváří rozzářenou podlézavým úsměvem a uvedl ho pyšně k malému stolku, který instaloval v popředí a vyzdobil vyšívaným ubrusem a pestrou voňavou kyticí ve váze z růţového broušeného skla. Major Major ucouvl hrůzou, ale nenašel v sobě dost odvahy, aby se Milovi před tolika svědky postavil na odpor.

Dokonce i Havermeyer zvedl hlavu od talíře, vysunul mohutnou spodní čelist a upřeně na něj zíral. Major Major se tedy pokorně podvolil Milovým jemným postrkům a po celé jídlo se potom zahanbeně choulil u své soukromé tabuličky.

Jídlo se mu lepilo na patro, ale raději to všechno s námahou spolykal, jen aby náhodou neurazil někoho z těch lidí, co ten pokrm připravili. Kdyţ pak s Milém osaměl, zčeřila se v něm poprvé vlnka protestu a řekl mu, ţe by raději i nadále obědval společně s ostatními důstojníky. Milo mu odpověděl, ţe to nepřipadá v úvahu.

„Proč by to nepřipadalo v úvahu,“ odporoval mu major Major. „Dosud to bylo naprosto normální.“

„To jste ale nebyl velitelem eskadry.“

„Major Duluth byl taky velitelem eskadry a vţdycky jedl u jednoho stolu s ostatními důstojníky.“

„S majorem Duluthem to bylo něco jiného, pane majore.“

„V jakém smyslu? To mi musíte vysvětlit.“

„Byl bych raději, kdybyste to na mně neţádal, pane majore.“

„Je to proto, ţe vypadám jako Henry Fonda?“ sebral v sobě major Major veškerou odvahu.

„Někteří říkají, ţe jste Henry Fonda,“ odpověděl Milo.

„Ale já nejsem Henry Fonda,“ vykřikl major Major hlasem, který se chvěl podráţděním. „Vţdyť mu vůbec nejsem podobný. A i kdybych vypadal jako Henry Fonda, proč by na tom mělo nějak záleţet?“

„Vůbec na tom nezáleţí. To se vám snaţím vysvětlit, pane majore. Prostě s vámi je to něco jiného neţ s majorem Duluthem.“

A opravdu to bylo něco jiného, protoţe kdyţ při příštím jídle major Major odstoupil od okénka kuchyně a odnášel svůj podnos, aby se usadil u některého stolu mezi ostatními, zmrazila jeho kroky neproniknutelná stěna odporu, kterou proti němu postavily jejich tváře, takţe zkameněl na místě, tác se mu roztřásl v ruce a zachránil ho aţ Milo, který se k němu beze slova přitočil a jako krotkou ovečku ho odvedl k jeho stolíku. Pak uţ to major Major vzdal a jedl vţdycky o samotě, zády k ostatním. Byl přesvědčen, ţe ho odsuzují, protoţe to vypadá, jako by si teď, kdyţ se stal velitelem eskadry, myslel, ţe je pod jeho úroveň jíst s nimi u jednoho stolu. Za jeho přítomnosti utichal v jídelním stanu veškerý hovor.

— 83 —

Uvědomoval si, ţe se ostatní důstojníci snaţí stravovat v jinou dobu neţ on, a všem se velice ulevilo, kdyţ přestal do jídelny chodit vůbec a dával si jídlo nosit do své maringotky.

Major Major začal podepisovat úřední dokumenty jménem Washingtona Irvinga den poté, co se u něho objevil onen první člověk od kontrarozvědky a začal ho vyslýchat, jestli nezná někoho, kdo je momentálně v nemocnici a podepisuje se jako Washington Irving, čímţ ho na ten nápad přivedl. Jeho nová funkce ho nudila a neuspokojovala. Udělali z něho velitele eskadry, ale nikdo mu neřekl, jaké jsou v tomto postavení jeho úkoly, a tak získal dojem, ţe se na něm nechce nic víc, neţ aby podepisoval úřední dokumenty jako Washington Irving a naslouchal osamělému cinkání a tupým dunivým dopadům podkov majora - - - de Coverleyho za oknem své malé kanceláře v zadní části velkého sluţebního stanu.

Neustále ho pronásledoval pocit, ţe zanedbává nějaké klíčově důleţité povinnosti, a marně čekal, kdy ho za to někdo poţene k zodpovědnosti. Vycházel ven, jen kdyţ to bylo nezbytně nutné, protoţe si stále nemohl zvyknout na to, jak na něj kaţdý civí. Občas narušil jeho jednotvárný ţivot nějaký důstojník nebo příslušník muţstva, kterého za ním v té či oné záleţitosti poslal serţant Towser.

Major Major si ovšem s ničím nevěděl rady a odkazoval proto kaţdého zase zpátky na serţanta Towsera, aby to s ním nějak rozumně vyřešil. Ať uţ se od něho jako od velitele eskadry čekalo cokoli, zřejmě se to dělo jaksi samočinně, bez je-ho přičinění. Začal propadat trudnomyslnosti. Občas váţně uvaţoval o tom, ţe by se měl se svými starostmi svěřit kaplanovi, ale na tom bylo jasně vidět, ţe sám klesá pod břemenem vlastních problémů, a tak se mu major Major neodvaţoval ještě přitěţovat. Kromě toho mu nebylo jasné, zda se vůbec velitelé eskader mohou na kaplany obracet.

Nevěděl rovněţ, co si má myslet o majoru - - - de Coverleym, který podle všeho neměl nikdy nic jiného na práci neţ házení podkovami — pokud ovšem právě nenajímal byty nebo neunášel cizí dělníky. Těm koňským podkovám, které měkce dopadaly do hlíny nebo se obtáčely kolem malých ocelových kolíků zaraţených do země, věnoval major Major začasté soustředěnou pozornost.

Pokukoval po majoru - - - de Coverleym celé hodiny a ţasl nad tím, ţe se osoba tak vznešená nezabývá raději něčím neskonale důleţitějším. Často ho napadlo, ţe by se mohl k majoru - - - de Coverleymu připojit, ale házet celý den podkovami muselo být téměř stejně ubíjející jako přičiňovat k úředním dokumentům podpis

„major Major Major“, a nadto vypadal major - - - de Coverley tak nepřístupně, ţe by se byl major Major nejspíš strachy propadl, kdyby ho měl oslovit.

Major Major také marně přemítal o tom, v jakém sluţebním vztahu je vlastně major - - - de Coverley k němu a on k majoru - - - de Coverleymu. Věděl, ţe major - - - de Coverley je jeho náčelník štábu, ale vůbec mu nebylo jasné, co to obnáší, a nedokázal si sám pro sebe rozhodnout, zda má štěstí a major - - - de

— 84 —

Coverley je jeho shovívavým nadřízeným, nebo zda v jeho osobě ke své smůle vyfasoval lajdáckého podřízeného. Serţanta Towsera se nechtěl ptát, protoţe se ho v koutku duše bál, a jinak nebyl nablízku nikdo, na koho by se mohl obrátit, protoţe sám major - - - de Coverley byl pochopitelně poslední člověk, za kým by se s tím odváţil jít. Majora - - - de Coverleyho by si troufal obtěţovat leda naprostý blázen; u jediného důstojníka, který byl tak pošetilý, ţe si zkusil hodit podkovou majora - - - de Coverleyho, propukla hned na druhý den neznámá pianoská pohlavní choroba, se kterou se dosud ani Gus, ani Wes, ba ani sám doktor Daneeka nikdy nesetkali. Všichni byli přesvědčeni o tom, ţe tu nemoc uvalil na ubohého důstojníka za trest major - - - de Coverley, i kdyţ nikdo nevěděl, jak to zaonačil.

Většina úředních lejster, která se octla na psacím stole majora Majora, se ho vůbec netýkala. Daleko největší část představovaly přípisy navazující na dřívější sdělení, která major Major nikdy neviděl a o jejichţ obsahu neměl ani tušení.

Nebylo třeba je vyhledávat, protoţe nové instrukce rušily jejich platnost. V jedné produktivní minutě proto hravě stihl podepsat dvacet různých oběţníků; v kaţdém z nich byl nabádán, aby ignoroval všechny ostatní. Od generála Peckema z pevniny docházely denně uţvaněné bulletiny obsahující bodré traktáty s nadpisy jako „Co můţeš udělati dnes, neodkládej na zítřek“ nebo „Čistota půl zdraví“.

Kdyţ dostal major Major od generála Peckema takové sdělení o prospěšnosti čistoty a škodlivosti odkladů, připadal si vţdycky jako špinavý liknavec a zbavoval se jich co nejrychleji. Zajímaly ho jedině občasné přípisy týkající se onoho nešťastného poručíka, který to odnesl při náletu na Orvieto necelé dvě hodiny poté, co dorazil na Pianosu, a jehoţ částečně ještě nevybalené náleţitosti dosud překáţely v Yossarianově stanu. Protoţe se nebohý poručík tehdy hlásil v operačním stanu a nikoli na sluţebně, rozhodl se serţant Towser, ţe nejlepší bude, kdyţ oznámí nahoru, ţe se u eskadry vůbec neobjevil, a úřední přípisy, které v téhle věci tu a tam docházely, se točily kolem skutečnosti, ţe se ten člověk podle všeho rozplynul ve vzduchu — coţ bylo v jistém smyslu přesně to, co se mu opravdu přihodilo. Kdyţ se to však vzalo kolem a kolem, byl nakonec major Major za ta úřední lejstra, která se mu objevovala na stole, docela vděčný, protoţe sedět v kanceláři celý den a podepisovat je bylo mnohem lepší neţ sedět celý den v kanceláři a nemít co podepisovat. Takhle měl aspoň co dělat.

Kaţdý dokument, který podepsal, se k němu ovšem po dvou aţ deseti dnech nevyhnutelně znovu vrátil, vţdycky s připojeným čistým listem, na který se měl opět podepsat. Přípisy byly pak pokaţdé mnohem tlustší neţ předtím, protoţe mezi listem, na který se podepsal prve, a tím, na který se měl podepsat nyní, se vklínily stránky s podpisy všech ostatních důstojníků rozptýlených po jednotlivých posádkách, kteří se rovněţ zaměstnávali přičiňováním svých

— 85 —

podpisů k témuţ úřednímu spisu. Major Major sledoval, jak i ta nejjednodušší sdělení postupem času nabobtnávají a mění se v tlustospisy, a klesal na duchu.

Mohl je podepsat třeba tisíckrát a vţdycky si nedočkavě přišla pro další podpis.

Začínal si zoufat, ţe se snad ţádného z těch lejster uţ nikdy nezbaví. Jednoho dne

— den po návštěvě prvního chlápka od kontrášů — připojil major Major k jednomu přípisu místo svého jména jméno Washington Irving. Zkoušel si jen, jak by to vypadalo. Líbilo se mu to. Zalíbilo se mu to tak, ţe potom po celý zbytek odpoledne nakládal stejně se všemi úředními oběţníky. Byl to projev impulsívní lehkováţnosti a vzpoury a dobře si uvědomoval, ţe ho za něj stihne přísný trest.

Příštího jitra vstupoval do kanceláře celý rozechvělý a čekal, kdy to vypukne.

Nestalo se vůbec nic.

Zhřešil, a bylo to dobře, protoţe ţádný z přípisu, které označil jménem Washingtona Irvinga, se uţ nikdy nevrátil! Konečně nějaký pokrok — a major Major se své nové činnosti oddal s nekrocenou náruţivostí. Podepisovat se na úřední lejstra jako Washington Irving, to nebylo právě světoborné zaměstnání, ale v kaţdém případě to byla méně monotónní pracovní náplň neţ podepisovat se

„major Major Major“. Kdyţ mu i Washington Irving začal připadat příliš jednotvárný, přehodil ta dvě jména, a neţ ho to zase začalo nudit, podepisoval se jako Irving Washington. A tato činnost přece jen měla jakýsi smysl, protoţe ţádný připiš podepsaný první či druhou kombinací se uţ nikdy u eskadry neobjevil.

Objevil se však další pracovník kontrarozvědky, převlečený za pilota. Všichni věděli, ţe je od kontrášů, protoţe se s tím všem jednotlivě svěřil a na kaţdého naléhal, ţe jeho pravou totoţnost nesmí prozradit nikomu z ostatních, jimţ sám důvěrně sdělil, ţe je od kontrarozvědky.

„Jste jediný člověk u eskadry, který ví, ţe jsem od kontrarozvědky,“ oznámil tajuplně majoru Majorovi, „a je absolutně nezbytné, aby to zůstalo mezi námi, jinak by to do značné míry ochromilo mou akceschopnost. Rozumíte?“

„Serţant Towser uţ to ví,“

„Ano, to je mi známo. Musel jsem mu to říci, abych se dostal sem k vám dovnitř. Jsem si však jist, ţe to za ţádných okolností neprozradí ani ţivé duši.“

„Mně to prozradil,“ řekl major Major. „Oznámil mi, ţe venku je někdo od kontrarozvědky a chce se mnou mluvit.“

„Ten lotr. Naši chlapci si ho budou muset trošku proklepat. Být vámi, nenechám tu povalovat ţádné přísně tajné spisy. Alespoň do té doby, neţ já sepíšu svou zprávu.“

„Ţádné přísně tajné dokumenty nedostávám,“ řekl mu major Major.

„Právě takové mám na mysli. Zamykejte je někam do skříně, aby se nemohly dostat do rukou serţantovi Towserovi.“

„Serţant Towser je jediný člověk, který má od té skříně klíč.“

— 86 —

„Začínám mít dojem, ţe tu s vámi mařím čas,“ pravil ten druhý muţ od kontrarozvědky značně škrobeně. Byl to energický, podsaditý chlapík se sviţnými, jistými pohyby, neustále ve střehu. Z velké červené skládací obálky, kterou doposud spiklenecky ukrýval pod koţenou leteckou bundou, křiklavě pomalovanou obrázky letadel prolétávajících oranţovými výbuchy flaku a vyrovnanými řadami pumiček, symbolizujících pětapadesát absolvovaných bojových letů, vytáhl štůsek fotokopií. „Nic z toho jste nikdy neviděl?“

Major Major si s bezvýraznou tváří prohlíţel kopie osobních dopisů z nemocnice, na kterých byl jako důstojník provádějící cenzuru podepisován Washington Irving nebo Irving Washington.

„Ne.“

„A co tohle?“

Major Major teď hleděl na kopie úředních oběţníků, které byly adresovány jemu a k nimţ on sám připojoval tatáţ jména.

„Ne.“

„Je člověk tohoto jména ve vaší eskadře?“

„Kterého jména? Jsou tu dvě.“

„To je jedno kterého. Předpokládáme totiţ, ţe Washington Irving a Irving Washington je jeden a týţ člověk a ţe uţívá dvou jmen, jen aby nás svedl ze stopy. To je jejich oblíbený trik, víte?“

„Pokud vím, není v mé eskadře ţádný Washington Irving ani Irving Washington.“

Druhému muţi od kontrarozvědky přelétl po tváři výraz zklamání. „Je mnohem chytřejší, neţ jsme si mysleli,“ poznamenal. „Uţívá ještě třetího jména a vystupuje jako někdo jiný. A kdyţ tak o tom uvaţuju... no jistě! Řekl bych, ţe uţ

vím, jaké je to třetí jméno.“ Vzrušen svým vnuknutím předloţil majoru Majorovi k nahlédnutí další fotografii. „Co říkáte tomuhle?“

Major Major se naklonil blíţ a spatřil kopii dopisu polní pošty, v němţ

Yossarian začernil všechno kromě oslovení „Drahá Maruško“ a na závěr připsal:

„Horoucně po tobě touţím. R. O. Shipman, kaplan, armáda Spojených států.“

Major Major zavrtěl hlavou.

„V ţivotě jsem to neviděl.“

„Víte, kdo je to R. O. Shipman?“

„To je skupinový kaplan.“

„Tak je to jasné,“ řekl druhý muţ od kontrarozvědky. „Washington Irving je skupinový kaplan.“

Major Major trochu zneklidněl. „R. O. Shipman je skupinový kaplan,“ opravil ho.

„Jste si tím jist?“

„Ano.“

— 87 —

„Proč by psal skupinový kaplan tohle do dopisu?“

„Třeba to napsal někdo jiný a podepsal se jeho jménem.“

„A proč by někdo podepisoval dopis jménem skupinového kaplana?“

„Aby unikl odhalení.“

„Moţná máte pravdu,“ rozhodl druhý muţ od kontrarozvědky po krátkém váhání a suše mlaskl. „Třeba máme co dělat s celým gangem, s dvěma muţi, kteří pracují spolu a jenom náhodou mají takhle přehozená jména. Ano, uţ tomu tak bude. Jeden z nich je tady u eskadry, jeden je v nemocnici a jeden u kaplana. To jsou dohromady tři, ţe? Jste si naprosto jist, ţe jste ţádný z těch úředních oběţníků nikdy neviděl?“

„Kdybych je měl v ruce, byl bych je musel podepsat.“

„A jakým jménem?“ zeptal se lišácky druhý muţ od kontrarozvědky. „Svým, nebo jako Washington Irving?“

„Svým vlastním jménem,“ odpověděl mu major Major. „Vţdyť jméno Washington Irving ani neznám.“

Po tváři druhého muţe od kontrarozvědky se rozlil úsměv.

„Pane majore, jsem rád, ţe vy sám jste mimo jakékoli podezření. Znamená to, ţe budeme moci spolupracovat, a já uvítám kaţdou pomocnou ruku. Někde v evropském operačním prostoru se pohybuje člověk, který má přístup k sdělením, jeţ jsou adresována vám. Nemáte představu, kdo by to mohl být?“

„Nemám ponětí.“

„Nu, já bych měl tip,“ pravil druhý muţ od kontrarozvědky. Naklonil se k majoru Majorovi a důvěrně mu zašeptal: „Ten rošťák Towser. Proč by jinak všude rozhlašoval, kdo já vlastně jsem? Tak prosím vás — mějte oči otevřené, a jakmile někoho uslyšíte mluvit o Washingtonu Irvingovi, hned mi dejte vědět. A my si zatím prověříme pana kaplana a kaţdého, kdo se motá tady kolem.“

Sotva odešel, skočil, do kanceláře majora Majora oknem první muţ od kontrarozvědky a chtěl vědět, kdo byl ten druhý muţ od kontrarozvědky. Major Major ho stěţí poznal.

„Byl to nějaký člověk od kontrarozvědky,“ sdělil mu major Major.

„Čerta starýho,“ vysmál se mu první muţ od kontrarozvědky. „Do tohodle rajónu vyslala kontrarozvědka přece mě.“

Major Major ho nemohl poznat, protoţe měl na sobě vybledlý rudohnědý manšestrový koupací plášť s rozpáranými švy v podpaţí, ošuntělé flanelové pyţamo a sešlapané trepky s jednou podráţkou odtrţenou. Předpisový nemocniční úbor, uvědomil si major Major. Ten chlap přibral nejméně deset kilo a očividně překypoval dobrým zdravím.

„Já jsem váţně strašně nemocný člověk,“ kňoural první muţ od kontrarozvědky. „V nemocnici jsem se nakazil od jednoho stíhacího pilota a dostal jsem velmi těţký zánět plic.“

— 88 —

„To je mi vás líto,“ řekl major Major.

„To si můţu strčit za klobouk,“ zahuhlal agent kontrarozvědky. „Nepotřebuju váš soucit. To jen abyste věděl, ţe to taky nemám lehké. Jdu vás varovat.

Washington Irving podle všeho přemístil svou operační základnu z nemocnice sem k vaší eskadře. Neslyšel jste náhodou, ţe by se tu někdo zmínil o Washingtonu Irvingovi, ţe ne?“

„Abych řekl pravdu, slyšel,“ odpověděl major Major. „Ten chlap, co tu právě byl. Ten pořád mluvil o Washingtonu Irvingovi.“

„Váţně?“ zvolal potěšeně muţ od kontrarozvědky. „To by mohlo být zrovna to, co potřebujeme, abychom ten případ konečně rozlouskli! Mějte ho pod dohledem čtyřiadvacet hodin denně, a já zatím poţenu zpátky do nemocnice a napíšu svým nadřízeným o další instrukce.“ Muţ od kontrarozvědky vyskočil oknem z kanceláře a byl tentam.

Minutu nato zavlála plachta, oddělující kancelář majora Majora od sluţebny, a dovnitř se zase vřítil celý zadýchaný ten druhý muţ od kontrarozvědky. Křičel, aţ se zalykal: „Před chvilkou vyskočil z vaší kanceláře oknem chlap v červeném pyţamu a utíkal pak po silnici pryč. Neviděl jste ho?“

„Byl tady a mluvil se mnou,“ odpověděl major Major.

„Mně to připadalo silně podezřelé — chlap si vyskakuje oknem a má na sobě červené pyţamo.“ Agent přecházel po kanceláři ve vzrušených kruzích. „Nejdřív jsem si myslel, ţe to jste vy a chcete nám zdrhnout do Mexika. Teď vidím, ţe jste to nebyl vy. Nemluvil náhodou o Washingtonu Irvingovi, ţe ne?“

„Abych řekl pravdu, mluvil,“ odpověděl major Major.

„Váţně?“ zvolal druhý muţ od kontrarozvědky. „To je senzace! To by mohlo být zrovna to, co potřebujeme, abychom ten případ konečně rozlouskli. Nevíte, kde bychom ho mohli najít?“

„V nemocnici. Je to váţně strašně nemocný člověk.“

„Výborně!“ jásal druhý muţ od kontrarozvědky. „Hned utíkám za ním. Bude nejlíp, kdyţ tam půjdu inkognito. Vysvětlím situaci na ošetřovně a oni mě tam pošlou jako pacienta.“

„Prý mě nemůţou poslat do nemocnice, kdyţ nejsem marod,“ hlásil majoru Majorovi za chvíli. „Já ale vlastně jsem nemocný. Chtěl jsem se beztak dát důkladně prohlédnout, a tohle je k tomu výborná příleţitost. Vrátím se na ošetřovnu a řeknu jim, ţe jsem marod, a tak se do té nemocnice přece jen dostanu.“

„Podívejte se, co ti chlapi se mnou udělali,“ ţaloval pak majoru Majorovi roztrpčený na nejvyšší míru, dásně celé fialové. Boty a ponoţky si nesl v ruce a rovněţ prsty u nohou měl bohatě natřené fialovým dezinfekčním roztokem. „Kdo kdy slyšel o agentu kontrarozvědky s fialovými dásněmi?“ naříkal.

— 89 —

Vyšel ze sluţebny s hlavou svěšenou, spadl do úzkého okopu a rozbil si nos.

Teplotu měl stále normální, ale Gus s Wesem učinili výjimku a poslali ho ambulancí do nemocnice.

Major Major lhal, a všechno bylo v pořádku. Vlastně ho ani příliš nepřekvapovalo, ţe bylo všechno v pořádku, protoţe uţ si uvědomil, ţe lidé, kteří lţou, jsou vcelku vynalézavější, ctiţádostivější a úspěšnější neţ lidé, kteří nelţou.

Kdyby byl tomu druhému muţi od kontrarozvědky pověděl pravdu, byly by ho určitě čekaly nepříjemnosti. Místo toho zalhal, a teď mohl klidně pokračovat ve své práci.

Návštěva druhého muţe od kontrarozvědky způsobila, ţe při své činnosti začal být opatrnější. Všechny podpisy maloval levou rukou a měl přitom na očích tmavé brýle a falešný knír, maskování, které předtím neúspěšně pouţil, kdyţ se pokoušel vloudit se zase na basketbalové hřiště. Kromě toho učinil ještě jedno šťastné opatření — Washingtona Irvinga zaměnil Johnem Miltonem. John Milton byl podpis pruţný a stručný. Stejně jako u Washingtona Irvinga mohl obě sloţky bez nesnází přehodit, kdyţ mu původní pořadí začalo připadat jednotvárné, a efekt, kterého tím dosáhl, byl docela zajímavý. Nový podpis nadto majoru Majorovi umoţnil zdvojnásobit produktivitu práce, protoţe John Milton bylo jméno mnohem kratší neţ jeho vlastní nebo Washington Irving, a stihl ho proto napsat neporovnatelně rychleji. John Milton byl plodný přínos ještě v jednom ohledu. Byl to totiţ podpis velmi tvárný, a tak se major Major brzy přistihl, jak ho zašifrovává do útrţků fiktivních dialogů. Vidoval pak třeba úřední oběţníky perlami jako „Kde je pan Milton, Johne?“ nebo „Kéţ by tu byl John! Milton je totiţ sadista“ a podobně. Obzvláště hrdý byl na výtvor, který zněl: „Uţ se John myl, Tonka?“ John Milton zkrátka otevíral nové výhledy, jejichţ rozkošné a nevyčerpatelné moţnosti slibovaly, ţe navţdy zastoupí cestu nudě. A kdyţ i John Milton začal být jednotvárný, vrátil se major Major opět k Washingtonu Irvingovi.

Major Major si koupil ty tmavé brýle a falešný knír v Římě, neţ se naposledy marně pokusil vybřednout z baţiny poníţení, do které zapadal stále hlouběji.

Prvního strašlivého pokoření se dočkal v době Velkého křiţáckého taţení za věrnostní přísahu, kdy mu ani jeden z třiceti či čtyřiceti lidí, kteří dávali do oběhu konkurenční přísahy věrnosti, nedovolil ţádnou podepsat. A kdyţ se z toho začal jakţtakţ vzpamatovávat, přišla ta aféra s Clevingerovým letadlem, které tak záhadně zmizelo se všemi muţi na palubě, jako by ho pohltilo nebe. Majora Majora začal tísnit zlověstný kruh odpovědnosti za tuto podivnou událost, soustředěný kolem skutečnosti, ţe nikdy nepodepsal ţádnou přísahu věrnosti.

Tmavé brýle měly široké temně červené obroučky a za ten falešný knír by se nebyl musel stydět ţádný sebevýstřednější flašinetář. Jednoho dne, kdy uţ svou samotu nedokázal dále snášet, si obojí pečlivě nasadil a vydal se k

— 90 —

basketbalovému hřišti. S výrazem okázalé druţnosti se přiloudal na hrací plochu a tiše se modlil, aby ho nikdo nepoznal. Ostatní předstírali, ţe jeho přestrojení neprokoukli, a major Major se začal bavit. Právě si v duchu pogratuloval, jak se mu ta nevinná lest povedla, kdyţ ho jeden z protihráčů naremploval tak neurvale, ţe ho aţ srazil na kolena. Za chvíli ho prudce nabral jiný hráč a majoru Majorovi došlo, ţe ho poznali a vyuţívají teď jeho maskování jako záminky k tomu, aby ho mohli beztrestně strkat, šlapat mu po nohou a pořádně ho zboulovat. Vůbec tam o něj nestáli. A sotva si to všechno stačil uvědomit, jeho spoluhráči se instinktivně spojili s hráči druhého muţstva a vytvořili jednolitý hulákající, krveţíznivý dav, který se na něj sesypal ze všech stran se sprostými nadávkami a napřaţenými pěstmi. Srazili ho na zem, začali do něj kopat, a kdyţ se mu podařilo vyhrabat se slepě na nohy, útočili na něj znovu a znovu. Zakrýval si tvář rukama a nic neviděl.

Rojili se kolem něho jako vosy, celí zdivočelí pudovou tuţbou pořádně mu namlátit, zkopat ho, vyrazit mu oči, udupat ho. Pod ranami jejich pěstí se dopotácel aţ k zářezu ţelezniční trati, a tam ho srazili po hlavě se svahu dolů.

Kdyţ se mu podařilo vstát, namáhavě se vyškrábal na druhou stranu a klopýtal pryč, pronásledován krupobitím nadávek a kamení, kterým ho zasypávali, dokud jim nezmizel za rohem sluţebního stanu. Po celou dobu měl jedinou starost —

aby mu nespadly ty tmavé brýle a falešný knír a on mohl stále předstírat, ţe je někdo jiný, protoţe se děsil toho, ţe by pak proti nim musel postavit svou velitelskou autoritu.

Ve své kanceláři se potom usedavě rozplakal. Kdyţ se utišil, smyl si s obličeje krev, odstranil nečistotu ze škrábanců na tvářích a na čele a zavolal serţanta Towsera.

„Odedneška si nepřeju, aby sem za mnou kdokoli chodil,“ řekl mu. „Je to jasné?“

„Ano, pane majore,“ odpověděl serţant Towser. „Týká se to i mne?“

„Ano.“

„Rozumím. Přejete si ještě něco?“

„Ne.“

„A co mám říci lidem, kteří sem za vámi přijdou?“

„Řekněte jim, ţe jsem tady a ať čekají.“

„Jak dlouho?“

„Dokud neodejdu.“

„A co s nimi mám potom dělat?“

„To je mi jedno.“

„Mohu je poslat za vámi, aţ odejdete?“

„Klidně.“

„Ale to uţ tam nebudete, ţe?“

„Nebudu.“

— 91 —

„Rozumím, pane majore.“

„Odedneška,“ nařizoval major Major vojákovi středních let, který mu poklízel v maringotce, „si nepřeju, abyste za mnou chodil, kdyţ tu jsem, a ptal se mě, jestli něco nepotřebuju. Jasné?“

„Rozkaz, pane majore,“ řekl ordonanc. „A kdy se mám teda přijít zeptat, jestli něco nepotřebujete?“

„Kdyţ tady nebudu.“

„A co mám potom dělat?“

„To, co vám řeknu.“

„Ale vy tady nebudete, takţe mi nebudete moct nic říct.“

„Správně.“

„A co mám teda potom dělat?“

„Všechno, co bude třeba.“

„Rozkaz, pane majore,“ řekl ordonanc. „Přejete si ještě něco?“

„Vlastně ano,“ přisvědčil major Major. „Nechoďte sem ani uklízet. Nechoďte sem v ţádném případě, pokud si nebudete jist, ţe tu nejsem.“

„Rozkaz, pane majore. Ale třeba si tím někdy jistej nebudu.“

„Kdyţ si tím nebudete jist, předpokládejte jednoduše, ţe tady jsem, jděte pryč a vraťte se, aţ si tím jist budete. Je to jasné?“

„Ano pane majore.“

„Lituji, ţe s vámi musím mluvit tímto tónem, ale nemohu jinak. Sbohem.“

„Sbohem, pane majore.“

„A děkuji vám. Za všechno.“

„Rozkaz, pane majore.“

„Odedneška,“ nakazoval major Major Milovi Minderbinderovi, „uţ nebudu chodit do jídelny. Ať mi nosí všechno jídlo do maringotky.“

„To není špatný nápad, pane majore,“ souhlasil Milo. „Budu vám alespoň moci servírovat speciální menu a ostatní o tom nebudou vědět. Doufám, ţe vám teď bude chutnat. Plukovník Cathcart si moje speciality velmi chválí.“

„Nechci ţádné speciality. Posílejte mi přesně totéţ, co servírujete ostatním důstojníkům. Ten člověk, který to přinese, ať zaklepe jednou na dveře a nechá podnos na schůdkách. Je to jasné?“

„Ano, pane majore,“ přisvědčil Milo. „Naprosto jasné. Mám stranou pár ţivých raků dovezených přímo z Maine, takţe vám je dnes večer mohu předloţit, s výtečným roquefortským salátem, a navrch dva mraţené cukrářské banánky, propašované zrovna včera z Paříţe společně s jedním významným činitelem francouzského hnutí odporu. Bude to pro začátek stačit?“

„Nikoli.“

„Rozkaz, pane majore. Rozumím.“

— 92 —

Toho dne mu Milo k večeři servíroval grilovaného mainského raka s výtečným roquefortským salátem a navrch dva mraţené cukrářské banánky.

Majora Majora to naštvalo. Kdyby ovšem to jídlo vrátil, buď by přišlo nazmar, nebo by ho snědl někdo jiný, a major Major měl grilované raky velice rád. Snědl to tedy, sám sţírán výčitkami svědomí. Na druhý den měl k obědu marylandskou ţelvu a k ní Don Pérignon ročník 1937, celou sedmičku. To uţ spořádal bez jakéhokoli zaváhání.

S Milém to tedy také vyřídil a teď uţ zbývali jen vojáci ve sluţební místnosti.

Těm se major Major vyhýbal tak, ţe do své kanceláře vstupoval a zase z ní vycházel špinavým celuloidovým oknem, které se dalo odepnout a bylo nízké a dost velké, takţe se jím dalo snadno z obou stran proskočit. Vzdálenost mezi sluţebním stanem a svou maringotkou překonával tak, ţe si vyčíhal, aţ byl čistý vzduch, vyrazil zpoza rohu stanu, seskočil do úvozu ţeleznice a proběhl jím s hlavou skloněnou aţ do míst, kde ho skryl les. Kdyţ se dostal na úroveň maringotky, vylezl z úvozu a hustým podrostem rychle spěchal domů. Pouze jednou tam na někoho narazil — byl to kapitán Flume, který ho jednou za šera málem k smrti vystrašil, kdyţ se před ním znenadání zjevil jako duch z hustého křoviska ostruţinových šlahounů a s tváří zrůzněnou strachem si mu začal stěţovat na Náčelníka Bílého Polozuba, který prý mu vyhroţuje, ţe mu prořízne hrdlo od ucha k uchu.

„Jestli mě ještě jednou takhle vyděsíte,“ řekl mu major Major, „budu to já, kdo vám prořízne hrdlo od ucha k uchu!“

Kapitán Flume zalapal po dechu, bleskově zmizel v ostruţinové houštině a od té chvíle ho major Major uţ nikdy nespatřil.

Kdyţ major Major přehlíţel, čeho se mu podařilo dosáhnout, měl dobrý pocit.

Na malém kousku cizí země, kde se hemţilo přes dvě stě lidí, se dokázal stát poustevníkem. S trochou důvtipu a prozíravosti znemoţnil prakticky všem příslušníkům eskadry, aby si s ním mohli promluvit, coţ ovšem kaţdému vcelku vyhovovalo, protoţe o rozmluvu s ním stejně nikdo nestál. Jak se ukázalo, jedinou výjimkou byl ten šílenec Yossarian. Kdyţ jednou major Major přikrčeně klusal úvozem ţelezniční trati ke své maringotce na oběd, sloţil ho Yossarian ragbyovou rybičkou k zemi.

Z celé eskadry byl Yossarian poslední člověk, od něhoţ byl major Major ochoten nechat se ragbyovou rybičkou srazit k zemi. Na Yossarianovi bylo cosi od přírody dryáčnického — například jak nedůstojně si počínal ve věci onoho mrtvého muţe ve svém stanu, který tam vůbec ani nebyl, nebo jak se po náletu na Avignon vysvlékl donaha a chodil tak aţ do dne, kdy k němu přistoupil generál Dreedle, aby mu připíchl metál za hrdinské počínání nad Ferrarou, a spatřil před sebou chlapa dočista nahého. Odstranit rozkrámované svršky mrtvého muţe z Yossarianova stanu nebylo teď uţ v moci nikoho na světě. Major Major vypadl z

— 93 —

kola, kdyţ dovolil serţantovi Towserovi, aby ohlásil nahoru, ţe poručík, který byl zabit nad Orvietem necelé dvě hodiny poté, co dorazil k eskadře, se u eskadry vůbec neobjevil. Major Major měl za to, ţe jediný člověk, který by snad mohl mít jakéstakés právo odstranit věci mrtvého muţe z Yossarianova stanu, byl sám Yossarian, ale major Major byl toho názoru, ţe Yossarian ţádné takové právo nemá.

Kdyţ ho Yossarian sloţil ragbyovou rybičkou k zemi, major Major zasténal a snaţil se mu vymanit a postavit se na nohy. Yossarian ho ale nechtěl pustit.

„Kapitán Yossarian,“ hlásil, „ţádá o okamţitou rozmluvu s panem majorem ve velmi naléhavé záleţitosti.“

„Pusťte mě, prosím vás,“ ţádal ho major Major, celý zkroucený v nepohodlné pozici. „Nemohu vám odpovědět na pozdrav, kdyţ mi leţíte na ruce.“

Yossarian uvolnil sevření. Pomalu vstali. Yossarian znovu zasalutoval a opakoval svou ţádost.

„Pojďme do mé kanceláře,“ řekl major Major. „Tohle není právě vhodné místo k rozhovoru.“

„Rozkaz, pane majore,“ souhlasil Yossarian.

Setřásli z uniforem štěrk a v napjatém mlčení kráčeli ke vchodu do sluţebního stanu.

„Počkejte chvilku, neţ si najóduju tyhle odřeniny. Ať vás pak serţant Towser uvede.“

„Rozkaz, pane majore.“

Major Major prošel důstojně sluţebnou a na přítomné vojáky a inkousty, skloněné nad psacími stoly nebo vrtající se v registraturách, se ani nepodíval.

Zvedl plachtu, oddělující sluţebnu od jeho kanceláře, a nechal ji za sebou spadnout. Jakmile se octl uvnitř, přeběhl kancelář a vyskočil oknem ven ve snaze co nejrychleji zmizet. Do cesty se mu postavil Yossarian. Stál v pozoru a opět salutoval.

„Kapitán Yossarian ţádá o okamţitou rozmluvu s panem majorem ve velmi naléhavé záleţitosti,“ opakoval neústupně.

„Ţádost se zamítá,“ vyštěkl major Major.

„To nepůjde.“

Major Major to vzdal. „Tak dobře,“ souhlasil unaveně. „Promluvím si s vámi.

Skočte tady oknem do mé kanceláře.“

„Aţ po vás.“

Skočili do kanceláře. Major Major se posadil a Yossarian přecházel před jeho psacím stolem a vykládal mu, ţe uţ nehodlá létat na bojové úkoly. Co s ním mám dělat? ptal se major Major v duchu sám sebe. Mohl dělat pouze to, co mu ukládaly instrukce podplukovníka Korná, a doufat, ţe to nějak dopadne.

„Pročpak ne?“ zeptal se.

— 94 —

„Mám strach.“

„Za to se nemusíte stydět,“ radil mu major Major laskavě. „Strach máme všichni.“

„Já se taky nestydím,“ řekl Yossarian. „Já mám jenom strach.“

„Nebyl byste normální, kdybyste se nikdy nebál. I ti nejstatečnější občas zaţijí, co je to strach. Jeden z největších úkolů, který před námi při bojové činnosti stojí, je právě přemáhat svůj strach.“

„Ale prosím vás, pane majore. Nešlo by to bez těch keců?“

Major Major schlíple sklopil zrak a začal si nervózně hrát se svými prsty. „Co chcete, abych vám na to řekl?“

„Ţe uţ jsem toho nalítal dost a můţu jít domů.“

„Kolik letů máte za sebou?“

„Jednapadesát.“

„To uţ vám zbývají jen čtyři.“

„On to zase zdvihne. Pokaţdé, kdyţ uţ to mám skoro za sebou, tak ten počet zvýší.“

„Třeba to tentokrát neudělá.“

„Stejně nikdy nepošle nikoho domů. Nechává tady lidi čekat na rozkaz k vystřídání, a kdyţ pak uţ nemá dost lidí do posádek, zvýší počet povinných operačních letů a všechny je zase zapojí do bombardovacích akcí. Dělá to tak od chvíle, kdy sem přišel.“

„Za to, ţe se rozkazy k vystřídání opoţďují, nesmíte vinit plukovníka Cathcarta,“ nabádal ho major Major. „Za to můţe velitelství Sedmadvacáté letecké divize — mají je vyřizovat hned, jak dostanou návrh.“

„Mohl by přece i tak zaţádat o doplnění stavu a poslat nás domů, kdyţ ty rozkazy nakonec přijdou. Stejně jsem slyšel, ţe Sedmadvacátá letecká poţaduje pouze čtyřicet letů a ţe to je výlučně jeho nápad, chtít jich po nás pětapadesát.“

„O tom já nic nevím,“ řekl na to major Major. „Plukovník Cathcart je náš velitel a my musíme plnit jeho příkazy. Proč si neodlétáte ty čtyři akce a nepočkáte, co to udělá?“

„Nechci.“

Co s ním mám dělat? optal se major Major znovu sám sebe. Co má člověk dělat s chlapem, který se mu dívá zpříma do očí a tvrdí, ţe radši umře, neţ by se dal zabít při bojové akci, s muţem, který je přinejmenším stejně zralý a inteligentní jako on sám a jemuţ přesto musí předstírat, ţe tomu tak není? Co mu má člověk říct?

„A co kdybychom vás nechali, abyste si ty zbývající lety odbyl ve formě nějakých vyhlídkových sichrovek?“ ptal se ho major Major. „Tak byste si mohl připsat k dobru další čtyři akce a zůstal přitom prakticky mimo jakékoli nebezpečí.“

— 95 —

„O ţádné vyhlídkové lety nestojím. Válka se mi uţ docela přestala líbit.“

„To byste chtěl, aby naše vlast tuhle válku prohrála?“ ptal se major Major.

„My neprohrajeme. Máme víc muţů, víc peněz i víc materiálu. Kdokoli z těch deseti miliónů lidí v uniformě mě můţe nahradit. Někteří lidé umírají v boji, ale mnohem víc jich vydělává prachy a uţívá si. Ať se nechá zabít někdo jiný.“

„Ale co kdyby takhle uvaţoval kaţdý, kdo stojí na naší straně?“

„Tak bych byl pěknej trouba, kdybych uvaţoval nějak jinak, nemyslíte?“

Co mu má člověk na tohle říct? uvaţoval major Major celý sklíčený. Přece mu nebude vykládat, ţe on sám nemůţe v té věci nic dělat. Kdyby řekl, ţe on sám nemůţe v té věci nic dělat, naznačovalo by to, ţe být to v jeho silách, rád by proti tomu něco podnikl, z čehoţ by se ovšem dalo usuzovat, ţe v politice podplukovníka Korná je nějaká chyba či nespravedlnost. To jim dal podplukovník Korn jasně na srozuměnou. Takţe on teď v ţádném případě nesmí říct, ţe v té věci nemůţe vůbec nic podniknout.

„Je mi líto,“ vypravil ze sebe nakonec, „ale já v té věci nemůţu podniknout vůbec nic.“

— 96 —

10. Wintergreen

Clevinger byl mrtev. Jeho filozofie tím utrpěla podstatnou trhlinu. Jednoho odpoledne vlétlo cestou z vyhlídkového letu na Parmu do zářivého bílého oblaku u pobřeţí Elby osmnáct letadel, ale ven se jich vynořilo jen sedmnáct. Po osmnáctém se nenašla jediná stopa ani ve vzduchu, ani na hladině modrozeleného moře. Nikde ţádné trosky. Helikoptéry krouţily kolem toho bílého oblaku aţ do západu slunce. V noci ho vítr rozfoukal a ráno bylo kaţdému jasné, ţe je po Clevingerovi.

To zmizení bylo ohromující, nepochybně stejně ohromující jako Velké spiknutí v Lowery Fieldu, kdy jednoho dne po výplatě ţoldu zmizelo z jednoho baráku všech čtyřiašedesát muţů a nikdo uţ o nich nikdy neslyšel. Do chvíle, kdy se Clevinger tak dovedně vypařil do vzduchu, domníval se Yossarian, ţe se ti chlapi jednoduše domluvili a v jeden den všichni zdrhli. To, co se tenkrát jevilo jako masová dezerce od svaté povinnosti, ho dokonce přivedlo do tak povznesené nálady, ţe tu vzrušující novinu utíkal ihned oznámit bývalému svobodníkovi Wintergreenovi.

„Co je na tom tak senzačního?“ ušklíbl se bývalý svobodník Wintergreen pohrdavě, opřel se zabláceným bagančatem o rýč a otráveně, celý sehnutý nalehl zadkem na stěnu hluboké čtvercové jámy, jedné z těch, jejichţ kopání bylo jeho vojenskou specialitou.

Bývalý svobodník Wintergreen byl poťouchlý darebák, který strašně rád vyvolával zmatky. Kdyţ dezertoval, pokaţdé ho chytli a pak byl odsouzen, aby po určitou dobu napřed vykopával a pak zasypával jámy dva metry hluboké, dva metry široké a dva metry dlouhé. Kdyţ si odpykal trest, ihned se zase pokusil zdrhnout.

Svůj úkol kopat a zasypávat jámy přijímal bývalý svobodník Wintergreen s příkladnou nereptající oddaností opravdového vlastence.

„Není to tak docela špatný ţivot,“ říkával s filozofickým nadhledem. „A někdo to dělat musí.“

Nebyl tak hloupý, aby nechápal, ţe kopat v Coloradu jámy není zase v době války tak špatné vojenské zaměstnání. Protoţe po těch dírách nebyla ţádná velká sháňka, mohl je kopat a zasypávat v poklidné pracovní době a jen zřídka se přitom unavil. Pokaţdé, kdyţ se dostal před vojenský soud, byl ovšem degradován na prostého vojína. Ztráty hodnosti upřímně ţelel.

„Jako svobodník jsem se cítil docela fajn,“ vzpomínal roztouţeně. „Měl jsem určité postavení — chápeš, co tím myslím? A pohyboval jsem se v nejlepších kruzích.“ Tvář mu potemněla rezignací. „To uţ ale všechno vzala voda,“

konstatoval. „Aţ půjdu příště za kopečky, budu jen prostý vojín, a je mi jasné, ţe

— 97 —

to uţ nebude ono.“ Kopání jam nemělo valnou budoucnost. „Vţdyť to ani nemůţu pokládat za stálou práci. Vţdycky kdyţ si odslouţím trest, přijdu o ni.

Pak abych zase hned utíkal za kopečky, kdyţ se k ní chci vrátit. A ani to uţ dál nepůjde. Hlava XXII. Ta mi zamotala hlavu. Aţ se příště pokusím zdrhnout, bude to znamenat basu. Nevím, co se mnou bude. Jestli si nedám bacha, pošlou mě ještě nakonec za moře.“ Nehodlal sice kopat jámy do konce ţivota, ale kdyţ teď zuřila válka a bylo to součástí válečného úsilí, neměl proti tomu ţádné námitky.

„Je to moje povinnost,“ říkával, „a kaţdý teď musí konat svou povinnost. Můj úkol je kopat tyhle jámy, a dělám to tak dobře, ţe mě dokonce navrhli na medaili za dobré chování. Tvou povinností je nechat se buzerovat v učilišti a doufat, ţe válka skončí, neţ z něho vyjdeš. Povinností těch, co jsou nasazeni v bojových akcích, je vyhrát tuhle válku, a já bych si jenom přál, aby ji plnili stejně dobře, jako já konám svou. To by přece nebylo spravedlivé, abych já musel za moře a dělal ještě ke všemu jejich práci za ně.“

Jednoho dne překopl bývalý svobodník Wintergreen při práci na jedné své jámě vodovodní potrubí a vytáhli ho z ní v poslední chvíli, napůl utopeného.

Rozkřikla se fáma, ţe narazil na naftu, a Náčelníka Bílého Polozuba ihned z výcvikové základny vyhnali. Okamţitě nastala velká sháňka po lopatách, a kdo nějakou ukořistil, zuřivě začal kutat a pátrat po naftě. Všude poletovala hlína.

Vypadalo to tam podobně jako o sedm měsíců později na Pianose ráno po noci, ve které Milo bombardoval leţení eskadry, letiště, skladiště pum i hangáry opravářů všemi letadly, které jeho syndikát M&M dokázal sehnat. Všichni, kdo to přeţili, se vyhrnuli a začali horečně v tvrdé půdě hloubit kryty a zastřešovat je pancéřovými plechy, které šlohli z opraven letiště, a roztřepenými dílci nepromokavé plachtoviny — ty si kradli navzájem z postranních stěn svých stanů. Jakmile proskočily první zmínky o naftě, odveleli Náčelníka Bílého Polozuba z Colorada, a ten nakonec skončil na Pianose jako náhrada za poručíka Coombse, který se jednou jako host zúčastnil bojové akce, aby se podíval, jak takový nálet vlastně vypadá, a zahynul nad Ferrarou v Kraftově letadle. Vţdycky kdyţ si Yossarian vzpomněl na Krafta, pocítil výčitky svědomí, jednak proto, ţe to Kraft dostal při opakovaném Yossarianově náletu na cíl, jednak taky proto, ţe se nevinně zapletl do Slavné atabrinové vzpoury, která začala v Portoriku při prvním mezipřistání na jejich cestě přes oceán a skončila o deset dní později na Pianose, kdyţ Appleby předpisově napochodoval do sluţebny hned v den příletu a hlásil, ţe Yossarian odmítá pouţívat atabrinové tabletky proti malárii. Sluţbu konající serţant ho vyzval, aby se laskavě posadil.

„Děkuji, serţante, věru ţe se posadím,“ odpověděl Appleby. „Jak dlouho budu muset čekat? Mám toho dneska před sebou ještě velmi mnoho, abych byl zítra časně ráno naprosto svěţí a připravený nastoupit k bojové akci ihned, jak mě budou potřebovat.“

— 98 —

„Prosím, pane kapitáne?“

„Ano, serţante?“

„Na co jste se ptal, pane kapitáne?“

„Jak dlouho budu čekat, neţ mě uvedete dovnitř k panu majorovi?“

„Neţ půjde na oběd,“ odpověděl serţant Towser. „Pak můţete ihned dovnitř.“

„Ale to on tam uţ nebude, ne?“

„Nebude, pane kapitáne. Pan major Major se vrátí zase aţ po obědě.“

„Ach tak,“ řekl Appleby nejistě. „To abych raději přišel aţ po obědě.“

Appleby vyšel ze sluţebny celý zmatený. V okamţiku, kdy ze stanu vykročil, se mu zdálo, ţe zahlédl vysokého snědého důstojníka, který byl trochu podobný Henrymu Fondovi, jak vyskočil z okna sluţebního stanu a jako lasička zmizel za rohem. Appleby se zastavil a pevně zavřel oči. Zmocnily se ho úzkostlivé pochyby. Napadlo ho, jestli nemá náhodou malárii nebo — coţ by bylo mnohem horší — jestli to přece jen nepřehnal s těmi atabrinovými tabletkami. Appleby bral čtyřikrát tolik atabrinových tabletek, neţ bylo předepsáno, protoţe chtěl být čtyřikrát lepší pilot neţ všichni ostatní. Měl stále ještě zavřené oči, kdyţ mu serţant Towser zlehka poklepal na rameno a nabídl mu, ţe jestli má zájem, můţe teď dovnitř, protoţe pan major Major právě odešel. Applebymu se vrátila sebedůvěra.

„Děkuji, serţante. Vrátí se brzy?“

„Vrátí se po obědě. Pak budete muset kancelář ihned opustit a čekat na něj vpředu, dokud nepůjde na večeři. Kdyţ je pan major Major přítomen, nikdy v kanceláři nikoho nepřijímá.“

„Co to říkáte, serţante?“

„Řekl jsem, ţe pan major Major ve své kanceláři nikdy nikoho nepřijímá.“

Appleby se na serţanta Towsera zadíval a pokusil se o rozhodný tón.

„Serţante, děláte si snad ze mne šoufky jenom proto, ţe jsem u eskadry nový a vy jste tady za mořem uţ delší dobu?“

„Co vás to napadá, pane kapitáne,“ odpověděl uctivě serţant Towser. „Mám takové příkazy. Můţete se zeptat pana majora Majora, aţ se s ním setkáte.“

„To mám právě v úmyslu, serţante. Kdy se s ním tedy mohu setkat?“

„Nikdy.“

Appleby zrudl pokořením, hlášení o Yossarianovi a atabrinových tabletkách zapsal do bloku, který mu serţant Towser k tomu účelu nabídl, a rychle odešel.

Začal přemýšlet o tom, je-li Yossarian opravdu jediný šílenec, kterému je dovoleno nosit uniformu.

V době, kdy plukovník Cathcart zvýšil počet povinných letů na pětapadesát, začínal serţant Towser dokonce věřit tomu, ţe kaţdý, kdo má na sobě uniformu, je zřejmě šílenec. Serţant Towser byl hubený hranatý chlap s jemnými blonďatými vlasy, tak světlými, ţe byly skoro bezbarvé, s propadlými tvářemi a

— 99 —

bílými koňskými zuby. Řídil eskadru a nepřinášelo mu to ţádné potěšení. Lidé jako Hladový Joe ho probodávali vyčítavě nenávistnými pohledy a Appleby, který se mezitím prosadil jako pilotní eso a stolní tenista, který nikdy neztratil ani micek, si pomstychtivě dával záleţet na tom, aby se k němu choval co nejpřezíravěji. Serţant Towser řídil eskadru, protoţe nikdo jiný se o to v eskadře nestaral. Nezajímal se o válku ani o hodnostní postup. Jeho koníčkem byla starověká keramika a nábytek od Hepplewhitea z druhé poloviny osmnáctého století.

Aniţ si to serţant Towser uvědomil, zvykl si o mrtvém muţi v Yossarianově stanu uvaţovat v Yossarianových pojmech — jako o mrtvém muţi v Yossarianově stanu. Ničím takovým ten chlap nebyl. Byl to pilot, kterého poslali na Pianosu někoho vystřídat, a přišel o ţivot při plnění bojového úkolu dříve, neţ

stačil oficiálně ohlásit nástup. Zastavil se u operačního stanu, aby se tam zeptal, jak se dostane k velitelskému stanu eskadry, a oni ho tam hned zaklofli a poslali do vzduchu, protoţe v té době splnilo povinnou normu pětatřiceti náletů uţ tolik lidí, ţe pro kapitány Piltcharda a Wrena začínalo být velmi obtíţné dát dohromady počet posádek, který od eskadry vyţadovalo velitelství skupiny.

Protoţe se tedy ten člověk nikdy úředně nestal příslušníkem eskadry, nemohl z ní být ani úředně vyškrtnut, a serţant Towser cítil v kostech, ţe sluţební korespondence týkající se toho uboţáka bude narůstat snad aţ do soudného dne.

Jmenoval se Mudd. Serţantu Towserovi se příčilo stejnou měrou násilí i zbytečné mrhání, a povaţoval proto za odstrašující nehoráznost štvát Mudda přes celý oceán jenom proto, aby ho mohli necelé dvě hodiny po příchodu rozstřílet nad Orvietem nacucky. Nikdo se nemohl upamatovat, kdo to vlastně byl a jak vypadal, nejméně ze všech kapitáni Piltchard a Wren, kteří si vzpomínali pouze na to, ţe se tehdy u operačního stanu objevil nějaký chlap právě včas, aby ho mohli poslat na smrt, a při kaţdé zmínce o mrtvém muţi v Yossarianově stanu se v rozpacích zardívali. Jediní lidé, kteří si mohli Mudda pořádně prohlédnout, byli ti, co s ním tenkrát byli v letadle, a ty všechny rozstříleli spolu s ním nacucky.

Yossarian ovšem věděl velice dobře, kdo to byl Mudd. Mudd byl neznámý vojín, jeden z těch, co mají smůlu. To bylo to jediné, co se o neznámých vojínech vědělo — ţe prostě měli smůlu. Ţe museli umřít. A tenhle mrtvý byl skutečně neznámý, i kdyţ se jeho věci dosud povalovaly na lůţku v Yossarianově stanu téměř netknuté, tak jak je tam toho dne před třemi měsíci, kdy se vůbec nedostavil, zanechal — nakaţené smrtí, která ho stihla necelé dvě hodiny nato, stejně jako bylo všechno nakaţeno smrtí hned další týden za Velkého slavného obléhání Boloně, kdy zatuchlá vůně bezţivotí vlhce visela ve vzduchu prosyceném sirnatou mlhou a nakazila kaţdého muţe, který dostal příkaz k letu.

Kdyţ uţ jednou plukovník Cathcart dobrovolně nabídl svou skupinu, ţe si vezme za úkol zničit muniční sklady, které těţké bombardéry startující z italské

— 100 —

pevniny nedokázaly zasáhnout, protoţe létaly příliš vysoko, bylo vyloučené náletu na Boloňu uniknout. Kaţdý den odkladu prohluboval tuto jistotu i všeobecnou sklíčenost. Lepkavá, všechno pohlcující předtucha jisté smrti se šířila nezadrţitelně jako nákaza, a z oblohy zatím crčel déšť a zaţíral se do strhaných tváří všech odsouzených jako jedovatá slina nějaké plíţivé choroby. Kaţdý páchl uţ předem formalínem. Nikde se nenabízela ţádná pomoc. Nemohli ji hledat ani na ošetřovně, protoţe tu nechal podplukovník Kom zavřít, aby se uţ nikdo nemohl hlásit jako nemocný. Předtím totiţ právě v ten jediný den, kdy se vyjasnilo, vypukla v táboře přímo masově záhadná průjmová epidemie, která si vynutila další odklad akce. Protoţe nikdo nesměl onemocnět a vchod do ošetřovny byl zapečetěn, trávil doktor Daneeka přestávky mezi lijáky přičaplý na vysoké stoličce, kde s chápavou neutralitou mlčky vstřebával mrazivé gejzíry strachu, které vybuchovaly všude kolem. Seděl tam jako melancholický luňák pod zlověstným, ručně psaným nápisem, který nad uzavřený vchod ošetřovny ze ţertu připevnil kapitán Black a který tam doktor Daneeka nechával viset, protoţe to ţádný ţert nebyl. Oznámení bylo orámováno černou tuţkou a bylo na něm napsáno: AŢ NA DALŠÍ UZAVŘENO — ÚMRTÍ V RODINĚ.

Strach se rozléval jako mor a přeskočil i do Dunbarovy eskadry, kde jednou za soumraku strčil Dunbar zvědavě hlavu do stanu tamější ošetřovny a uctivě oslovil rozmazaný obrys doktora Stubbse, který seděl v temnotách uvnitř, před sebou láhev whisky a bachratý dţbán plný dezinfikované pitné vody.

„Jak se vede?“ zeptal se starostlivě.

„Strašně,“ odpověděl doktor Stubbs.

„Co to tu děláte?“

„Sedím.“

„Myslel jsem, ţe se vám sem uţ přestali courat marodi.“

„Přestali.“

„Tak proč tu tedy sedíte?“

„A kde jinde bych měl sedět? V tom pitomým oficírským klubu s plukovníkem Cathcartem a podplukovníkem Kornem? Nevíte, co já tady vlastně dělám?“

„Sedíte.“

„Myslím u eskadry. Ne tady ve stanu. Jen ze sebe nedělejte vtipnýho. Můţete mi říct, proč je tady u eskadry lékař?“

„U ostatních eskader zapečetili na marodkách vchod,“ poznamenal Dunbar.

„Jestli mi sem přijde nějaký pacient, zakáţu mu lítat,“ zaklínal se doktor Stubbs. „Čerta starýho mi bude záleţet na tom, co tomu nahoře řeknou.“

„Zakázat lítat přece nikomu nemůţete,“ připomínal mu Dunbar. „Coţpak neznáte předpisy?“

— 101 —

„Prdnu mu injekci, zakáţu mu lítat, a šmytec.“ Doktor Stubbs se nad tou vyhlídkou zasmál potěšením přímo sardonickým. „Oni si myslí, ţe můţou zakázat hlášení nemocných. Hovada. A hele, uţ to zase začíná.“ Začalo opět pršet, napřed na koruny stromů, pak do blátivých kaluţí a nakonec něţně, jako uklidňující šepot, na střechu stanu. „Všechno je mokrý,“ poznamenal doktor Stubbs znechuceně. „Dokonce i latríny a pisoáry přetékají, jako na protest. Celej ten zavšivenej svět smrdí jako márnice.“

Kdyţ přestal mluvit, nastalo bezedné ticho. Padala noc. Všechno obestřel skličující pocit velké samoty.

„Rozsviťte si,“ navrhl Dunbar.

„Nemůţu. Nechce se mi spouštět generátor. Vţdycky jsem měl dobrej pocit, ţe můţu lidem zachraňovat ţivot. Teď si říkám, jakej to má smysl, kdyţ stejně všichni musejí zhebnout.“

„Ale samozřejmě, ţe to má smysl,“ ujišťoval ho Dunbar.

„To bych rád věděl jakej.“

„Ţe je bráníte před smrtí, dokud to jde.“

„No jo, ale jakej to má smysl, kdyţ všichni stejně musejí umřít?“

„Vtip je v tom, ţe takhle se nedá uvaţovat.“

„Vtipy nechme stranou. Jakej to má smysl?“

Dunbar chvilku mlčel a přemýšlel. „Kdo to má kruci vědět?“

Dunbar nevěděl. Z Boloně měl být vlastně celý pryč, protoţe minuty se teď plazily hlemýţdím tempem a hodiny se vlekly jako celá staletí. Místo toho se souţil, protoţe věděl, ţe ho tam zabijou.

„Váţně ještě chcete trochu kodeinu?“ ptal se doktor Stubbs.

„Pro přítele Yossariana. Je přesvědčený o tom, ţe ho čeká smrt.“

„Yossariana? Kdo ksakru je Yossarian? Co je to ksakru za jméno, Yossarian?

Není to ten chlap, co se tuhle večer namazal a začal se v důstojnickém klubu prát s podplukovníkem Kornem?“

„Jo, to je on. Je to Asyřan.“

„Ten parchant bláznivej!“

„Takovej blázen to zase není,“ řekl Dunbar. „Přísahá, ţe na Boloňu nepoletí.“

„To jsem měl právě na mysli,“ vysvětloval doktor Stubbs. „Moţná ţe ten parchant bláznivej je mezi náma jedinej, kdo to má ještě v hlavě v pořádku.“

— 102 —

11. Kapitán Black

První se to dozvěděl desátník Kolodny, a to z telefonního hovoru s velitelstvím skupiny. Ta zpráva jím tak otřásla, ţe po špičkách přešel zpravodajský stan a vyděšeným šepotem o ní informoval kapitána Blacka, který tam klimbal s hubenými lýtky poloţenými na stole.

Kapitán Black se okamţitě probral. „Na Boloňu?“ zvolal potěšené. „No to se na to vykašlu!“ Vypukl v hlasitý smích. „Na Boloňu, jo?“ Znovu se zasmál a kroutil hlavou v radostném údivu. „Páni! Jak já se těším na ksichty těch syčáků, aţ se dozvědí, ţe mají letět na Boloňu!“

Takhle od srdce se kapitán Black nezasmál od toho dne, kdy ho major Major tak převezl a stal se velitelem eskadry; s nemotorným nadšením se zvedl a zaujal postavení za přední přepáţkou, aby se mohl s chutí popásat na obličejích bombardérů, aţ si přijdou pro operační mapy.

„Uţ je to tak, vy rošťáci — letíte na Boloňu,“ opakoval všem bombardérům, kteří se nevěřícně znovu a znovu vyptávali, jestli je to pravda. „Cha! Cha! Cha!

Trhněte si, syčáci! Tentokrát vám nepomůţe ani svěcená voda.“

Kapitán Black vyšel za posledními z nich ven, aby s rozkoší vychutnal účinky té zprávy na ostatní důstojníky a příslušníky muţstva, kteří se s přilbami, padáky a protiflakovými kombinézami shromaţďovali kolem čtyř náklaďáků, zaparkovaných halabala uprostřed prostoru eskadry. Byl to vysoký, hubený, věcně nespokojený muţ, který pomalými, nemotornými pohyby připomínal kraba. Poďobanou bledou tvář si holil kaţdý třetí či čtvrtý den, takţe po většinu času vypadal tak, jako by si nad úzkým horním rtem začínal pěstovat rudě nazlátlý knírek. To, co venku spatřil, ho v ţádném ohledu nezklamalo. Všechny obličeje zahaloval temný mrak ohromení a kapitán Black s poţitkem zívl, z očí vymnul poslední zbytky letargie a zalykal se smíchem pokaţdé, kdyţ někoho jízlivě vyzýval, ať si trhne.

Boloňa se v ţivotě kapitána Blacka stala nejšťastnější událostí od chvíle, kdy nad Perugií zabili majora Dulutha a maličko chybělo, aby se stal jeho nástupcem.

Kdyţ na základnu přišla rádiová zpráva o smrti majora Dulutha, vzedmula se v kapitánovi Blackovi vlna radosti. I kdyţ předtím o té moţnosti neuvaţoval ani ve snu, ihned si uvědomil, ţe on je logicky předurčen k tomu, aby po majorovi Duluthovi převzal funkci velitele eskadry. Byl přece jejím zpravodajským důstojníkem, coţ znamenalo, ţe toho o ní nejvíc ví. Pravda, nepatřil k bojové jednotce, jako major Duluth a většina velitelů eskader, ale to byl vlastně mocný argument v jeho prospěch, protoţe jeho ţivot tak nebyl v nebezpečí a on by mohl v té funkci setrvávat, jak dlouho by vlast potřebovala. Čím víc o tom kapitán Black přemýšlel, tím mu jeho jmenování připadalo nevyhnutelnější. Stačilo

— 103 —

pouze utrousit co nejdříve správné slovo na správném místě. Spěchal tedy do své kanceláře, aby si rozmyslel, jak na to půjde. Rozvalil se pohodlně v otáčivém křesílku, poloţil si nohy na stůl, zavřel oči a začal si představovat, jaká to bude nádhera, aţ se stane velitelem eskadry.

Zatímco se kapitán Black oddával svým představám, plukovník Cathcart jednal, a kapitán Black pak byl přímo zdrcen úţasem nad rychlostí, s jakou ho ten major Major převezl; tak si to totiţ vysvětloval. Kdyţ se rozkřiklo, ţe velitelem eskadry byl jmenován major Major, smísilo se jeho zklamání víc neţ bohatě s hořkou nenávistí, kterou se nijak nesnaţil skrývat. Kdyţ ostatní administrativní důstojníci vyjadřovali svůj údiv nad tím, ţe si plukovník Cathcart vybral právě majora Majora, zamumlal kapitán Black, ţe se tady hraje nějaká podivná hra.

Kdyţ začali uvaţovat o tom, nemá-li podoba majora Majora s Henrym Fondou nějaké politické pozadí, vyjádřil kapitán Black přesvědčení, ţe major Major je ve skutečnosti sám Henry Fonda. A kdyţ konstatovali, ţe major Major je zvláštní člověk, oznámil jim kapitán Black, ţe to je komunista.

„Ti chlapi se teď snaţí získat klíčové pozice,“ prohlásil rebelantsky. „Kdyţ

myslíte, mládenci, můţete tomu nečinně přihlíţet, ale já to tak nenechám. Já se proti tomu postavím. Odedneška kaţdého lumpa, který vstoupí do zpravodajského stanu, donutím podepsat věrnostní přísahu. A majoru Majorovi nedovolím, aby ji podepsal, kdyby nevímjak chtěl.“ Téměř pres noc se pak rozvinulo Velké křiţácké taţení za věrnostní přísahu a kapitán Black trnul rozkoší nad tím, ţe stojí v jeho Čele. Tentokrát opravdu uhodil hřebíček na hlavičku.

Všichni prostí vojáci i důstojníci v bojové sluţbě si mohli ze zpravodajského stanu vyzvednout pouzdra s mapami, teprve kdyţ podepsali věrnostní přísahu.

Druhou přísahu věrnosti podepisovali v padákovém stanu, neţ jim vydali protiflakové kombinézy a padáky. Třetí na nich chtěl velitel autoparku poručík Balkington, neţ jim dovolil odjet z prostoru eskadry v náklaďácích na letiště.

Věrnostní přísahy museli podepisovat všude, kam se vrtli. Kdyţ chtěli, aby jim finanční důstojník vyplatil ţold, museli mu podepsat přísahu věrnosti. Museli je podepisovat, aby si mohli něco koupit v místní vojenské prodejně nebo aby jim italští holiči ostříhali vlasy. Pro kapitána Blacka představoval kaţdý důstojník, který podporoval Velké křiţácké taţení za věrnostní přísahu, konkurenci, a tak čtyřiadvacet hodin denně plánoval a kul pikle, aby byl vţdycky o krok napřed.

Nemohl snést představu, ţe by ho někdo v jeho oddanosti vlasti předčil. Kdyţ

ostatní důstojníci vyhověli jeho naléhání a vystoupili se svými vlastními věrnostními přísahami, dal jim flek tím, ţe donutil kaţdého lumpa, který vstoupil do zpravodajského stanu, podepsat dvě přísahy věrnosti, později tři a nakonec čtyři. Potom zavedl prohlášení sounáleţitosti a v další fázi zpěv národní hymny

— jednu sloku, dvě sloky, tři sloky, čtyři sloky. Vţdycky kdyţ se kapitánovi Blackovi podařilo trumfnout konkurenty, stíhal je svým opovrţením za to, ţe s

— 104 —

ním nedokázali drţet krok. A jakmile následovali jeho příkladu, znepokojeně se stáhl a lámal si hlavu, jakou fintou by je přečůral, aby je pak zase mohl stíhat svým opovrţením.

Neţ si to příslušníci bojových jednotek uvědomili, octli se v područí administrativních důstojníků, kteří naopak měli slouţit jim. Jeden jako druhý je celý den buzeroval, uráţel, šikanoval a sekýroval. Kdyţ se proti tomu ozvali, odpověděl jim kapitán Black, ţe loajálním vojákům nemůţe podepisování všech těch věrnostních přísah vůbec vadit. Zapochyboval-li někdo o smyslu těchto přísah, vysvětlil mu, ţe lidé, kteří pociťují sounáleţitost se svou vlastí, by měli být hrdi na to, ţe ji mohou stvrzovat tak často, jak on sám uznává za vhodné. A kdyţ někdo projevil pochybnosti o morálce tohoto postoje, začal ho přesvědčovat, ţe americká státní hymna je největší hudební dílo všech dob. Čím víc prohlášení loajálnosti člověk podepíše, tím je loajálnější. Kapitánu Blackovi to bylo jasné jak facka a kaţdý den jich desátník Kolodny musel jeho jménem podepisovat celé stovky, aby mohl kdykoli prokázat, ţe je loajálnější neţ všichni ostatní.

„Důleţité je, aby to pořád podepisovali,“ vysvětloval svým kohortám. „Jestli to myslí upřímně nebo ne, na tom nezáleţí. Malým dětem přece taky dávají podepisovat prohlášení sounáleţitosti, ačkoli ještě nemají ani ponětí, co to ta sounáleţitost vlastně je.“

Pro kapitány Piltcharda a Wrena bylo Velké křiţácké taţení za věrnostní přísahu velmi nepříjemné, protoţe jim neobyčejně komplikovalo sestavování posádek pro jednotlivé operační úkoly. Letci neustále podepisovali, zavazovali se a zpívali a potloukali se přitom po celém táboře, takţe připravit operaci trvalo mnohem déle neţ dříve. Rychlá pohotovostní akce teď nepřipadala v úvahu, ale kapitáni Piltchard a Wren v sobě nenašli dost odvahy nějak proti tomu vystoupit, protoţe se báli kapitána Blacka, který důsledně kaţdý den prosazoval svou doktrínu „kontinuálního znovupotvrzování“. Cílem této doktríny bylo zaskočit muţe, jejichţ loajálnost od okamţiku, kdy předešlého dne podepsali přísahu věrnosti, více či méně ochabla. Kdyţ kapitáni Piltchard a Wren zase jednou nevěděli, kde jim hlava stojí, přišel za nimi sám kapitán Black s návrhem.

Dostavil se s celou delegací a radil jim otevřeně, aby kaţdému napřed předloţili k podpisu přísahu věrnosti a pak teprve mu dovolili odletět na bombardovací akci.

„Je to samozřejmě čistě vaše věc,“ zdůrazňoval. „Nikdo na vás nevyvíjí ţádný nátlak. Ale podpisovat přísahy věrnosti je teď nutí prakticky kaţdý, a FBI by mohlo začít zajímat, proč vy dva jste jediní, kterým na vlasti asi dvakrát nezáleţí, kdyţ jim nepředkládáte k podpisu věrnostní přísahy. Kdyţ si chcete obstarat špatnou pověst, je to vaše soukromá věc. My se vám jen snaţíme dobře poradit.“

Milo se však nedal tak lehko přesvědčit a zásadně odmítal výzvu, aby majoru Majorovi nedával nic jíst, i kdyţ byl major Major moţná komunista, o čemţ Milo

— 105 —

v duchu pochyboval. Milo se uţ od přírody stavěl proti jakýmkoli novinkám, jeţ

hrozily narušit normální běh věcí. Zaujal pevný morální postoj a jednoznačně odmítal zapojit se do Velkého křiţáckého taţení za věrnostní přísahu, dokud se k němu nedostaví osobně kapitán Black s delegací a nepoţádá ho o to.

„Národní obrana je věcí kaţdého z nás,“ řekl mu kapitán Black na jeho námitky. „A celý tento program vychází ze zásady dobrovolnosti, Milo — na to nezapomínejte. Kdyţ chlapi nebudou chtít, nemusejí Piltchardovi a Wrenovi podepisovat přísahu věrnosti. Ale kdyţ to neudělají, přijdete na řadu vy a vyhladovíte je k smrti. Je to něco podobného jako Hlava XXII. Proti Hlavě XXII přece nejste, nebo jo?“

Doktor Daneeka byl pevný jako křemen.

„Podle čeho soudíte, ţe je major Major komunista?“

„Slyšel jste ho, ţe by to někdy popřel, neţ jsme ho z toho obvinili? A nikdo ho neviděl, ţe by podepsal některou naši přísahu věrnosti.“

„Protoţe mu to nedovolíte.“

„Samozřejmě ţe mu to nedovolím,“ potvrzoval kapitán Black. „To by postavilo celé naše křiţácké taţení na hlavu. Podívejte se, vţdyť s námi nemusíte spolupracovat, kdyţ se vám nechce. Ale jaký bude mít smysl, kdyţ se my všichni budeme namáhat, jestliţe poskytnete majoru Majorovi lékařské ošetření, jakmile ho Milo začne systematicky mořit hladem? Co si asi na skupině pomyslí o člověku, který podkopává celý náš bezpečnostní program? Nejspíš vás pošlou do Tichomoří.“

Doktor Daneeka pohotově kapituloval. „Půjdu za Gusem a Wesem a řeknu jim, aby vám ve všem vyhověli.“

Na velitelství skupiny uţ zatím začal plukovník Cathcart tušit, ţe se děje něco mimořádného.

„To ten idiot Black — rozpoutal vlasteneckou kampaň,“ hlásil mu s úsměvem podplukovník Korn. „Podle mého byste ho měl aspoň na chvíli podporovat, protoţe jste to byl vy, kdo majora Majora jmenoval velitelem eskadry.“

„Ale nápad to byl váš,“ obvinil ho plukovník Cathcart dotčeně. „Neměl jsem se od vás nechat ukecat.“

„Vţdyť to byl výborný nápad,“ bránil se podplukovník Korn. „Zbavil jste se tak přebytečného majora, který vám v administrativě působil samé zmatky.

Nemějte starost, ono se to brzy samo nějak urovná. Uděláte nejlíp, kdyţ pošlete kapitánu Blackovi dopis, v němţ mu vyslovíte plnou podporu, a pak budete doufat, ţe ho klepne pepka, dřív neţ natropí mnoho škody.“ Náhle ho přepadla zvláštní myšlenka. „To bych rád věděl, jestli ten blbec nebude chtít majora Majora vystrnadit z té jeho maringotky.“

„Víte, co musíme udělat teď? Vystrnadit toho kreténa majora Majora z té jeho maringotky,“ oznamoval kapitán Black. „Nejradši bych vyhnal do lesa i jeho

— 106 —

starou i s parchantama, ale to nejde. Nemá ani ţenu, ani děti. Musíme se tedy spokojit s tím, co máme, a vyhnat aspoň jeho. Kdo má na starosti ubytování?“

„On.“

„Vidíte?“ zvolal kapitán Black. „Ti chlapi se teď snaţí získat klíčové pozice.

No, já to jen tak nenechám. Jestli bude třeba, předloţím tu věc přímo panu majoru - - - de Coverleymu. Pošlu za ním Mila, aby s ním o tom promluvil, hned jak se major vrátí z Říma.“

Kapitán Black měl neomezenou víru v moudrost, moc a spravedlnost pana majora - - - de Coverleyho, i kdyţ s ním dosud nikdy ani nemluvil a ani teď k tomu v sobě nenacházel odvahu. Pověřil Mila, aby si s majorem - - - de Coverleym promluvil místo něho, a celý nervózní pak pobíhal z místa na místo a čekal, kdy se obávaný náčelník štábu vrátí. Jalo všichni u eskadry i kapitán Black měl z majestátního bělovlasého majora se zbrázděnou tváří a patriarchálním chováním pověrečnou hrůzu a pociťoval k němu bezmeznou úctu. Kdyţ se major konečně vrátil z Říma, měl jedno oko zraněné a chránil si ho celuloidovou klapkou a jedním úderem rozmetal Velké křiţácké taţení na prach.

Milo byl raději opatrný, a kdyţ se major - - - de Coverley objevil v den svého návratu v jídelně v celé své důstojnosti, zachmuřený a váţný, ani ho nenapadlo, aby mu šel něco vykládat. Major - - - de Coverley viděl, ţe mu v další cestě brání dlouhý řetěz důstojníků stojících ve frontě na podpis věrnostní přísahy. Vzadu u výdejního pultu vyhlašovala skupinka muţů, kteří přišli dříve a v jedné ruce uţ balancovali podnos s jídlem, slavnostně svou loajálnost ke státní vlajce, aby jim bylo dovoleno zaujmout místo u stolu. A ti, co přišli úplně první a dostali se aţ ke stolům, zpívali právě státní hymnu, protoţe jinak by si nesměli vzít sůl,

pepř a kečup. Major - - - de Coverley stanul ve vchodu, čelo svraštěné nesouhlasným údivem, jako kdyby se před ním odehrávalo něco nesmyslně bizarního, a vřava v jídelně začala pomalu opadávat. Vydal se přímo vpřed a dlouhý had důstojníků se před ním rozestoupil jako Rudé moře. Nedíval se vpravo ani vlevo, pevným krokem přistoupil k okénku a jasným, hutným hlasem, zdrsnělým věkem a zvonícím urozenou vznešeností a neotřesitelnou důstojností, rozkázal:

„Dejte mi jídlo.“

Místo jídla předloţil však desátník Snark majoru - - - de Coverleymu k podpisu přísahu věrnosti. Jakmile major - - - de Coverley rozpoznal, co to je, s hlubokým odporem listinu prudce odstrčil. Zdravé oko mu oslnivě plálo lítým opovrţením a jeho velká ţivotem poznamenaná tvář potemněla mocným hněvem.

— 107 —

„Řek jsem, abyste mi dali jídlo,“ poroučel dunivě a v jeho chraptivém hlase se ozvaly výhruţné tóny, které se ztichlým stanem nesly jako vzdálený rachot hromu.

Desátník Snark zbledl a celý se roztřásl. Úpěnlivým pohledem zaletěl k Milovi a hledal u něho pomoc. Několik strašných vteřin panovalo bezdeché ticho.

Potom Milo přikývl.

„Vydejte panu majorovi jídlo,“ pravil.

Desátník Snark začal majoru - - - de Coverleymu nakládat jeho porci. S plným podnosem se major - - - de Coverley otočil a zády k výdejní přepáţce se zastavil. Očima přejel po skupinkách důstojníků, upírajících k němu prosebné pohledy, a v spravedlivém hněvu zařval:

„Vydejte jídlo taky ostatním!“

„Vydejte jídlo taky ostatním!“ opakoval po něm Milo s radostnou úlevou, a tak skončilo Velké křiţácké taţení za věrnostní přísahu.

Kapitán Black byl touto zrádnou ranou do zad, kterou mu uštědřila osoba tak vysoce postavená, od níţ tak důvěřivě očekával podporu, bolestně zaskočen.

Major - - - de Coverley ho hanebně zklamal.

„Mě to vlastně vůbec nemrzí,“ odpovídal vesele kaţdému, kdo mu přišel projevit účast. „Svůj úkol jsme splnili. Naším cílem bylo dosáhnout toho, aby všichni, kteří se nám nelíbí, dostali strach a abychom upozornili na to, jak je major Major nebezpečný, a to se nám bezesporu podařilo. Protoţe jsme mu stejně nechtěli dovolit, aby podpisoval naše věrnostní přísahy, je nakonec jedno, jestli v té akci budeme pokračovat, nebo ne.“

Kdyţ teď kapitán Black viděl, jak všichni lidé, které nemá rád, zase dostali strach, tentokrát z děsivého, nekonečného Velkého slavného obléhání Boloně, nostalgicky vzpomínal na zlaté časy Velkého křiţáckého taţení za věrnostní přísahu, kdy se stal skutečně významným činitelem a kdy se před ním třásly a pokorně v prachu plazily i takové velké osobnosti jako Milo Minderbinder, doktor Daneeka a kapitáni Piltchard a Wren. A aby mohl všem příštím nováčkům u eskadry dokázat, ţe v určité době byl skutečně významným činitelem, schovával si pečlivě dopis, v němţ ho plukovník Cathcart ujišťoval svou podporou.

— 108 —

12. Boloňa

Byl to vlastně serţant Knight, a ne kapitán Black, kdo vyvolal tu všeobecnou paniku kolem náletu na Boloňu. Jakmile se dozvěděl cíl, sklouzl z korby náklaďáku a za chvíli si přinesl dvě rezervní protiflakové kombinézy. Tím dal signál k zahájení pochmurného procesí k padákovému stanu, které se těsně předtím, neţ byly rezervní protiflakové kombinézy rozebrány, změnilo ve zběsilý úprk.

„Hele, co se děje?“ ptal se Kid Sampson nervózně. „To ta Boloňa bude taková zabíračka?“

Nately seděl na podlaze náklaďáku jako v transu, svou váţnou tvář skrýval v dlaních a neodpovídal.

Způsobil to tedy serţant Knight a potom ta série odkladů, protoţe právě kdyţ

uţ onoho prvního rána nastupovali do letadla, přihnal si to dţíp se zprávou, ţe nad Boloňou prší a ţe se operace odkládá. Neţ se vrátili do tábora, pršelo uţ i na Pianose, a tak mohli po zbytek dne jenom upřeně zírat na linii fronty, vyznačenou na mapě schované pod stříškou zpravodajského stanu, a jako zhypnotizovaní dumat nad tím, ţe z téhle šlamastyky uţ nevyváţnou. Přesvědčivě o tom vypovídala úzká červená stuţka přišpendlená na mapě napříč italskou pevninou

— pozemní síly uvízly téměř sedmdesát nepřekonatelných kilometrů jiţně od cíle a bylo vyloučené, ţe by město včas obsadily. Od náletu na Boloňu nemohlo muţe na Pianose uţ nic zachránit. Byli v pasti.

Jedinou jejich nadějí bylo, ţe by uţ nikdy nepřestalo pršet, a té se oddávat nemohli, protoţe věděli, ţe dříve či později déšť ustane. Kdyţ na Pianose opravdu přestalo pršet, pršelo v Boloni. A kdyţ déšť nad Boloňou ustal, začalo cedit na Pianose. A pokud nepršelo ani tam, ani tam, docházelo k vyšinutým, nevysvětlitelným jevům, jako byla třeba ta průjmová epidemie nebo posunutí frontové linie. V průběhu prvních šesti dní se museli čtyřikrát shromáţdit, absolvovali předletovou přípravu a potom je zase poslali zpátky. Jednou dokonce uţ vzlétli a seřadili se do formací, ale z kontrolní věţe je ještě stačili vrátit. Čím víc pršelo, tím hůř se cítili. Čím hůř se cítili, tím usilovněji se modlili, aby nepřestalo pršet. Po celou noc vzhlíţeli k obloze, a kdyţ spatřili hvězdy, klesali na duchu. Po celý den civěli na linii fronty, vyznačenou na velké mapě, jeţ se v prudkém větru kývala na stojanu a kterou vţdycky, kdyţ začalo pršet, odtáhli i se stojanem pod stříšku zpravodajského stanu. Rudě červená atlasová stuţka na ní vyznačovala celní pozice spojeneckých pozemních sil ve všech sektorech italské pevniny.

Ráno po pěstním utkání Hladového Joea s Huplovou kočkou přestalo pršet na obou místech. Rozjezdová dráha počala vysychat. Bude trvat celých čtyřiadvacet

— 109 —

hodin, neţ dostatečně ztvrdne, ale obloha zatím zůstávala bez mráčku.

Roztrpčenost, která se v kaţdém hromadila, přecházela postupně v nenávist.

Nejdříve nenáviděli pěšáky na pevnině, protoţe se jim dosud nepodařilo dobýt Boloňu. Pak se jejich nenávist přenesla přímo na linii fronty. Celé hodiny upírali oči na šarlatovou stuţku protínající mapu a z hloubi duše ji nenáviděli, protoţe se nechtěla hnout směrem na sever a přelézt to zatracené město. Kdyţ se snesla noc, shromáţdili se v temnotě u zobrazené linie fronty s baterkami a jako mlčenliví prosebníci tam i nadále drţeli stráţ, jako by doufali, ţe spojeným úsilím svých ponurých modliteb tou stuhou pohnou.

„Já tomu nemohu věřit,“ volal Clevinger na Yossariana hlasem, který přeskakoval odporem a údivem. „Totální návrat k primitivním pověrám. Pletou si příčinu a následek. Je to stejně pošetilé jako klepat na dřevo nebo drţet někomu palec. Ti lidé opravdu věří tomu, ţe kdyby se někdo v noci přikradl k té mapě a posunul linii fronty za Boloňu, tak by na ten nálet nemuseli. Umíš si to představit?

My dva jsme tu asi poslední, kteří si zachovali zdravý rozum.“

Uprostřed noci to Yossarian předem zaklepal na dřevo, podrţel sám sobě palec, po špičkách se přikradl k mapě a posunul na ní linii fronty za Boloňu.

Desátník Kolodny se pak časně ráno po špičkách vkradl do stanu kapitána Blacka, sáhl pod moskytiéru a jemně třásl vlhkou lopatkou, kterou tam nahmátl, dokud kapitán Black neotevřel oči.

„Co mě budíte?“ kňoural kapitán Black.

„Obsadili Boloňu, pane kapitáne,“ oznámil mu desátník Kolodny. „Myslel jsem, ţe byste to měl vědět. Znamená to, ţe se ten plánovaný nálet ruší?“

Kapitán Black se vzpřímeně posadil a metodicky si začal třít dlouhá hubená stehna. Pak se oblékl a vynořil se ze stanu, oči přimhouřené, naštvaný, neoholený.

Obloha byla bez mráčku a bylo teplo. Bez vzrušení si prohlédl mapu. Uţ to tak bylo — dobyli Boloňu. Ve zpravodajském stanu uţ zatím desátník Kolodny vyřazoval z navigačních souborů mapu tohoto města. Kapitán Black se s hlasitým zívnutím posadil, dal si nohy na stůl a zatelefonoval podplukovníku Kornovi.

„Co mě budíte?“ kňoural podplukovník Kom.

„Dneska v noci obsadili Boloňu, pane podplukovníku. Znamená to, ţe se nálet ruší?“

„O čem to mluvíte, Blacku?“ bručel podplukovník Korn. „Proč by se měl nálet rušit?“

„Protoţe obsadili Boloňu, pane podplukovníku. Znamená to, ţe se nálet ruší?“

„Samozřejmě ţe se nálet ruší. Máme teď snad podle vás bombardovat svoje vlastní jednotky?“

„Co mě budíte?“ kňoural plukovník Cathcart do telefonu podplukovníkovi Kornovi.

— 110 —

„Obsadili Boloňu, pane plukovníku,“ oznamoval mu podplukovník Korn.

„Myslel jsem, ţe byste to měl vědět.“

„Kdo obsadil Boloňu?“

„Naši.“

Plukovník Cathcart byl radostí bez sebe, protoţe ho to zprošťovalo nepříjemného závazku bombardovat Boloňu, aniţ tím jakkoli utrpí jeho pověst statečného chlapíka, kterou si vyslouţil tím, ţe k tomu účelu nabídl své lidi. I generála Dreedla dobytí Boloně potěšilo, přestoţe se velmi zlobil na plukovníka Mooduse, ţe ho vzbudil, aby mu to oznámil. Velitelství divize to rovněţ uvítalo a rozhodlo, ţe důstojník, který město obsadil, dostane vysoké vyznamenání.

Protoţe se ţádný takový důstojník nenašel, udělili medaili generálu Peckemovi, který jediný projevil dost iniciativy a řekl si o ni.

Jakmile generál Peckem obdrţel tento metál, začal pro sebe poţadovat větší dávku zodpovědnosti. Byl toho názoru, ţe všechny bojové jednotky v tomto operačním prostoru by měly podléhat pravomoci útvaru zvláštních sluţeb, jehoţ

byl on sám velitelem. Není-li svrhování pum na nepřítele zvláštní sluţba, uvaţoval často nahlas s mučednickým, mile rozváţným úsměvem, který byl jeho loajálním spojencem v kaţdé disputaci, pak prý si opravdu nedovede představit, co jiného by to mělo být. S roztomilým politováním odmítl přijmout velení bojové jednotky pod generálem Dreedlem.

„Podnikat operační lety pro generála Dreedla, to by nebyl můj styl,“

vysvětloval shovívavě s hladkým úsměvem. „Spíš by mi vyhovovalo, kdybych mohl generála Dreedla v jeho postavení nahradit, nebo moţná převzít nějakou funkci ještě vyšší, abych mohl dozírat nejen na generála Dreedla, ale i na řadu dalších generálů. Rozumějte — moje nejcennější vlohy spadají převáţně do oblasti administrativní. Mám uţ takový dar, ţe lidi dokáţu snadno přesvědčit.“

„Má uţ takový dar, ţe lidi dokáţe snadno přesvědčit o tom, jakej je vůl,“

svěřoval plukovník Cargill nenávistně bývalému svobodníkovi Wintergreenovi v naději, ţe bývalý svobodník Wintergreen rozšíří tuto nepříznivou osobní charakteristiku po celém velitelství 27. letecké divize. „Jestli si někdo zasluhuje převzít velení té bojové jednotky, jsem to já. O to vyznamenání jsme beztak ţádali na můj popud.“

„Vy byste váţně chtěl nastoupit na bojové akce?“ ptal se bývalý svobodník Wintergreen.

„Na bojové akce?“ Plukovník Cargill ustrnul. „Ale kdepak — to mi špatně rozumíte. Jistě, vůbec by mi to nevadilo, létat na bojové akce, ale moje nejcennější vlohy spadají převáţně do oblasti administrativní. I já uţ mám takový dar, ţe lidi dokáţu snadno přesvědčit.“

„I on má takový dar, ţe lidi dokáţe snadno přesvědčit o tom, jakej je vůl,“

svěřoval bývalý svobodník Wintergreen se smíchem Yossarianovi, kdyţ si zaletěl

— 111 —

na Pianosu, aby zjistil, kolik pravdy je na té historii o Milovi a egyptské bavlně.

„Jestli si někdo zasluhuje povýšení, jsem to já.“ Uţ se vlastně dočkal povýšení na bývalého desátníka; povýšili ho krátce poté, co byl přidělen jako poštovní úředník na velitelství 27. letecké divize, ale hned ho zase degradovali, protoţe o důstojnících, pro které pracoval, pronášel hlasitá hanlivá přirovnání. Opojná chuť úspěchu mu vlila do ţil nové sebevědomí a naplnila ho ctiţádostí dosáhnout ještě vyšších met. „Nechceš koupit pár zapalovačů značky Zippo?“ ptal se Yossariana.

„Jsou kradený přímo ze zásobovacího skladu.“

„Ví Milo, ţe prodáváš zapalovače?“

„Co mu je do toho? On uţ začal dělat i do zapalovačů?“

„Samozřejmě,“ potvrdil mu to Yossarian. „A jeho nejsou kradený.“

„To si myslíš ty,“ řekl bývalý svobodník Wintergreen a lakonicky si odfrkl.

„Já je prodávám dolar za kus. Kolik za ně chce on?“

„Dolar a něco.“

Bývalý svobodník Wintergreen se vítězně zachechtal. „Převezu ho, kdy chci,“

jásal. „Hele, a co ta spousta egyptské bavlny, co se jí nemůţe zbavit? Kolik toho koupil?“

„Všechno.“

„Celou produkci? No to mě podrţ!“ krákal bývalý svobodník Wintergreen se škodolibou rozkoší. „To je vůl! Ale tys byl v Káhiře s ním. Proč jsi mu to nerozmluvil?“

„Já?“ Yossarian pokrčil rameny. „Já na něj nemám vůbec ţádný vliv. Zavinil to telex — má ho tam kaţdá lepší restaurace. Milo nikdy předtím neviděl burzovní dálnopis, a zrovna kdyţ poţádal vrchního, aby mu vysvětlil, jak to pracuje, lezly z toho informace o cenách egyptské bavlny. ‚Egyptská bavlna?‘

pravil Milo s tím svým zasněným pohledem. ‚Za kolik se prodává egyptská bavlna?‘ A pak uţ jsem se jenom dozvěděl, ţe skoupil celou úrodu. A teď tu bavlnu nikdo nechce.“

„Kdyţ on nemá ţádnou fantazii. Ať se se mnou dohodne, a já mu toho spoustu prodám na černém trhu.“

„Milo je na černém trhu jako doma. Po bavlně není ţádná poptávka.“

„Ale je po lékařském materiále. Tak bych tu bavlnu namotal na dřevěný párátka a rozprodával to jako sterilní tampóny. Udělá mi slušnou cenu?“

„S tím nepočítej, nic ti neprodá,“ odpověděl Yossarian. „Má na tebe vztek, ţe mu konkuruješ. Je vlastně naštvanej na všechny, protoţe teď o víkendu dostali sračku a poskvrnili tím dobré jméno jeho kuchyně. Poslyš, ty bys nám mohl píchnout.“ Yossarian ho znenadání chytil za paţi. „Nemohl bys na těch svých rozmnoţovačkách zfalšovat pár úředních příkazů a vysekat nás z toho náletu na Boloňu?“

— 112 —

Bývalý svobodník Wintergreen se od něho pomalu odtáhl s výrazem hlubokého opovrţení. „To bych samozřejmě mohl,“ prohlásil sebevědomě. „Ale ani mě nenapadne, abych něco takového udělal.“

„Proč ne?“

„Protoţe to je vaše povinnost. Všichni máme svoje úkoly. Mým úkolem je rozprodat se ziskem ty zapalovače, kdyţ to jen trochu půjde, a vyrazit z Mila trochu té jeho bavlny. A vaším úkolem je zase bombardovat muniční sklady u Boloně.“

„Ale mě tam nad tou Boloňou zabijou!“ ţadonil Yossarian. „Všechny nás tam zabijou!“

„Tak vás zabijou — co se dá dělat,“ řekl mu na to bývalý svobodník Wintergreen. „Proč to nebereš fatalisticky, tak jako já? Je-li mi souzeno rozprodávat se ziskem ty zapalovače a vyrazit z Mila lacino tu bavlnu, tak to rád udělám. A jestli tobě určil osud, ţe tě nad Boloňou zabijou, tak se s tím nedá nic dělat a ty bys měl do té akce jít a umřít jako muţ. Strašně nerad to říkám, Yossariane, ale z tebe se stává chronickej kverulant.“

Ţe je Yossarianovou povinností nechat se nad Boloňou zabít, v tom s bývalým svobodníkem Wintergreenem souhlasil i Clevinger. Kdyţ se mu Yossarian přiznal, ţe to byl on, kdo na té mapě posunul linii fronty a způsobil, ţe nálet byl zrušen, pobouřilo ho to tak, ţe celý zesinal.

„No a co?“ zavrčel Yossarian, a protoţe mu podvědomě docházelo, ţe to zvoral, hádal se tím prudčeji. „To si mám dát ustřelit prdel jenom proto, ţe se chce pari plukovník stát generálem?“

„A co ti kluci na pevnině?“ doráţel na něj Clevinger se stejnou vehemencí.

„Oni si mají klidně dát ustřelit prdel, protoţe pánovi se tam nechce letět? Mají přece právo na leteckou podporu!“

„Ale kde je psáno, ţe je musím letecky podporovat zrovna já? Podívej se, jim je úplně fuk, kdo rozfláká ty muniční sklady. My tam máme letět jenom proto, ţe to ten kretén Cathcart dobrovolně nabídl.“

„To já dobře vím,“ ujistil ho Clevinger. Jeho vychrtlá tvář byla bledá vzrušením a neklidné hnědé oči se mu zalévaly upřímností. „Skutečností však je, ţe ty muniční sklady dosud stojí. Víš velice dobře, ţe já neschvaluji jednání plukovníka Cathcarta o nic víc neţ ty.“ Clevinger se odmlčel, aby tím svá slova podtrhl. Ústa se mu chvěla a pak začal něţně bušit pěstí do svého spacího pytle.

„Ale my tu přece nejsme od toho, abychom rozhodovali, jaké cíle mají být zničeny nebo kdo je má zničit nebo —“

„Nebo kdo přitom zařve. A proč.“

„Ano. Jistě. Nemáme právo pochybovat —“

„Tobě přeskočilo!“

„— právo pochybovat o —“

— 113 —

„To chceš opravdu tvrdit, ţe mi není vůbec nic po tom, jak a proč mě zabijou?

Ţe to je věc plukovníka Cathcarta? To myslíš váţně?“

„Myslím,“ trval na svém Clevinger, i kdyţ uţ zřejmě trochu znejistěl. „Jistým vybraným osobám byl svěřen úkol vyhrát válku, a tito lidé mají mnohem větší předpoklady neţ my, aby určovali, jaké cíle se mají bombardovat.“

„Ty mluvíš o koze a já o voze,“ řekl mu na to Yossarian s přehnaným znechucením. „Ty mluvíš o vztahu mezi letectvem a pozemními silami a já mluvím o vztahu mezi mnou a plukovníkem Cathcartem. Ty mluvíš o tom, jak vyhrát válku, a já mluvím o tom, jak vyhrát válku a přeţít to.“

„Přesně tak,“ odsekl mu Clevinger škrobeně. „A co myslíš, ţe je důleţitější?“

„Pro koho?“ opáčil prudce Yossarian. „Otevři uţ konečně oči, kamaráde.

Mrtvole je naprosto fuk, kdo tu válku nakonec vyhraje.“

Clevinger zůstal chvíli sedět, jako by dostal políček. „To ti teda gratuluji!“

zvolal potom hořce. Rty mu obroubila tenounká mléčně bílá čára, ve které nebylo ani kapky krve. „Nedovedu si představit jiný přístup k věci, který by šel tak na ruku nepříteli, jako to, co říkáš.“

„Nepřítel,“ řekl mu na to Yossarian uváţlivě se snahou o co nejpřesnější formulaci, „je pro mě kaţdý, kdo usiluje o můj ţivot — bez ohledu na to, ke které straně patří. A to platí i o plukovníkovi Cathcartovi. Tohle si zapiš za uši, protoţe čím déle si to budeš pamatovat, tím déle moţná zůstaneš naţivu.“

Ale Clevinger si to nezapamatoval, a teď byl mrtev. Clevingera tenkrát to střetnutí strašně rozčililo, a tak se mu uţ Yossarian neodváţil přiznat, ţe je zodpovědný i za tu průjmovou epidemii, která způsobila další zbytečný odklad.

Milo byl celý pryč z představy, ţe někdo moţná zase otrávil eskadru, a celý vyděšený přiběhl za Yossarianem s ţádostí o pomoc.

„Prosím tě, zjisti mi u desátníka Snarka, jestli náhodou zase nenamíchal do těch sladkých brambor prací mýdlo,“ ţádal ho důvěrně. „Desátník Snark má k tobě plnou důvěru, a kdyţ mu dáš čestné slovo, ţe to nikomu nepovíš, řekne ti pravdu. A kdyţ se ti k tomu přizná, hned mi to přijď říct.“

„No jasně ţe jsem dal do těch sladkých brambor prací mýdlo,“ přiznal se desátník Snark Yossarianovi. „Vţdyť jste mě přece o to ţádal, ne? Prací mýdlo je nejspolehlivější prostředek.“

„Přísahá při bohu a všech svatých, ţe s tím tentokrát neměl nic společného,“

hlásil pak Yossarian Milovi.

Milo nedůvěřivě našpulil rty. „Dunbar ale tvrdí, ţe bůh neexistuje.“

Bylo to naprosto beznadějné. Uprostřed druhého týdne se uţ všichni začali podobat Hladovému Joeovi, který zase jednou neměl příkaz k letu a strašlivě naříkal ze spaní. Byl totiţ jediný, kdo dokázal usnout. Po celou temnou noc se všichni mátoţili s cigaretou v ústech venku před svými stany jako němá zjevení.

Ve dne pak v malomyslných, skleslých hloučcích civěli na linii fronty nebo na

— 114 —

tichou postavu doktora Daneeky, sedícího před uzavřeným vchodem do ošetřovny pod oním zlověstným ručně psaným nápisem. Začali si vymýšlet neveselé šibeniční vtipy a Jobovy zvěsti o tom, jaká zkáza je nad Boloni očekává.

Jednou večer se Yossarian v důstojnickém klubu opile připotácel k podplukovníkovi Kornovi, aby si z něho vystřelil v souvislosti s novým protiletadlovým kanónem typu Lepitsch, který Němci právě zaváděli.

„Jaký Lepitsch? Co je to za dělo?“ ptal se podplukovník Kom zvědavě.

„Nový německý protiletadlový slepovací kanón typu Lepitsch, ráţe třistačtyřicet milimetrů,“ vysvětloval mu Yossarian. „Dokáţe přímo ve vzduchu slepit celou formaci letadel a je konec.“

Hluboce uraţen vytrhl podplukovník Kom loket z Yossarianových prstů, které mu ho svíraly. „Dejte si odchod, vy idiote!“ zařval naštvaně a s pomstychtivým zadostiučiněním sledoval, jak Nately skočil Yossarianovi na záda a táhl ho pryč. „Co to je za šílence, prosím vás?“

Plukovník Cathcart se poťouchle chechtal. „To je ten člověk, kterému jste mě donutil dát metál za tu Ferraru. Dokonce jsem ho na váš návrh povýšil na kapitána, vzpomínáte si? Dobře vám tak.“

Nately byl mnohem slabší neţ Yossarian, a tak mu dalo hodně práce, neţ

dokormidloval Yossarianovu mohutnou postavu k jednomu neobsazenému stolu.

„Zbláznil ses?“ šeptal vyděšeně. „To byl podplukovník Korn. Zbláznil ses?“

Yossarian zatouţil ještě po skleničce a slíbil Natelymu, ţe kdyţ mu ji přinese, v klidu odejde. Pak donutil Natelyho, aby mu přinesl ještě dvě. Kdyţ ho Nately konečně dostrkal k východu, vrazil dovnitř kapitán Black. Dupal promočenými botami o dřevěnou podlahu a voda z něho crčela jako z přetékajícího okapu.

„Počkejte, vy syčáci, teď v tom teprve lítáte!“ oznámil bujaře a vykročil rázně z kaluţe, která se kolem něho utvořila. „Právě mi telefonoval podplukovník Korn.

Víte, co vás ceká nad Boloňou? Cha! Cha! Mají tam nový protiletadlový slepovací kanón typu Lepitsch. Dokáţe přímo ve vzduchu slepit celou formaci letadel a je konec.“

„Boţe můj, ona je to pravda!“ zaječel Yossarian a polomrtvý hrůzou se zhroutil Natelymu do náručí.

„Bůh neexistuje,“ řekl na to nevzrušeně Dunbar, který k nim poněkud vratkým krokem právě dorazil.

„Hele, pomoz mi s ním, jo? Musím ho dostat do jeho stanu.“

„Kdo to říká?“

„Já to říkám. Páni, koukejte, jak cedí.“

„Musíme někde splašit vůz.“

„Štípněte auto kapitánu Blackovi,“ radil Yossarian. „Já to tak dělám vţdycky.“

— 115 —

„Ţádné auto se tu ukrást nedá. Došlo jim, ţe kdyţ ty potřebuješ auto, vţdycky šlohneš první, které se ti namane, a teď uţ nikdo nenechá ve voze klícky.“

„Naskočte si,“ vyzval je Náčelník Bílý Polozub, který u nich právě zarazil s dţípem s nataţenou plachtou, pěkně nadrněný. Počkal, aţ se narvali dovnitř, a pak prudce vyrazil, aţ se všichni skutáleli dozadu. Začali nadávat a on řval smíchy. Kdyţ vyjel z parkoviště, pokračoval stále rovně a narazil s vozem do prudce se svaţujícího náspu na druhé straně silnice. Ostatními to hodilo dopředu a navalili se bezmocně na jednu hromadu. Začali ho znovu proklínat, ale on jim to vysvětlil. „Já jsem zapomněl zahnout.“

„Dávej bacha, jo?“ varoval ho Nately. „A co kdybys zapnul světla.“

Náčelník Bílý Polozub tam kopl zpátečku, kousek zacouval, vytočil to a vystřelil po silnici jako zběsilý. Kola po kluzkém temném povrchu jen hvízdala.

„Ne tak rychle,“ napomínal ho Nately.

„Napřed bys mě měl zavést k vaší eskadře, abych vám s ním pomoh do postele. Pak mě hodíš zpátky k nám.“

„A co ty jsi vlastně zač?“

„Já jsem Dunbar.“

„Poslyš, zapni ty světla,“ volal Nately. „A koukej na silnici!“

„Jsou zapnutý. Je tady ve voze Yossarian? Jedině kvůli němu jsem vás naloţil, vy syčáci.“ Náčelník Bílý Polozub otočil hlavu úplně dozadu, aby si prohlédl, kdo sedí za ním.

„Koukej na silnici!“

„Yossariane? Je tu Yossarian?“

„Tady jsem, Náčelníku. Jedem domů. A jseš si tím tak jistej? Na tu otázku jsi mi nikdy neodpověděl.“

„Vidíte? Říkal jsem vám, ţe je tady.“

„Na jakou otázku?“

„No jak jsme o tom mluvili.“

„Bylo to důleţitý?“

„To já si uţ nepamatuju, jestli to bylo důleţitý nebo ne. Boţe, kdybych si jen vzpomněl, co to bylo.“

„Ţádnej bůh neexistuje,“ řekl Dunbar.

„Ale vţdyť to je právě to, o čem jsme mluvili!“ vykřikl Yossarian. „Jseš si tím tak jistej?“

„Poslyš, jseš si váţně jistej, ţe máš zapnutý ty světla?“ volal Nately.

„Ale jó, mám. Co po mně ten chlap pořád chce? To dělá ten déšť, jak pere do předního světla, ţe to tam vzadu vypadá před náma takový temný.“

„Nastaly nám deště — hurá!“

„Kdyby chtělo takhle chcát věčně! Prší prší jen se —“

„— leje kam ko —“

— 116 —

„— nicky poje —“

„— deme pojedeme na —“

„— luka aţ ku —“

„— kačka zaku...“

Náčelník Bílý Polozub velkoryse přehlédl další zatáčku a vyjel s dţípem aţ

nahoru k okraji příkrého břehu silnice. Dţíp začal klouzat zpátky, překotil se na bok a měkce se zabořil do bláta. Nastalo vyděšené ticho.

„Jste všichni v pořádku?“ ptal se Náčelník Bílý Polozub tlumeně. Nikomu se nic nestalo, a tak si oddechl úlevou. „Vidíte, to je ten můj problém,“ naříkal.

„Nikdy nikoho neposlouchám. Někdo mi pořád říkal, abych rozsvítil světla, a já jako bych ho neslyšel.“

„To jsem byl já, kdo ti pořád říkal, abys zapnul světla.“

„Já vím. Já vím. A já jako bych tě neslyšel, viď? Kdyby tak bylo něco k pití.

Ale já tu něco mám! Koukněte. Nerozbila se.“

„Teď sem dovnitř prší,“ poznamenal Nately. „Začínám vlhnout.“

Náčelník Bílý Polozub otevřel láhev, lokl si a podal ji dál. Jak tam leţeli jeden přes druhého, napili se všichni aţ na Natelyho, který stále marně hmatal po klice.

Láhev mu narazila na hlavu, aţ to cvaklo, a whisky mu začala stékat za krk. Začal sebou křečovitě vrtět.

„Poslyšte, musíme se dostat ven!“ volal. „Nebo se tu utopíme.“

„Je tam někdo?“ ptal se Clevinger znepokojeně a svítil si na ně shora baterkou.

„To je Clevinger!“ křičeli, a kdyţ k nim natáhl ruku, aby jim pomohl ven, pokusili se ho stáhnout okénkem k sobě.

„Pojď se na ně podívat!“ volal Clevinger pohoršeně na McWatta, který se křenil za volantem štábního vozu. „Válejí se tam oţrali jako dobytek. Ty jsi tu taky, Nately? Měl by ses stydět! Pojď sem — pomoz mi dostat je ven, neţ tady všichni zdechnou na zápal plic.“

„Poslyš, to není tak docela špatnej nápad,“ zamyslel se nad tím Náčelník Bílý Polozub. „Já si stejně myslím, ţe umřu na zápal plic.“

„Proč?“

„A proč ne?“ opáčil Náčelník Bílý Polozub a poloţil se spokojeně do bláta s lahví whisky v náručí.

„Podívej se, co dělá!“ vykřikl podráţděně Clevinger. „Vstaneš laskavě a vlezeš si do vozu, abychom mohli všichni odjet zpátky k eskadře?“

„Všichni odjet nemůţeme. Někdo tu musí zůstat a pomoct Náčelníkovi s tím autem, vypůjčil si ho jistě z autoparku.“

Náčelník Bílý Polozub se usadil vzadu ve štábním voze a málem se zakuckal pyšným chechtotem. „To je vůz kapitána Blacka,“ sdělil jim vítězoslavně. „Před

— 117 —

chvílí jsem mu ho šlohnul před klubem — měl jsem jeho rezervní klíčky. On si myslel, ţe je ráno ztratil.“

„No to mě podrţ! To se musí zapít.“

„Nebylo dneska toho chlastu uţ dost?“ spustil Clevinger, sotva McWatt nastartoval. „Podívejte se na sebe. Vám je zřejmě jedno, jestli se uchlastáte k smrti nebo utopíte v blátě, co?“

„Pořád je to lepší neţ koupit to ve vzduchu.“

„Dupni na to, chlapče, dupni na to,“ pobízel McWatta Náčelník Bílý Polozub.

„A zhasni si světla. Jinak se nedá jet.“

„Doktor Daneeka má pravdu,“ pokračoval Clevinger. „Lidi jsou tupci a nedokáţou dávat si na sebe pozor. Dělá se mi z vás ze všech špatně.“

„Prosím, mistře, račte si tedy vystoupit,“ vyzýval ho Náčelník Bílý Polozub.

„Všichni ven, ve voze zůstane jenom Yossarian. Kde je Yossarian?“

„Pusť mě, sakra,“ smál se Yossarian a shodil ho ze sebe. „Jseš samý bláto.“

Clevinger se zaměřil na Natelyho. „Ty mě ale překvapuješ. Táhne to z tebe jako ze sudu. Místo abys na něj dával pozor, oţereš se stejně jako on. Co kdyby se zase chytil s Applebym.“ Clevingerovy oči se poplašeně rozevřely, kdyţ uslyšel Yossarianovo zachechtání. „Nepopřál se zase s Applebym, ţe ne?“

„Tentokrát ne,“ řekl Dunbar.

„Ne, tentokrát ne. Našel jsem si někoho lepšího.“

„Tentokrát se pustil do podplukovníka Korná.“

„Není moţná!“ vydechl Clevinger.

„Váţně?“ zvolal potěšeně Náčelník Bílý Polozub. „Na to se teda musíme napít.“

„Ale to je strašné!“ bědoval Clevinger hluboce otřesen. „To sis proboha musel vybrat zrovna podplukovníka Korna? Poslyšte, co se to stalo se světly? Proč je všude taková tma?“

„Zhasnul jsem je,“ odpověděl McWatt. „Náčelník Bílý Polozub má totiţ

pravdu. Bez světel se jede mnohem líp.“

„Zbláznil ses?“ zaječel Clevinger, vrhl se dopředu a zapnul reflektory. Pak se otočil na Yossariana a hystericky ho obviňoval. „Vidíš, co jsi způsobil? Chovají se teď všichni jako ty! Co kdyţ přestane pršet a zítra budeme muset letět na Boloňu? To budete v pěkné formě.“

„Pršet uţ nikdy nepřestane. Nikoli, příteli, tenhle déšť bude zřejmě trvat pořád.“

„Přestalo pršet!“ řekl kdosi a ve voze se rozhostilo ticho.

„Vy chudáci,“ zamumlal po chvíli soucitně Náčelník Bílý Polozub.

„Ono váţně přestalo pršet?“ zeptal se Yossarian schlíple.

McWatt vypnul stěrače, aby si to ověřil. Déšť ustal. Obloha se počala vyjasňovat. Z oparu hnědavé mlhy začaly ostře vystupovat obrysy měsíce.

— 118 —

„Páni,“ povzdechl si zpěvavě McWatt. „To je pěknej průser.“

„Jen klid, mládenci,“ řekl Náčelník Bílý Polozub. „Rozjezdová dráha bude rozmoklá a nepadá v úvahu, ţe by se z ní zítra dalo startovat. A neţ letiště vyschne, začne třeba zase pršet.“

Kdyţ dorazili do prostoru eskadry, uslyšeli, jak Hladový Joe ječí ve svém stanu: „Ty zatracená, smradlavá, zavšivená svině!“

„Proboha, on se vrátil uţ dneska? Myslel jsem, ţe je s kurýrním letadlem pořád ještě v Římě.“

„Áááá! Ááááááá! Ááááááááá!“ vřískal Hladový Joe.

Náčelník Bílý Polozub se otřásl. „Ten chlap mi nahání husí kůţi,“ přiznal se chraptivým šeptem. „Poslyšte, co je s kapitánem Flumem?“

„Ten zas nahání husí kůţi mně. Minulý týden jsem ho zahlíd v lese, ţivil se tam ostruţinami. Uţ ani nespí v maringotce. Vypadal jako strašidlo.“

„Hladový Joe má strach, ţe bude muset nastoupit místo někoho, kdo půjde na marodku, přestoţe to teď vlastně nepadá v úvahu, kdyţ ji zavřeli. Viděli jste ho, kdyţ se tuhle večer pokoušel zabít Havermeyera a ţuchl do okopu u Yossarianova stanu?“

„Áááá!“ ječel Hladový Joe. „Á! Áááá! Ááááááá!“

„Stejně je to fajn, ţe ten Flume uţ neotravuje v jídelně. Pořád to jeho ‚Prosím si sůl‘ — vůl.“

„Nebo ‚Chleba mi netřeba‘.“

„Nebo ‚Ne tolik pepře, Petře‘.“

„Nech mě, nech mě,“ vřeštěl Hladový Joe. „Říkám ti, nech mě — ty zatracená, smradlavá, zavšivená svině!“

„Aspoň víme, o čem se mu zdá,“ poznamenal Dunbar suše. „Zdá se mu zřejmě o nějakých zatracených, smradlavých, zavšivených sviních.“

Později téţe noci snil Hladový Joe o tom, ţe mu Huplova kočka spí na obličeji a dusí ho, a kdyţ se probudil, spala mu Huplova kočka opravdu na obličeji.

Zaplavila ho smrtelná úzkost a pronikavé, nepozemské zavytí, které pak protlo měsícem prosvětlenou temnotu, doznívalo ještě dlouhé vteřiny jako nějaký ničivý výbuch. Následovalo mrtvé ticho a potom se ze stanu ozval ohlušující rámus.

Yossarian tam dorazil mezi prvními. Kdyţ vnikl dovnitř, drţel Hladový Joe v ruce pistoli a snaţil se vysvobodit paţi z Huplova sevření a zastřelit jeho kočku, která na něj divoce prskala a rozptylovala svými výpady jeho pozornost, aby nemohl zastřelit Hupla. Oba muţi byli v erárním spodním prádle. Těsně nad hlavou se jim bláznivě bimbal drát s rozsvícenou nematovanou ţárovkou a po stěnách chaoticky vířil a poskakoval kolotoč temných stínů, takţe to vypadalo, jako by se točil celý stan. Yossarian maně rozpaţil ruce, aby udrţel rovnováhu, a pak se vrhl vpřed velkolepým skokem, který všechny tři zápasníky srazil pod sebe na zem. Kdyţ se z té mely vynořil, drţel v kaţdé ruce jednoho za krk — v levé

— 119 —

Hladového Joea a v pravé kočku. Hladový Joe a Huplova kočka po sobě nenávistně kouleli očima. Kočka na Hladového Joea vztekle prskala a Hladový Joe se ji snaţil pravým hákem knokautovat.

„Kdyţ to musí být, rozdáte si to podle všech pravidel,“ rozhodl Yossarian.

Všem ostatním, které vyděsil ten randál a přiběhli se podívat, co se děje, se nesmírně ulevilo a začali nadšeně fandit. Yossarian drţel Hladového Joea a kočku stále pevně za zátylky, pro jistotu pěkně daleko od sebe. Vyvlekl oba soupeře před stan a tam jim znovu oficiálně vysvětlil: „Jak říkám, bude to zápas podle všech pravidel. Smíte pouţívat pěstí, zubů i drápů. Ale ţádné střílení,“ varoval Hladového Joea, „a ţádné prskání,“ nakazoval přísně kočce. „Aţ vás oba pustím, dejte se do toho. A ţádné věšení na soupeře, chceme vidět solidní zápas. Box!“

Mezitím se shromáţdil velký zástup pošetilců, kteří byli vţdycky pro kaţdou zábavu, ale kočka se projevila jako mrzký zbabělec a v okamţiku, kdy ji Yossarian pustil, dala se před Hladovým Joem na útěk jako spráskaný pes.

Vítězem utkání byl tedy vyhlášen Hladový Joe. Odcházel celý šťastný s pyšným úsměvem šampióna na rtech, hlavu vztyčenou, prsa vypnutá. Vítězně zalezl do postele a ihned se mu zase začalo zdát, ţe mu Huplova kočka spí na obličeji a dusí ho.

— 120 —

13. Major - - - de Coverley

Kdyţ Yossarian tehdy posunul linii fronty, Němci na to nenaletěli, ale nechal se tím oklamat major - - - de Coverley. Sbalil si cestovní vak, dal si přistavit letadlo a v domnění, ţe Spojenci obsadili jistě i Florencii, přesunul se do tohoto města, aby tam pronajal dvě velká apartmá pro dovolenkové pobyty důstojníků a muţstva eskadry. Toho dne, kdy Yossarian vyskočil oknem z kanceláře majora Majora a uvaţoval, na koho by se ještě mohl obrátit s ţádostí o pomoc, nebyl ještě zpátky.

Major - - - de Coverley byl impozantní, respekt vzbuzující, váţný starý muţ s majestátní lví hlavou a nezkrotnou hřívou rozcuchaných bílých vlasů, které kolem jeho přísné, patriarchální tváře vlály jako ve vichru. Jako náčelník štábu eskadry měl za úkol, jak nezávisle na sobě usuzovali doktor Daneeka i major Major, házet podkovami, unášet italské dělníky na Pianosu a najímat byty pro dovolenkové výlety muţstva i důstojníků eskadry. Všechny tyto povinnosti plnil přímo dokonale.

Kdyţ se stal pád nějakého význačného města, například Neapole, Říma či Florencie, otázkou několika hodin, sbalil si major - - - de Coverley cestovní vak, dal si připravit letadlo s pilotem a odcestoval — to vše, aniţ utrousil jediné slovo, protoţe všechno stačil zařídit pouze jeho váţný, panovačný vzhled a strohá gesta pokrčeného ukazováku. Den dva poté, co město padlo, vrátil se s nájemní smlouvou na dvě luxusní apartmá, vybavená schopnými, milými kuchařkami a sluţtičkami. Za pár dní se pak po celém světě rozlétly noviny s fotografiemi prvních amerických vojáků, probíjejících se troskami a kouřem do otřeseného města. Nikdy mezi nimi nechyběl major - - - de Coverley. Seděl jako svíce v dţípu, který kdovíkde splašil, nedíval se vlevo ani vpravo, ačkoli mu nad nezranitelnou hlavou hvízdaly dělostřelecké granáty a v těsné blízkosti obratní mladí pěšáci s karabinami v rukou postupovali obezřetnými přískoky podél zdí hořících domů nebo padali mrtví k zemi u jejich vchodů. Seděl ve voze obklopen nebezpečím ze všech stran, věcný a nezničitelný, v nehybné tváři vytesány ony nelítostné, královské, spravedlivé a posvátnou hrůzu budící rysy, které znali a ctili všichni příslušníci eskadry.

Pro německou výzvědnou sluţbu byl major - - - de Coverley mučivou záhadou. Ani jeden ze stovek amerických zajatců nemohl o postarším bělovlasém důstojníkovi s huňatým, zlověstným obočím a planoucíma, pronikavýma očima, který bez bázně a nezadrţitelně postupoval v cele kaţdé důleţité operace, poskytnout sebemenší konkrétní informace. Jeho totoţnost však stejnou měrou mátla i americké úřady. Vrhly do předních linií celý pluk kontrarozvědčíků, kteří dostali za úkol vypátrat, kdo to je, a zároveň byl čtyřiadvacet hodin denně v

— 121 —

pohotovosti batalión v boji zocelených důstojníků informační sluţby, aby ho ihned, jakmile bude vypátrán, mohli začít propagačně zpracovávat a vyuţívat.

V Římě překonal major - - - de Coverley při zajišťování vhodných bytových prostor sám sebe. Důstojníci, kteří přicházeli ve skupinách po čtyřech či pěti lidech, měli kaţdý v nové bílé kamenné budově k dispozici obrovský dvoulůţkový pokoj. K příslušenství patřily tři prostorné koupelny, jejichţ stěny byly obloţeny lesklými bledě modrými dlaţdičkami, a hubená sluţebná jménem Michaela, která se stále všemu chichotala a udrţovala místnosti v dokonalém pořádku. O patro níţ bydleli úsluţní majitelé domu, o patro výš krásná bohatá černovlasá hraběnka se svou krásnou bohatou černovlasou snachou, které by —

bohuţel — byly měly zájem pouze o Natelyho nebo Aarfyho. Nately se ale příliš styděl a netroufal si na ně a Aarfy byl sosák a snob a neustále je nabádal, aby se s nikým nezahazovaly, nanejvýš se svými manţely; ti však raději hájili obchodní zájmy rodiny někde na severu země.

„Jsou to opravdu milé dámy,“ vykládal Aarfy váţně Yossarianovi, kterému se stále vracel sen o tom, jak si s nahými, mléčně bílými, svůdnými těly těch dvou krásných bohatých černovlasých milých dam kolektivně uţívá v posteli.

Muţstvo vtrhávalo do Říma ve dvanáctičlenných či ještě větších skupinách s gargantuovskou lačností a těţkými bednami plnými konzerv, z nichţ jim pak ţenské připravovaly královské pokrmy a servírovaly jim je v jídelně jejich apartmá v šestém patře červené cihlové budovy s rachtajícím výtahem. Tam, kde bydlelo muţstvo, bylo vţdycky mnohem ţivěji. Jednak tam bylo mnohem víc vojáků, jednak i víc ţenských, které vařily, prostíraly, zametaly a drhly podlahu, a kromě toho tam přebývaly ty veselé, pitomoučké, smyslné holčičky, které odkudsi přitáhl Yossarian, a další děvčata, která si přivedli sami vojáci a po vyčerpávajícím sedmidenním řádění, kdyţ se utahaní a ospalí vraceli na Pianosu, je zanechali na místě pro potřeby dalších zájemců. Holky tam měly střechu nad hlavou a co jíst a mohly zůstat, jak dlouho chtěly. Ţádalo se od nich jediné — dát kaţdému, kdo si o to řekl; coţ jim zřejmě vůbec nevadilo.

Přibliţně kaţdý čtvrtý den tam vtrhl Hladový Joe, zničený člověk, ochraptělý, vyjevený, zdivočelý. To měl opět smůlu, ţe uţ měl za sebou v té době povinný počet operací a pendloval s kurýrním letadlem. Většinou spával tady, v ubytovacích prostorách muţstva. Nikdo přesně nevěděl, kolik místností vlastně major - - - de Coverley pronajal, ani ta tlustá ţenská v černém korzetu z prvního patra, se kterou nájem sjednával. Šlo o celé poslední poschodí, ale Yossarian věděl, ţe ke komplexu patří i některé pokoje o patro níţ, v poschodí pátém, protoţe ve Snowdenově pokoji v pátém patře nakonec den po náletu na Boloňu našel tu sluţebnou se sněhobílými kalhotkami s péřovým oprašovadlem v ruce.

Předtím, hned ráno, ho Hladový Joe v důstojnickém apartmá načapal v posteli s Lucianou a hned se hnal jako šílený pro fotoaparát.

— 122 —

Ta sluţka se sněhobílými kalhotkami byla příjemná, buclatá, ochotná ţenská tak kolem pětatřiceti; měla pěkná macatá stehna a v těch běloučkých kalhotkách, které si ochotně stahovala, kdykoli na ni nějaký voják dostal chuť, velký pruţný zadek. Její tvář byla široká a tuctová, ale jinak to byla snad nejctnostnější, nejdemokratičtější ţena na světě: podrţela kaţdému, bez ohledu na rasu, náboţenské přesvědčení, barvu pleti či národnost, a dávala se druţně a pohostinně; ani se nezdrţovala tím, ţe by přitom odkládala hadr, smeták, oprašovadlo či co zrovna třímala v ruce, kdyţ ji někdo popadl. Z této její přístupnosti pramenila její přitaţlivost. Stačil prostý fakt, ţe tam byla — jako v případě Mount Everestu, a mládenci se na ni drápali, kdykoli pocítili nutkání ji zdolat. Yossarian tu sluţku ve sněhobílých kalhotkách miloval, protoţe mu připadalo, ţe je to snad jediná ţenská na světě, se kterou se můţe milovat. Vţdyť i ta holohlavá holka ze Sicílie v něm stále ještě vzbuzovala silné city — soucit, něhu, lítost.

Přes mnohá nebezpečí, jimţ se major - - - de Coverley vystavoval pokaţdé, kdyţ v dobytém městě sjednával nájem bytů, ironií osudu utrpěl jediné zranění v čele triumfálního pochodu, jímţ Spojenci vstupovali do otevřeného města Říma.

Byl raněn do oka květinou, kterou po něm z těsné blízkosti vypálil nějaký ošuntělý, rozchechtaný, přioţralý stařík; útočník pak jako sám ďábel se zlovolným smíchem naskočil na automobil, ve kterém major jel, surově a bezohledně ho popadl za ctihodnou bílou hlavu a ústy, z nichţ to páchlo kyselými výpary po vínu, sýru a česneku, ho výsměšně políbil na obě tváře a potom s dutým, suchým, rezavým smíchem zmizel v rozjásaném, plesajícím davu. Major

- - - de Coverley, který ke všem protivenstvím přistupoval se spartánským sebeovládáním, nehnul v průběhu onoho odporného aktu ani brvou. A lékařskou pomoc vyhledal teprve po návratu na Pianosu, aţ kdyţ úspěšně dokončil své římské poslání.

Rozhodl se, ţe si ponechá obě oči, a doktoru Daneekovi přikázal, aby ho vybavil průhlednou klapkou, jeţ by mu i nadále umoţňovala házet podkovami, unášet italské dělníky a pronajímat luxusní byty, aniţ by byly jeho zrakové vjemy nějak narušeny. Pro muţe v eskadře byl major - - - de Coverley polobůh, i kdyţ se mu to nikdy neodváţili dát najevo. Jediný, kdo si ho troufl oslovit, byl Milo Minderbinder. Kdyţ byl u eskadry druhý týden, přišel jednou k majorovu vrţišti a v napřaţené ruce mu nastavoval před oči natvrdo uvařené vejce. Major - - - de Coverley se napřímil, uţaslý nad Milovou opováţlivostí, a soustředil na něj veškerou zlověstnou sílu svého ohromujícího vzezření, v němţ vynikal divoce zbrázděný převis příkrého čela a pod ním mohutný orlí nos, vyráţející z té tváře jako rozkacený obránce Newyorských jezdců. Milo ten nápor vydrţel díky tomu, ţe se zaštítil oním natvrdo uvařeným vajíčkem, které před sebou drţel jako kouzelný amulet. Smršť se po chvíli přehnala a akutní nebezpečí pominulo.

— 123 —

„Co to je?“ zeptal se nakonec major - - - de Coverley.

„Vejce, prosím,“ odpověděl Milo.

„Jaké vejce?“ vyptával se dál major - - - de Coverley.

„Vejce natvrdo uvařené, prosím,“ vysvětloval Milo.

„Jaké vejce natvrdo uvařené?“ dotazoval se major - - - de Coverley.

„Čerstvé, natvrdo uvařené čerstvé vejce,“ odpověděl Milo.

„Kde se tu vzalo?“ ptal se dál major - - - de Coverley.

„Slepice ho snesla,“ řekl Milo.

„Kde je ta slepice?“ ptal se major - - - de Coverley.

„Ta slepice je na Maltě, prosím,“ odpověděl Milo.

„Kolik je na Maltě slepic?“

„Dost, aby stačily snášet čerstvá vajíčka pro všechny důstojníky eskadry, a z fondu jídelny by se za kus platilo pět centů,“ odpověděl Milo.

„Čerstvá vajíčka, to je moje,“ doznal major - - - de Coverley.

„Kdyby mi dal někdo k dispozici letadlo, mohl bych tam jednou týdně zaletět a dopravit sem tolik čerstvých vajíček, kolik bychom potřebovali,“ říkal Milo.

„Malta není nakonec tak daleko.“

„Malta není nakonec tak daleko,“ uvaţoval major - - - de Coverley.

„Mohl byste tam klidně jednou týdně zaletět, eskadra by vám dala k dispozici letadlo, a dopravil byste sem tolik vajíček, kolik bychom potřebovali.“

„Ano,“ souhlasil Milo. „To bych jistě mohl, kdyby si to někdo přál a dal mi k dispozici letadlo.“

„Já mám vajíčka nejraději smaţená,“ svěřoval se major - - - de Coverley. „Na čerstvém másle.“

„Na Sicílii bych sehnal másla, kolik bychom potřebovali, libru za pětadvacet centů,“ řekl na to Milo. „To není špatná cena, pětadvacet centů za libru čerstvého másla. A v jídelním fondu je dost peněz i na máslo, a kdybychom třeba nějaké prodali ostatním eskadrám, dostali bychom zpátky většinu toho, co bychom zaplatili za svoje.“

„Jak se jmenuješ, synu?“ zeptal se major - - - de Coverley.

„Mé jméno je Milo Minderbinder, pane majore, a je mi sedmadvacet.“

„Jsi dobrý provianťák, Milo.“

„Nejsem provianťák, pane majore.“

„Jsi dobrý provianťák, Milo.“

„Děkuji, pane majore. Učiním vše, co bude v mých silách, aby se ze mé stal dobrý provianťák.“

„Pomáhej pámbu, chlapče. Vezmi si podkovu.“

„Děkuji, pane majore. A co s ní mám dělat?“

„Hodit ji.“

„Kam?“

— 124 —

„Tamhle na ten kolík. Pak ji zdvihneš a hodíš ji na tenhle kolík. To je taková hra, víš? Tu podkovu zase vrátíš sem.“

„Ano, pane majore, uţ chápu. Za kolik se prodávají takové koňské podkovy?“

Středozemní pasáty zanášely vůni čerstvých vajíček, prskajících exoticky v kaluţinkách čerstvého másla, široko daleko, a kdyţ ji zvětřil generál Dreedle, přihnal se jako na koni, připraven seţrat, na co přijde. Doprovázela ho jako vţdy nezbytná ošetřovatelka a jeho zeť plukovník Moodus. Nejdříve se tedy v Milově jídelně začal stravovat generál Dreedle. Potom předaly ostatní tři eskadry ze skupiny plukovníka Cathcarta své jídelny rovněţ do Milovy správy. Kaţdá mu přidělila letadlo i s pilotem, aby mohl nakupovat čerstvá vejce a čerstvé máslo i pro ně. Důstojníci ve všech čtyřech eskadrách začali konzumovat čerstvá vejce v takových mnoţstvích, ţe se z toho vyvinuly úplné vaječné orgie, a Milova letadla pendlovala sem a tam sedm dní v týdnu. Generál Dreedle hltal čerstvá vejce k snídani, k obědu i k večeři a dopřával si jich často i mezi hlavními jídly, dokud Milo neobjevil bohaté zdroje čerstvého telecího, hovězího, kachen, jehněčích kotlet, ţampionů, růţičkové kapusty, jihoafrických langust, garnátů, šunky, pudinků, hroznů, zmrzliny, jahod a artičoků. V peruti generála Dreedla byly ještě tři další bombardovací skupiny, které ze ţárlivosti vyslaly na Maltu vlastní letadla, ale zjistily, ţe se tam vajíčka prodávají po sedmi centech. Protoţe je od Mila mohly kupovat po pěti za kus, usoudily, ţe bude výhodnější připojit rovněţ

vlastní jídelny k Milovu syndikátu a poskytnout mu letadla a piloty, zajišťující zároveň dovoz všech ostatních lahůdek, které jim slíbil dodávat.

Tento vývoj událostí kaţdého přímo nadchl, nejvíce plukovníka Cathcarta, který byl přesvědčen, ţe má teď v ruce mocný trumf. Kdykoli se s Milém setkal, ţoviálně ho zdravil a v návalu kajícné velkomyslnosti navrhl dokonce majora Majora k povýšení. Velitelství 27. letecké divize toto doporučení v osobě bývalého svobodníka Wintergreena briskně odmítlo; Wintergreen mu poslal nepodepsanou odpověď, ţe armáda má pouze jediného majora Majora a nehodlá o něj přijít jeho povýšením jen proto, aby se zavděčila plukovníku Cathcartovi.

Toto vypeskování přišlo plukovníkovi Cathcartovi velmi líto a plíţil se pak po své kanceláři jako spráskaný pes. Za ty ostré kapky dával vinu majoru Majorovi a ještě týţ den se rozhodl, ţe ho bude degradovat na pouhého poručíka.

„To vám asi nahoře nedovolí,“ poznamenal s blahosklonným úsměvem podplukovník Kom, který se na té situaci s rozkoší popásal. „Přesně z týchţ

důvodů, pro něţ ho nechtějí povýšit. Kromě toho byste vypadal jako naprostý blázen, kdybyste ho chtěl shodit na poručíka vzápětí poté, co jste ho navrhl na jmenování podplukovníkem.“

Plukovník Cathcart cítil, ţe má svázané ruce a nemůţe se hnout vpřed ani vzad. Tenkrát po ferrarském debaklu, kdy most přes Pád stál nedotčený ještě sedm dní potom, co se nabídl, ţe ho se svými muţi zničí, uspěl s návrhem na

— 125 —

Yossarianovo vyznamenání mnohem lépe. Během šesti dnů podnikli na most devět náletů, ale podařilo se jim ho zničit aţ při desátém náletu sedmého dne, kdy Yossarian tím, ţe svou šestičlennou formaci navedl na cíl dvakrát za sebou, vlastně zabil Krafta a posádku jeho letadla. Při tom druhém náletu si Yossarian počínal velmi pozorně, protoţe tehdy byl ještě velmi odváţný. Neodtrhl hlavu od zaměřovače, dokud všechny pumy nevypadly. Kdyţ ji zvedl, bylo všechno v letadle zalito podivnou oranţovou září. Nejprve ho napadlo, ţe bombarďák hoří.

Pak si všiml, ţe přímo nad nimi letí jiné letadlo, kterému šlehají plameny z motoru, a zaječel palubním telefonem na McWatta, aby zabočil prudce doleva.

Vteřinu nato odpadlo u Kraftova letadla křídlo. Hořící vrak začal padat k zemi, napřed zmrzačený trup, potom vířící křídlo, a na trup Yossarianova stroje zabubnovala sprška drobných kovových úlomků. A všude kolem stále ještě dunělo dotěrné kčong! kčong! kčong! flaku.

Po návratu na základnu ho sledovalo mnoho ponurých pohledů, kdyţ se tupě a sklíčeně ubíral ke kapitánu Blackovi do místnosti předletové přípravy ze zeleně natřených prken, aby mu podal hlášení. Venku se ovšem dozvěděl, ţe na něj uvnitř čeká plukovník Cathcart s podplukovníkem Kornem. Přede dveřmi stál major Danby a s pohřebním výrazem beze slova odháněl všechny ostatní.

Yossarian měl nohy olověné únavou a touţil ze sebe shodit propocený, lepkavý oděv. Vstupoval do instruktáţní místnosti se smíšenými pocity; nebylo mu jasné, co by měl vlastně pociťovat, pokud šlo o Krafta a ostatní z jeho letadla, protoţe smrt je tam někde v té dálce uvrhla do němé osamělé agónie ve chvíli, kdy i on sám vězel aţ po krk v témţ odporném, mučivém dilematu mezi povinností a zatracením.

Plukovníka Cathcarta však ta událost zřejmě přímo zdrtila. „Dvakrát?“ ptal se.

„Poprvé bych nebyl zasáhl cíl,“ odpověděl tiše Yossarian se skloněnou hlavou.

Jejich hlasy se v dlouhém, úzkém baráčku dutě rozléhaly.

„Ale dvakrát?“ opakoval plukovník Cathcart, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Poprvé bych nebyl zasáhl cíl,“ řekl Yossarian ještě jednou.

„Ale Kraft by byl naţivu.“

„A most by dosud stál.“

„Vyškolený bombardér má shodit pumy napoprvé,“ připomněl mu plukovník Cathcart. „Ostatních pět celních bombardérů svrhlo bomby při prvním náletovém manévru.“

„A netrefili se,“ řekl Yossarian. „Museli bychom tam letět ještě jednou.“

„A moţná byste se pak trefil napoprvé.“

„A moţná taky vůbec ne.“

„Ale třeba by nedošlo k ţádným ztrátám.“

— 126 —

„A třeba by došlo ke ztrátám mnohem větším, kdyby ten most zůstal stát. Měl jsem za to, ţe jste chtěl ten most zničit.“

„Nehádejte se,“ napomenul ho plukovník Cathcart. „Uţ takhle v tom všichni pěkně lítáme.“

„Nehádám se, pane plukovníku.“

„Ale hádáte. Zrovna teď.“

„Ano, pane plukovníku. Promiňte.“

Plukovník Cathcart si s hlasitým praskotem vytahoval klouby na rukách. Podplukovník Korn, zavalitý, snědý, tvarohovitý muţ s beztvarým panděrem, se rozvaloval na lavici v první řadě, ruce pohodlně sepnuté na plešatém opáleném temeni hlavy. Za lesklými brýlemi bez obrouček mu oči pobaveně svítily.

„Snaţíme se přistupovat k téhle záleţitosti s maximální objektivitou,“

napovídal plukovníku Cathcartovi.

„Snaţíme se přistupovat k této záleţitosti s maximální objektivitou,“ vykládal plukovník Cathcart Yossarianovi, jako by ho to právě napadlo. „Neznamená to, ţe mám záchvat sentimentality nebo něco takového. Ty lidi i tu mašinu vzal čert.

Ale v hlášení se to bude vyjímat velmi podivně. Jak v něm mám takovouhle věc zatušovat?“

„Co takhle dát mi vyznamenání?“ navrhl nesměle Yossarian.

„Za to, ţe jste ten nálet opakoval?“

„Hladovému Joeovi jste taky dali metál, kdyţ tenkrát omylem roztřískal letadlo.“

Plukovník Cathcart se útrpně zašklebil. „Budete si moct gratulovat, kdyţ vám nehodíme na krk vojenský soud.“

„Ale já jsem ten most při druhém náletu zničil,“ protestoval Yossarian.

„Myslel jsem, ţe jste chtěl, aby se ten most zničil.“

„Já uţ ani nevím, co jsem vlastně chtěl,“ zvolal plukovník Cathcart zoufale.

„Podívejte se, samozřejmě jsem chtěl, aby se ten most zničil. Ten most mi leţel v ţaludku od chvíle, kdy jsem se rozhodl, ţe tam vás chlapy pošlu, abyste ho zlikvidovali. Ale proč jste to nemohl udělat hned napoprvé?“

„Neměl jsem dost času. Můj navigátor nevěděl určitě, jestli jsme nad správným městem.“

„Nad správným městem?“ Uţasl plukovník Cathcart. „To se teď budete snaţit svést všechno na Aarfyho?“

„Ne, pane plukovníku. Byla to má chyba, ţe jsem se tím nechal rozptýlit.

Snaţím se jenom vysvětlit, ţe nejsem neomylný.“

„Nikdo není neomylný,“ vyštěkl plukovník Cathcart. Po krátkém přemýšlení pokračoval mnohem klidněji. „A nikdo taky není nenahraditelný.“

— 127 —

Proti tomu se nikdo neozval. Podplukovník Korn se lenivě protáhl. „Budeme to muset nějak uzavřít,“ prohodil směrem k plukovníku Cathcartovi.

„Budeme to muset nějak uzavřít,“ řekl plukovník Cathcart Yossarianovi. „A všecko je to vaše vina. Proč jenom jste se tam musel motat podruhé? Proč jste neshodil bomby hned napoprvé, jako všichni ostatní?“

„Poprvé bych nebyl zasáhl cíl.“

„Tak se mi zdá, ţe se teď kolem toho nějak motáme i my,“ přerušil ho podplukovník Kom a zachechtal se.

„Ale co s tím teď máme udělat?“ bědoval plukovník Cathcart. „Venku na to všichni cekají.“

„Co takhle dát mu vyznamenání?“ navrhl podplukovník Kom.

„Za to, ţe ten nálet opakoval? Za co mu můţeme dát metál?“

„Za to, ţe ten nálet opakoval,“ odpověděl podplukovník Kom s přemýšlivým sebevědomým úsměvem. „Koneckonců, řekl bych, ţe je k tomu zapotřebí dost odvahy, letět na cíl podruhé a nemít kolem sebe ţádné další mašiny, které by rozptylovaly protiletadlovou palbu. A zasáhl ten most. Víte, v tom je moţná jediné řešení — holedbat se něčím, zač bychom se vlastně měli stydět. Tahle finta má totiţ vţdycky úspěch.“

„Myslíte, ţe nám to seţerou?“

„Určitě. A taky ho povyšte na kapitána, jen tak pro jistotu.“

„Nezdá se vám, ţe bychom tím zašli dál, neţ je nezbytně třeba?“

„Ne, neřekl bych. Ať je to na beton. A kapitán není zase tak vysoká šarţe.“

„Dobrá,“ rozhodl plukovník Cathcart. „Dáme mu metál za statečnost, protoţe opakoval nálet na cíl. A ještě ho povýšíme na kapitána.“

Podplukovník Kom sáhl po brigadýrce.

„A odcházejí s úsměvem,“ zaţertoval, protoţe divadlo skončilo. Kdyţ

vycházeli ze dveří, vzal Yossariana přátelsky kolem ramen.

— 128 —

14. Kid Sampson

V době, kdy odstartovali na Boloňu, byl Yossarian natolik odváţný, ţe k cíli nedoletěl ani poprvé. Kdyţ se konečně octl ve vzduchu, zalezlý v přídi letadla Kida Sampsona, stiskl tlačítko hrdelního mikrofonu a zeptal se:

„Tak co, jak to vypadá s letadlem?“

Kid Sampson vyjekl. „Něco není v pořádku? Děje se něco?“

Výkřik Kida Sampsona Yossariana přímo zmrazil. „Děje se něco?“ zaječel zděšeně. „Máme vyskákat?“

„Nevím!“ křičel Kid Sampson a hlas mu přeskakoval úzkostným vzrušením.

„Někdo říkal, ţe máme vyskákat! Kdo je tam, vlastně? Kdo je tam?“

„Tady je příď, Yossarian! Příď — Yossarian. Slyšel jsem, jak říkáš, ţe se něco děje. Neříkal jsi, ţe se něco děje?“

„Já myslel, ţe ty jsi říkal, ţe se něco děje. Vypadá to, ţe je všechno v pořádku.

Všechno je v pořádku.“

Yossarian poklesl na duchu. Jestli je všechno v pořádku, tak je vlastně všechno ztracené a nemají ţádnou výmluvu, aby se mohli otočit a vrátit se na základnu. Dlouho váhal.

„Neslyším tě,“ řekl potom.

„Říkal jsem, ţe je všechno v pořádku.“

Slunce se s oslnivým třpytem odráţelo od porcelánově modré hladiny pod nimi a od lesklých ploch ostatních letadel. Yossarian uchopil barevné dráty vedoucí do centrály palubního telefonu a vytrhl je.

„Pořád tě neslyším,“ řekl.

Opravdu nic neslyšel. Pomalu sebral pouzdro s mapami a svoje tři protiflakové kombinézy a prolezl tunelem do hlavní kabiny. Kdyţ vystoupil na zvýšenou palubu za Kidem Sampsonem, zahlédl ho koutkem oka Nately, který ztuhle seděl na místě druhého pilota, a chabě se na něj usmál. V nemotorném zajetí sluchátek, přilby, hrdelního mikrofonu, protiflakové kombinézy a padáku vypadal křehce, neobyčejně mladě a plaše. Yossarian se naklonil těsně k uchu Kida Sampsona.

„Pořád tě neslyším,“ snaţil se přeřvat hukot motorů.

Kid Sampson se po něm překvapeně ohlédl. Měl hranatou, směšnou tvář s vyklenutým obočím a řídkým plavým knírkem.

„Coţe?“ zavolal přes rameno.

„Pořád tě neslyším,“ opakoval Yossarian.

„Budeš muset mluvit hlasitěji,“ řekl Kid Sampson. „Pořád tě neslyším.“

„Povídám, ţe tě pořád neslyším!“ řval Yossarian.

„A co mám dělat?“ křičel na něj zpátky Kid Sampson. „Víc uţ řvát nemůţu.“

— 129 —

„Neslyšel jsem tě v telefonu,“ hulákal Yossarian s narůstající bezmocností.

„Budeš to muset otočit.“

„Kvůli telefonu?“ ptal se Kid Sampson nevěřícně.

„Otoč to,“ řekl Yossarian, „nebo ti zlámu vaz.“

Kid Sampson hledal morální oporu u Natelyho, ten však uhnul očima a hleděl upřeně stranou. Yossarian měl vyšší šarţi neţ oni. Kid Sampson odolával ještě chvíli a pak s vítězným zavýsknutím dychtivě kapituloval.

„Mně to velice vyhovuje,“ oznámil šťastně a začal si pronikavě pískat, aţ se mu jeţil knírek. „Rozkaz, pane kapitáne, Kid Sampson je vám k sluţbám.“ Ještě jednou si zapískal a pak zavolal do telefonu: „Slyšte, slyšte, moje malé sýkorky.

Mluví k vám admirál Kid Sampson. Skřehotá k vám admirál Kid Sampson, pýcha královniných námořníků. Vracíme se, mládenci! Proboha — vracíme se!“

Nately si jedním jásavým gestem strhl z hlavy přilbu a sluchátka a začal se kývat dopředu dozadu jako nějaké roztomilé děcko ve vysoké ţidličce. Z horní střelecké věţe sklouzl dolů serţant Knight a začal je všechny v návalu nadšení poplácávat po zádech. Kid Sampson odpoutal letadlo velkým, elegantním obloukem od formace a zamířil zpátky k letišti. Kdyţ Yossarian zastrčil šňůry od svých sluchátek do pomocné centrály, slyšel, jak si oba střelci v zadní části letounu prozpěvují z plných plic La Cucarachu.

Kdyţ přistáli, všeobecné rozjaření se rychle vypařilo a nahradilo ho tíţivé ticho. Kdyţ Yossarian vystupoval z letadla a nasedal do dţípu, který je na letišti očekával, byl naprosto klidný a dokonale se ovládal. Během jízdy těţkým, uspávajícím tichem, které pohlcovalo hory, moře i lesy, nikdo ve voze nepromluvil. Pocit opuštěnosti přetrvával i poté, co odbočili ze silnice a vjeli do prostoru eskadry. Yossarian vystoupil poslední. Za chvíli se v strašidelném tichu, které viselo nad prázdnými stany jako omamná droga, pohyboval pouze on a jemný teplý vánek. Leţení nejevilo známek ţivota, oloupeno o všechno lidské —

jen doktor Daneeka utrápeně hřadoval vedle uzavřeného vchodu na ošetřovnu jako nějaký rozčepýřený luňák a s ţíznivou marností nastavoval svůj opuchlý nos zamlţené sluneční výhni, jeţ leptala všechno kolem. Yossarian věděl předem, ţe se s ním doktor Daneeka nepůjde koupat. Doktor Daneeka se uţ nikdy nepůjde koupat — stačí přece pár centimetrů vody a člověk můţe omdlít nebo ho můţe postihnout drobná koronární příhoda a utopí se, neţ se naděje, nebo se ho zmocní záludný spodní proud a zanese ho ven na moře, a vţdycky je tu taky moţnost, ţe prochlazení a nadměrná námaha sníţí jeho odolnost vůči obrně nebo zánětu mozkových blan. Hrozba Boloně, která visela nad ostatními, vznítila i v doktoru Daneekovi mnohem úzkostnější obavy o vlastní bezpečnost. V noci teď slýchal zloděje.

Levandulovou clonou, stínící vchod do operačního stanu, zahlédl Yossarian Náčelníka Bílého Polozuba, jak si přičinlivě přivlastňuje příděly whisky; falšoval

— 130 —

podpisy příslušníků eskadry, kteří nepili alkohol, a naléval ten jed do připravených lahví. Pospíchal, aby si nakradl co nejvíc, neţ si na to vzpomene kapitán Black a líně se přihrne, aby si zbytek přisvojil sám.

Dţíp zase měkce nastartoval. Kid Sampson, Nately a ostatní se v tiché čeřině pohybu rozcházeli a pomalu je pohlcoval lačný, naţloutlý, bezhlesý klid. Dţíp se zakašláním zmizel. Yossarian trčel sám ve ztěţklé, pravěké tišině, ve které všechno zelené vypadalo černě a všechny ostatní barvy rozkládal hnisavý nádech.

Někde v průhledně suché dálce si listí šeptalo s mírným vánkem. Yossariana se zmocnil neklid a strach a chtělo se mu spát. V očích cítil písek vyčerpání.

Unaveně se talácel k padákovému stanu a dovnitř k dlouhému stolu z hlazeného dřeva a svědomí, které nepociťovalo ţádné výčitky, mu přece jen začala téměř nepozorovatelně ohlodávat drobná myška pochybnosti. Nechal tam padák a protiflakovou kombinézu a kolem cisterny s vodou se vrátil ke zpravodajskému stanu, odevzdat kapitánu Blackovi pouzdro s mapami. Ten tam vsedě klimbal s hubenýma dlouhýma nohama na stole a lhostejně se Yossariana zeptal, proč se s letadlem vrátili. Yossarian si ho nevšímal. Poloţil mapy na přepáţku a vyšel ven.

Kdyţ vešel do svého stanu, vykroutil se z padákových popruhů a pak ze sebe shodil šaty. Orr byl v Římě, měl se odpoledne vrátit z dovolené, kterou dostal za to, ţe nedaleko Janova přistál s letadlem na mořské hladině. Nately teď uţ jistě balil, aby ho vystřídal, opojený tím, ţe je ještě naţivu, a nepochybně celý nedočkavý, aţ se zase bude moci začít zbytečně a srdcelomně dvořit své římské prostitutce. Kdyţ se Yossarian odstrojil, posadil se na lůţko, aby si trochu odpočinul. Jakmile byl úplně nahý, hned se mu udělalo lépe. V šatech se nikdy necítil pohodlně. Po chvíli si navlékl čisté trenýrky, obul mokasíny, přes ramena si přehodil velký khaki ručník a vydal se na pláţ.

Stezka ho z tábora vedla lesem kolem záhadného palebného postavení. Dva ze tří vojáků, kteří tam právě měli sluţbu, spali na pytlích s pískem, vroubících stanoviště kolem dokola, a třetí seděl a pojídal rudé granátové jablko. Uhryzával z něho velká sousta, náruţivě je drtil v zubech a rozmělněné slupky vyplivoval daleko do křoví. Vţdycky kdyţ se do jablka zakousl, vyhrkla mu z úst na bradu struţka růţové šťávy. Yossarian zašel znovu do lesa a co chvíli si něţně pohladil nahé, svědící břicho, jako by se chtěl přesvědčit, jestli ho ještě má. Z pupku si vydoloval jakýsi chomáček. Najednou uviděl, ţe po obou stranách rostou houby

— desítky mladých hub, které ze země vylákal poslední déšť. Vystrkovaly svá duţinatá tělíčka z vlhké lepkavé půdy jako neţivé masité prstíky v takové mrtvolné záplavě všude, kam pohlédl, ţe měl pocit, jako by nezadrţitelně bujely přímo před jeho očima. Rojily se jich tam tisíce, kam aţ v porostu dohlédl, a jak je postupně objevoval, připadalo mu, ţe se bobtnavě zvětšují a neustále rozmnoţují.

Otřásl se děsem z neznáma a honem spěchal pryč. Zvolnil krok aţ ve chvíli, kdy se mu půda pod nohama změnila v suchý písek a houby zůstaly daleko za ním.

— 131 —

Nedůvěřivě se ohlédl, jako by počítal s tím, ţe spatří ty odporné bělavé výrůstky, jak se plazí za ním a slepě ho pronásledují nebo jak vyhřezávají nad korunami stromů v lenivě se převalující, nezadrţitelné mnoţivé mase.

Pláţ byla opuštěná. Všechny zvuky byly tlumené — klokotavé bublání říčky, šumivé vzdechy vysoké trávy a křovisk za jeho zády, apatické sténání líných, průzračných vln. Příboj tu byl vţdycky malý, voda čirá a chladná. Yossarian odloţil věci do písku a vstoupil do moře. Nejprve mu vlny olizovaly kolena, ale za chvíli byl ve vodě po krk. V dálce na čáře obzoru se v mlţném oparu téměř neznatelně rýsoval temný hrbol země. Ospale zamířil k voru, na chvíli se ho přidrţel a pak zase ospale plaval zpátky, aţ do míst, kde se mohl postavit na písečný nános. Několikrát se nahnul a ponořil hlavu do zelené vody, a pak teprve se cítil očištěný a zcela svěţí. Vyšel z vody, lehl si na břicho do písku a usnul. Do sladké dřímoty se mu shůry surově vklínil ohlušující hukot sborového zpěvu letadel vracejících se od Boloně. Měl je uţ téměř nad hlavou.

Probral se a připitoměle zamţikal. Trochu ho bolela hlava. Otevřel oči na svět kolotající chaosem, v němţ bylo všechno ve vzorném pořádku. Fantastický pohled na dvanáct rojů letadel vyrovnaných v předpisově přesných formacích z něho vyrazil dech. Ten obraz byl tak neočekávaný, ţe nemohl uvěřit svým očím.

Ani jedno letadlo, které by se hnalo napřed s raněnými, ani jeden poškozený stroj, jenţ by zaostával za ostatními. Ţádný zlověstný kouř, který by špinil oblohu.

Nechyběl jediný bombardér — pouze Yossarianův. Na okamţik ho zmrazil pocit, ţe zešílel. Pak rázem pochopil, a nad tou ironií osudu se téměř rozplakal.

Vysvětlení bylo zcela prosté: neţ se bombardéry dostaly nad cíl a neţ mohly svrhnout bomby, zahalila ho mračna a operace Boloňa se bude muset ještě jednou opakovat.

Mýlil se však. Ţádné mraky se nekonaly. Nálet na Boloňu se uskutečnil. Šlo o naprosto bezpečný vyhlídkový let. Kdyţ byli nad Boloňou, nevypálil po nich ani jeden protiletadlový kanón.

— 132 —

15. Piltchard a Wren

Kapitán Piltchard a kapitán Wren, nevýbojná dvojice operačních důstojníků eskadry, byli oba spíše malé neţ střední postavy a vyznačovali se mírnou povahou a nehalasným vystupováním. Bombardovací lety přímo zboţňovali a od ţivota a plukovníka Cathcarta neţádali nic jiného, neţ aby v nich mohli co nejdéle pokračovat. Měli za sebou uţ stovky akcí a k dalším stovkám touţili ještě vzletět. Nevynechali ani jedinou. Nic tak nádherného jako válka je nikdy předtím nepotkalo, a báli se, ţe uţ je také nikdy nic takového nepotká. Své povinnosti vykonávali pokorně a bez reptání, bez zbytečných zmatků, a dávali si velice záleţet, aby si to s nikým nerozházeli. Na kaţdého, koho potkali, se z dálky usmívali. Kdyţ s někým promlouvali, rozpačitě mumlali. Byli nejistí, přehnaně srdeční, úsluţní, a cítili se ve své kůţi, jen kdyţ byli spolu sami. Nikomu se nepo-dívali přímo do očí, ani Yossarianovi na shromáţdění venku pod širým nebem, které svolali, aby mu veřejně vyčinili za to, ţe při letu na Boloňu přinutil Kida Sampsona otočit a vrátit se na základnu.

„Mládenci,“ říkal kapitán Piltchard a rozpačitě se usmíval. Tmavé vlasy mu začínaly pováţlivě řídnout. „Kdyţ uţ se rozhodnete přerušit operační let a vrátit se, měli byste se přesvědčit, ţe je k tomu nějaký opravdu závaţný důvod, ano? Ne nějaká prkotina... například porouchaný palubní telefon, ţe... nebo něco takového. Jasné? Kapitán Wren vám k tomu ještě něco řekne.“

„Kapitán Piltchard má pravdu, mládenci,“ prohlásil kapitán Wren. „A to je vše, co jsem vám k tomu chtěl říci. Tak tedy dneska jsme se konečně nad tu Boloňu dostali a ukázalo se, ţe to byl prachsprostý vyhlídkový let. Byli jsme všichni tak nějak nervózní, co říkáte — a tak jsme tam mnoho škody nenadělali.

Takţe mám pro vás novinu — plukovník Cathcart si vymohl, aby nás tam pustili ještě jednou. A tak tedy teprve zítra si to s těmi muničními sklady vyřídíme načisto. Co tomu říkáte?“

A aby dokázali, ţe vůči Yossarianovi nechovají ţádné záporné pocity, určili, ţe příštího dne poletí na Boloňu s McWattem v první formaci jako čelní bombardér. Yossarian se blíţil k cíli přímočaře jako Havermeyer, ani se nepokoušel o nějaký únikový manévr, a najednou to do nich začali zdola šít, jako by si usmysleli, ţe z něho udělají prejt.

Hustá protiletadlová palba všude kolem! Ukonejšili ho, zmámili a vlákali do pasti, a on teď mohl jenom dřepět jako idiot a sledovat, jak na všech stranách vyskakují šeredné černé obláčky, které ho chtějí zahubit. Dokud neshodí bomby, nezbývalo mu nic, neţ tisknout oči k zaměřovači, v němţ se vlasový kříţ

objektivu přisával k cíli přesně tam, kam ho umístil, zaříznutý do nádvoří bloku maskovaných skladišť před první budovou. Letadlo popolézalo kupředu a

— 133 —

Yossarian se třásl po celém těle. Slyšel duté bum-burn-bum-bum flaku, které rachotilo všude kolem něho ve splývajících čtyřnásobných salvách, a náhle velmi blízko vybuchl s ostrým, pronikavým krach! osamocený granát. Hlava mu pukala tisícem nesouzvučných nárazů a úpěnlivě se modlil, aby se uţ konečně těch bomb zbavili. Stěţí zadrţoval vzlykot. Motory jednotvárně bzučely, jako kdyţ letí nějaká tučná, líná masařka. Konečně se rysky zaměřovače protnuly a osm čtvrttunových pum se začalo automaticky odlepovat od letadla. Kdyţ se letadlo zbavilo nákladu, vesele si poskočilo. Yossarian se celý ohnutý odtrhl od zaměřovače a sledoval ukazatel po své levici. Kdyţ se ručička dotkla nuly, zavřel poklop pumovnice a zaječel do telefonu tak silně, ţe mu aţ přeskakoval hlas:

„ Vem to co nejvíc doprava!“

McWatt okamţitě zareagoval. S mučivým vytím motorů otočil letadlo na křídlo a nemilosrdně ho tlačil do ječivého oblouku, pryč od nebezpečně se blíţícího dvojitého sloupu flaku, který Yossarian vpředu spatřil. Pak Yossarian McWattovi přikázal jít nahoru a stoupat výš a výš, aţ se konečně osvobozeně prodrali do klidné, diamantově modré oblohy, kde bylo všude čisto a slunečno a kterou v dálce lemovaly bílé krajky závojnatých obláčků. Do vypouklých tabulek jeho průzorů se s konejšivým broukáním opíral vítr a Yossarian si na chvíli s nevýslovným ulehčením oddechl. Jakmile však zase nabrali rychlost, dirigoval McWatta doleva a ihned zase zpátky dolů. Kdyţ zpozoroval, ţe vysoko nad ním a vpravo za zády, přesně tam, kde by teď plulo jejich letadlo, kdyby ho nebyl stočil doleva dolů, vyskakují jedovaté houby flaku, podlehl na několik krátkých okamţiků záchvatu radosti. Dalším chraptivým výkřikem pak McWatta vyrovnal a vzápětí ho opět hnal šikmo nahoru do potrhané modré skvrny ničím nenarušeného vzduchu. V tu chvíli začaly dole vybuchovat pumy, které shodili.

První dopadla na dvůr, přesně tam, kam mířil, a ostatní z jeho letadla a z jiných letadel jeho formace dopadaly v rychlém sledu oranţových záblesků na střechy kolem a budovy dole se vzápětí rozpadaly v obrovských zpěněných růţově šedých vlnách, mizejících v uhlově černém dýmu, který se vířivě rozvaloval všemi směry, a křečovitě se otřásaly v základech, jako by je pohltil obrovský rudý a bílý a zlatý plošný blesk.

„No jen se na to podívej,“ podivoval se Aarfy hlaholivě těsně vedle Yossariana a jeho buclatá, kulatá tvář jiskřila radostným okouzlením. „To musely být nějaké muniční sklady či co.“

Yossarian na Aarfyho docela zapomněl. „Maţ ven!“ zařval na něj.

„Vypadni!“

Aarfy se zdvořile usmál a ukázal dolů na cíl, jako by chtěl Yossariana velkomyslně vybídnout, jen ať se taky podívá. Yossarian do něho začal zuřivě šťouchat a divoce mu ukazoval na otvor průlezu.

„Zalez zpátky do trupu!“ vřeštěl jako posedlý. „Padej zpátky do trupu!“

— 134 —

Aarfy s vlídným úsměvem pokrčil rameny. „Já tě neslyším,“ vysvětloval.

Yossarian ho chňapl za popruh padákové výstroje a strkal ho směrem k průlezu, a právě v té chvíli se letadlo otřáslo řinčivým nárazem, který ucítil aţ v morku kostí. Srdce se mu zastavilo, protoţe mu bylo ihned jasné, ţe je s nimi amen.

„Stoupej!“ zaječel do telefonu na McWatta, kdyţ zjistil, ţe je ještě naţivu.

„ Stoupej, ty hajzle! Nahoru, nahoru, nahoru, nahoru!“

Letadlo si to zase zamířilo vzhůru a prudce a usilovně stoupalo, dokud ho Yossarian dalším drsným výkřikem na McWatta nevyrovnal a neotočil ho znovu nemilosrdně a řvavě o pětačtyřicet stupňů, aţ mu ten obrat ţíznivě vysával z těla vnitřnosti a udělal z něho beztíţnou hračku, která se bezmocně vznášela ve vzduchu. Pak musel McWatt letadlo zase vyrovnat, ale za několik málo okamţiků na něm Yossarian chtěl, aby ho strhl prudce doprava a potom do kvílivého letu střemhlav. Prolétávali nekonečnými kaňkami ďábelsky černého dýmu a na hladkých plexisklech nosu letadla se jako protivná, vlhká, špinavá pára třísnící tvář usazovaly proletující vločky sazí. Kličkovali tak nahoru dolů mezi slepě nelí-tostnými chapadly flaku, která po nich na obloze co chvíli vraţedně útočila a potom netečně plihla. Proudy potu mu stékaly za krk a vpředu po prsou a na břicho jako zteplalý sliz. Na okamţik si matně uvědomil, ţe ztratil z dohledu ostatní letadla své formace, ale pak uţ se soustředil jen sám na sebe. Od toho, jak s horečným úsilím vyřvával povely určené McWattovi, měl uţ hrdlo jako struhadlo. Pokaţdé kdyţ McWatt měnil směr, rozječely se motory letadla v ohlušivém, nervy drásajícím dlouhém zavytí. A daleko vpředu stále ještě vybuchovaly prskající chuchvalce flaku, jak si nové a nové protiletadlové baterie vyhledávaly přesnou výšku a sadisticky vyčkávaly, aţ se jim Yossarianovo letadlo dostane na dostřel.

Vtom to letadlem znovu prudce hodilo a rezavá exploze ho málem převrátila na záda. Vzápětí se Yossarianovy nozdry zaplnily sladkým oblakem modrého dýmu. Někde něco hoří! Yossarian sebou trhl a chtěl utéci, ale vrazil do Aarfyho, který předtím škrtl sirkou a poklidně si teď zapaloval lulku. Yossarian třeštil oči do uculené kulaťoučké tváře svého navigátora jako v transu. Napadlo ho, ţe jeden z nich je určitě blázen.

„Kristepane!“ vyrazil pak ze sebe v mučivém úţasu. „Vypadni vocaď!

Zbláznil ses? Ať uţ jsi pryč!“

„Coţe?“ ptal se Aarfy.

„Zmiz vocaď!“ ječel Yossarian hystericky a začal do Aarfyho bušit sevřenými pěstmi, aby ho dostal pryč. „Jdi pryč!“

„Kdyţ já tě neslyším,“ stěţoval si Aarfy nevinně, v obličeji výraz mírně vyčítavého zmatku. „Musíš mluvit víc nahlas.“

— 135 —

„Vypadni tady z toho čumáku!“ křičel Yossarian v zoufalé bezmoci.

„Pokoušejí se nás zabít! Nechápeš to? Chtějí nás zabít!“

„Jak mám teď letět, ksakru?“ zuřil do telefonu McWatt vyděšeným, přeskakujícím hlasem. „Jak mám teď letět?“

„Zahni doleva! Doleva, ty pitomče zasranej! Zahni ostře doleva! “

Aarfy se připlíţil těsně za Yossariana a prudce ho bodl do ţeber troubelem dýmky. Yossarian zaskučel a vyletěl aţ ke stropu, dopadl na kolena a otočil se na nich kolem své osy. Obličej měl bílý jako křída a třásl se zuřivostí. Aarfy na něj povzbudivě mrkl a s pobaveným úšklebkem ukázal palcem za sebe směrem k McWattovi.

„Co ho to chytá?“ ptal se se smíchem.

Yossariana se zmocnil podivný pocit, ţe proţívá cosi neskutečného. „Tak vypadneš, nebo ne?“ zapřísahal Aarfyho zalykavě a vší silou do něho strkal. „Jsi hluchej či co? Zalez zpátky do trupu!“ A na McWatta zakřičel: „Pikuj! Pikuj!“

A tak zase začali padat do prskající, dunící, všeţravé baráţe vybuchujících protiletadlových granátů, a Aarfy znovu přilezl zezadu k Yossarianovi a zaryl mu dýmku do ţeber. Yossarian opět zaskučel a podruhé vyletěl aţ ke stropu.

„Pořád té neslyším,“ řekl Aarfy.

„Říkal jsem, abys vypadl“ zařval Yossarian a do očí mu vhrkly slzy. Začal do Aarfyho ze všech sil mlátit oběma rukama. „Táhni vocaď! Vypadni!“

Boxovat takhle do Aarfyho, to bylo, jako kdyby člověk bušil pěstmi do nějakého málo nafouknutého gumového vaku. Yossarian se nedočkal ţádného odporu; ta měkká, necitlivá hmota nijak nereagovala, a po chvíli Yossarian vyhasl a paţe mu bezradně klesly vyčerpáním. Přemohl ho pokořující pocit bezmocnosti a nejraději by se byl sám nad sebou rozplakal.

„Cos to říkal?“ ptal se Aarfy.

„Nech mě tady, prosím tě,“ odpověděl Yossarian. Teď uţ jen ţadonil. „Zalez zpátky do letadla.“

„Kdyţ já tě pořád neslyším.“

„Nevadí,“ kvílel Yossarian, „nevadí. Jen mi uţ dej pokoj.“

„Co nevadí?“

Yossarian se začal bušit pěstí do čela. Chytil Aarfyho na prsou za košili, vyhrabal se na nohy a odtáhl ho do zadní části čelního prostoru bombardéru a mrštil jím jako nějakým bachratým nemotorným pytlem do průlezu. Kdyţ se pak zase škrábal zpátky, udeřila ho do uší ohlušivá rána někde v těsné blízkosti a poslední útrţek inteligence, který mu ještě zbyl, ho přinutil zakroutit hlavou nad tím, jak je moţné, ţe je tenhle granát všechny nezabil. Opět prudce stoupali.

Motory vyly bolestí a vzduch v letadle byl prosycen štiplavým pachem strojů a smrdutými výpary benzínu. A pak si Yossarian povšiml, ţe sněží!

— 136 —

V letadle se to bělalo tisíci drobounkých útrţků bílého papíru, které mu vířily jako sněhové vločky kolem hlavy tak hustě, ţe se mu lepily na řasy, kdyţ v úţasu zamţikal očima, a šimraly ho v nose při kaţdém nadýchnutí. Celý popletený se otočil a spatřil Aarfyho, jak přímo nelidsky kření hubu od ucha k uchu a nastavuje mu hrdě před oči zmasakrovanou papírovou mapu. Podlahou jim tam vletěla velká střepina, rozprášila kolosální změť Aarfyho map a zmizela stropem několik centimetrů od jejich hlav. Aarfy se nad tím radoval jako malé dítě.

„Podívej se na to!“ mumlal a komíhal dvěma tučnými krátkými prstíky, prostrčenými dírou v mapě, Yossarianovi před očima. „Jen se podívej!“

Yossariana jeho nadšené uspokojení naprosto uzemnilo. Aarfy mu připadal jako nějaký pohádkový obr ze zlého snu, lidoţrout, kterému není moţno ublíţit ani uniknout, a Yossarian z něho měl hrůzu z důvodů tak navzájem propletených, ţe je v tomto stavu nebyl schopen rozmotat. Proud vzduchu, který dovnitř vnikal nepravidelnou trhlinou v podlaze, zdvíhal myriády drobných papírků, vířících jako alabastrové vločky ve skleněném těţítku, a přispíval tak k celkovému dojmu mihotavého neskutečna potopené lodi. Všechno bylo podivné, jakoby pouťově pozlátkové a groteskní. V hlavě mu tepalo pronikavými zvuky, které se mu bezohledně zavrtávaly do uší. To McWatt ţadonil v nesouvislých výkřicích o další pokyny. Zmučený Yossarian třeštil dál očarované oči do Aarfyho kulaté tváře, která tak pokojně a prázdně vystupovala z tančícího víru bílého papírového prašanu, a začínal věřit, ţe má před sebou nebezpečného šílence, a tu se náhle vpředu — na jejich úrovni, jen trochu napravo od jejich směru — rozvilo osm poupat flaku, a pak dalších osm; a ještě dalších osm — tato poslední kytice byla uţ posunutá doleva tak, ţe se octla téměř přímo před nimi.

„Uhni ostře doleva!“ zařval na McWatta, a Aarfy se pořád ještě jenom šklebil, a McWatt poslechl a uhnul ostře doleva, ale ty pugéty flaku postupovaly rovněţ

ostře doleva a rychle se k nim přibliţovaly, a Yossarian hulákal ze všech sil:

„Řekl jsem ostře, ty parchante! Ostře, ostře, ostře, ostře! “

A McWatt tedy tlačil letadlo ještě víc doleva, a najednou se stal zázrak a octli se mimo dostřel. Palba ustala. Děla je přestala dunivě pronásledovat. A oni to přeţili.

Za nimi však lidé umírali. Ostatní formace, rozptýlené v nesouvislém, křivolakém, potácejícím se sledu, který se táhl dlouhé kilometry dozadu, podstupovaly touţ hazardní cestu nad cílem a snaţily se prorazit co nejrychleji houstnoucí záplavou starých i stále nových a nových rozprasků flaku.

Připomínaly krysy, houfně prchající mezi hromádkami vlastního trusu. Jedno letadlo hořelo a zchromlé se opoţďovalo, komíhajíc se v obrovských nepravidelných poskocích jako nějaká nestvůrně krvavá rudá hvězda. Yossarian sledoval, jak se to hořící letadlo nakonec stočilo na bok a začalo se pomalu, třaslavě, v širokých, postupně se zuţujících spirálovitých kruzích snášet k zemi,

— 137 —

velikánský oranţově planoucí meteor, od něhoţ se vzadu táhl dlouhý svíjející se chvost ohně a kouře. Objevily se padáky — jeden, dva, tři... čtyři. A pak se letadlo na zbytek cesty dolů stočilo do vývrtky a v jádru své ţivé vatry se bezvládně třepotalo jako prouţek barevného hedvábného papíru. Protiletadlové palbě padla za oběť celá formace jedné další eskadry.

Yossarian si vyčerpaně povzdechl. Jeho práce pro ten den skončila. Byl unavený a otupělý. Motory teď sladce předly, protoţe je McWatt trochu přiškrtil, aby ho mohla ostatní letadla jeho formace dohnat. Náhlé ticho působilo cize a uměle, jako by hrozilo zradou. Yossarian si rozepnul protiflakovou kombinézu a sundal přilbu. Znovu si neklidné povzdechl, zavřel oči a snaţil se odpočívat.

„Kde je Orr?“ zeptal se najednou nějaký hlas v jeho sluchátkách.

Yossarian se vymrštil s jednoslabičným výkřikem, který pukal úzkostí a nabízel zároveň jediné rozumné vysvětlení toho záhadného řádění flaku nad Boloňou: Orr! Vrhl se kupředu, naklonil se přes zaměřovač a pátral skrz plexisklo po nějakém uklidňujícím dokladu toho, ţe Orr ţije — ten Orr, který k sobě přitahoval protiletadlovou palbu jako magnet a který nepochybně přes noc přilákal do boloňského prostoru všechny elitní baterie divize Hermann Göring, ať uţ den předtím, kdy byl Orr ještě v Římě, působily kdekoli. Aarfy se prudce naklonil dopředu o chviličku později a ostrou hranou protiflakové přilby narazil Yossarianovi přesně na kořen nosu. Yossarian ho poslal někam a oči se mu zalily slzami.

„Tamhle je,“ prohlásil Aarfy pohřebně a ukázal dramaticky na ţebřiňák se senem s dvěma zapraţenými koňmi, který stál před stodolou šedého kamenného statku. „Rozstřílený na kusy. Podle mě uţ to mají za sebou.“

Yossarian po něm znovu hodil nadávkou a soustředěně hledal dál, zmrazený upřímnou starostí o svého malého, vynalézavého, podivínského spolubydlícího, který před časem rozrazil Applebymu čelo pingpongovou pálkou a teď zase pro změnu naháněl Yossarianovi takový strach, ţe by se v něm krve nedořezal.

Konečně Yossarian zahlédl dvoumotorák s dvojitou směrovkou, jak se vynořuje ze zeleného pozadí lesa nad ţlutavé pole. Jednu vrtuli měl roztříštěnou, ani se nepohnula, ale udrţoval si výšku a správný směr. Yossarian podvědomě zamumlal několik slov díkůvzdání a pak vybuchl a v halasném záchvatu, v němţ

se mísila zlost s úlevou, začal Orrovi krvelačně nadávat.

„Ten parchant!“ spustil. „Ten zatracenej, pitoměj, kudrnatej, zubatej hajzl s kulatejma tvářičkama!“

„Co říkáš?“ ptal se Aarfy.

„Ta posraná trpasličí prdel, ta podvýţiva s tvářema jako jablíčka, mrňous jeden vytřeštěnej, ten potrhlej, vyceněnej, zparchantělej šklebil!“ vyplivoval ze sebe Yossarian.

„Coţe?“

— 138 —

„ Ale nic!“

„ Kdyţ já tě pořád neslyším,“ stěţoval si Aarfy.

Yossarian se uváţeně otočil a podíval se na Aarfyho.

„Ty tupce jeden!“ zařval na něj.

„Já?“

„Ty nafoukaný, blahosklonný tlustý jelito, ty spokojenej prázdnej potrate...“

Ale Aarfym to ani nehnulo. Klidně škrtl sirkou a s hlučným mlaskáním popotahoval z dýmky, na tváři výmluvný výraz dobrodušně velkomyslného odpuštění. Přátelsky se usmíval a pak otevřel ústa, aby něco řekl. Yossarian mu na ně poloţil dlaň a unaveně ho od sebe odstrčil. Zavřel oči a pak celý zbytek cesty zpátky na letiště dělal, ţe spí, jen aby nemusel Aarfyho poslouchat a dívat se na něj.

V místnosti pro předletovou přípravu podal Yossarian kapitánu Blackovi hlášení o průběhu operace a pak v mumlavém napětí čekal s ostatními, aţ se jim nad hlavami objeví Orr. Konečně se objevil, s jedním dobrým motorem se mu stále dařilo drţet se ve vzduchu. Nikdo ani nedýchal. Orrovi nešel vysunout podvozek. Yossarian tedy počkal, aţ Orr bezpečně nouzově přistál, a pak ukradl první dţíp se zastrčeným klíčkem od zapalování, který se mu připletl do cesty, a uháněl ke svému stanu. Ihned začal horečně balit, protoţe se rozhodl, ţe si vezme mimořádnou dovolenou a trochu si odpočine v Římě. Ještě téhoţ večera tam objevil Lucianu i s tou její skrytou jizvou.

— 139 —

16. Luciana

Kdyţ si Yossarian Luciany všiml, seděla v nočním klubu důstojníků spojeneckých armád u stolu sama, protoţe opilý australský major, který si ji tam přivedl, byl tak pošetilý, ţe ji opustil a připojil se k rozjařené skupině kamarádů, hulákajících u baru nějaké odrhovačky.

„Dobře, zatančím si s tebou,“ prohlásila, ještě neţ Yossarian otevřel ústa.

„Ale do postele mě nedostaneš.“

„Kdo to po tobě chce?“ zeptal se jí Yossarian.

„Ty se se mnou nechceš vyspat?“ vyjekla překvapeně.

„Nechci s tebou tancovat.“

Popadla Yossariana za ruku a odvlekla ho na parket. Tančila ještě hůř neţ on, ale zmítala sebou v syntetickém rytmu jitterbugu bez jakýchkoli zábran s takovou rozkoší, ţe něco takového ještě neviděl. Nakonec pocítil, ţe mu nohy usínají nudou, a vystrkal ji z parketu směrem ke stolu, kde ta kůstka, s kterou si měl uţ

dávno uţívat v posteli, stále ještě přiopile vysedávala s rukou kolem Aarfyho krku a vedla vyzývavě chlípné řeči s Huplem, Orrem, Kidem Sampsonem a Hladovým Joem. Oranţovou saténovou blůzku měla nedbale hluboko rozepnutou, takţe bylo vidět svůdně plnou bílou krajkovou podprsenku. Kdyţ se k této skupině přiblíţili na pár kroků, strčila do něj Luciana neočekávaně tak silně, ţe stůl minuli a skončili daleko za ním zase sami. Byla vysoká, smyslná, měla pěkné plné tvary, dlouhé vlasy a hezkou tvář — plnokrevné, roztomilé, koketní stvoření.

„Dobře,“ řekla, „můţeš mě pozvat na večeři. Ale do postele mě nedostaneš.“

„A kdo to po tobě chce?“ ptal se Yossarian překvapeně.

„Ty se se mnou nechceš vyspat?“

„Nechci té pozvat na večeři.“

Odtáhla ho z klubu na ulici a pak dolů po nějakých schodech, kde načerno fungovala restaurace, ve které se to přímo hemţilo veselými, štěbetajícími, ţádoucími slečnami; všechny se podle všeho navzájem znaly a přivedly si tam spoustu sebevědomých důstojníků z armád různých zemí. Jídlo bylo prvotřídní a drahé a mezi stoly se jeden přes druhého motali růţolící rozjaření páni podniku, samá legrace, obtloustlí, plešatí. Přeplněná místnost sálala mohutnými, dusivými závany dobré pohody.

Yossarian se ohromně bavil tím, s jakou dravou chutí do sebe to děvče oběma rukama házelo jídlo a jeho si přitom vůbec nevšímalo. Slupla všechno do sebemenšího drobečku, a teprve kdyţ byl vylízaný i poslední talíř, odloţila důstojně příbor a se zasněným výrazem nasyceného ţrouta nalehla lenivě zády na opěradlo ţidle. S úsměvem na rtech si zhluboka, spokojeně oddechla a vrhla na něj vlahý, zamilovaný pohled.

— 140 —

„Tak dobře, Joe,“ zapředla a zářivé tmavé oči se jí zamţily ospalostí a vděkem. „Teď se s tebou klidně vyspím.“

„Jmenuju se Yossarian.“

„Dobře, Yossariane,“ řekla a tiše, pokorně se zasmála. „Teď uţ se s tebou klidně vyspím.“

„Kdo to po tobě chce?“ řekl Yossarian.

Luciana uţasla.

„Ty se se mnou nechceš vyspat?“

Yossarian nadšeně přikývl, rozesmál se a zajel jí rukou pod sukni. Děvče sebou vyděšeně trhlo a rázem oţilo. Prudce na ţidli hodila zadečkem a ucukla nohama daleko od něho. Celá zrudla leknutím a rozpaky, honem si upravovala sukni a rozesílala přitom na všechny strany stydlivé, kradmé pohledy.

„Klidně se s tebou pomiluju,“ vysvětlovala mu obezřetně se shovívavým pochopením. „Ale ne teď.“

„Jasně. Vezmu tě k sobě na pokoj.“

Dívka zavrtěla hlavou, nedůvěřivě si ho prohlíţela a tiskla kolena k sobě. „Ne, teď uţ musím domů, mamma nemá ráda, kdyţ chodím tancovat s vojákama nebo kdyţ se od některého nechám pozvat na večeři, a kdybych teď nešla domů, hrozně by se na mě zlobila. Ale dovolím ti, abys mi napsal svou adresu. A zítra ráno přijdu k tobě na pokoj a můţeš mě přefiknout, neţ půjdu do práce k Francouzům.

Capisci?“

„Na to se ti vyseru!“ vyhrkl zklamaný Yossarian zlostně.

„ Cosa vuol dire vyseru?“ ptala se Luciana nechápavě.

Yossarian se hlasitě rozesmál. Nakonec jí odpověděl, smířlivě a přátelsky.

„To znamená, ţe tě teď doprovodím, kam si ksakru budeš přát, a pak poţenu zpátky do toho klubu, aby mi Aarfy nezmizel i s tou fantastickou kočkou, co tam má, protoţe se jí chci zeptat, jestli nemá nějakou tetičku nebo kamarádku, která je stejně pěkná jako ona, a to ona jistě má.“

„ Come?“

„Subito, subito,“ šťouchal do ní něţně. „Mamma čeká. Mysli na to.“

„ Si. Si. Mamma.“

Yossarian se nechal vléci příjemnou římskou jarní nocí nejméně půldruhého kilometru, neţ se dostali k chaotickému autobusovému nádraţí, kde zaléhalo v uších od troubení houkaček a ve kterém všude divoce blikala červená a ţlutá světla a zvučely rozvášněné, chraptivé hlasy zarostlých, neholených autobusáků, kteří se navzájem častovali nenávistnými, nevybíravými nadávkami a nezapomínali přitom ani na své cestující a houfy nepozorných chodců, kteří se jim pletli do cesty a brali je na vědomí, teprve kdyţ do nich autobus strčil, a pak hned začali nadávat taky. Luciana zmizela v jednom malém zeleném autobusovém trpaslíčkovi a Yossarian pospíchal co nejrychleji zpátky do

— 141 —

kabaretu za tou odbarvenou blondýnou s rozevřenou oranţovou saténovou blůzičkou a kalnýma očima. Zřejmě byla celá pryč do Aarfyho, ale Yossarian se v běhu modlil, aby mu dohodila nějakou svou vilnou tetu nebo přítelkyni, sestru, sestřenici, třeba i svou mámu, jen kdyţ bude stejně chlípná a zkaţená. Pro Yossariana představovala ta kočka ideál, který se mu zjevoval ve snu a po němţ

touţil uţ celé měsíce — byla to prostopášná děvka, obhroublá, vulgární, nemravná, dráţdivá. Prostě terno. Co vypila, to si sama zaplatila, měla vlastní auto a byt a prsten s růţovou kamejí, který doháněl Hladového Joea k šílenství, protoţe na něm byly jemně vyryty dvě nahé postavy, chlapec a dívka na nějaké skále. Hladový Joe pofrkával a supěl a dupal po podlaze jako zdivočelý hřebec a přímo slintal chtíčem a nezřízenou ţádostivostí, ale dívka mu ten prstýnek ne a ne prodat, i kdyţ jí nabízel všechny peníze, co měli dohromady po kapsách, a ná-davkem svůj sloţitý černý aparát. O peníze ani o ten foťák nestála. Zajímalo ji jen a jen souloţení.

Kdyţ tam Yossarian dorazil, byla pryč. Všichni uţ odešli, a tak ihned vypadl a toulal se v neukojenén roztouţení temnými, téměř liduprázdnými ulicemi.

Yossarian se jen málokdy cítil osamělý, kdyţ byl sám, ale teď si připadal opuštěný a strašně záviděl Aarfymu, který si uţ teď jistě uţíval v posteli s tou holkou, co byla jako stvořená pro Yossariana. A kdyby Aarfy chtěl, coţ ten blbec nechtěl, mohl si kdykoli přijít na své i s jednou z těch dvou štíhlých, skvostných aristokratek, nebo i s oběma najednou, co bydlely o patro výš a vybičovávaly veškeré Yossarianovy sexuální představy, s krásnou bohatou černovlasou hraběnkou s rudými, vlhkými, nervózními rty, a s její krásnou bohatou černovlasou snachou. Yossarian se vracel do důstojnického apartmá a cítil, ţe je všechny šíleně miluje, ţe miluje Lucianu i tu chlípnou opilou děvku v rozepnuté saténové blůzce, i krásnou bohatou hraběnku a její krásnou bohatou snachu, i kdyţ ţádná z těch dvou by mu nedovolila, aby na ni sáhl nebo třeba si s ní jen trochu zaflirtoval. K Natelymu se chovaly jako oddaná koťátka, Aarfymu se přímo kořily, ale Yossarian byl u nich blázen a odvracely se od něho se znechuceným pohrdáním, kdykoli jim učinil nějaký nemravný návrh nebo je chtěl trochu pomuchlovat, kdyţ se náhodou potkali na schodech. Byla to dvě dokonalá stvoření s masitými, růţovými, zašpičatělými jazýčky a pusinkami jako kulaté teplé švestičky, sladké a šťavnaté, ale trochu uţ nahnilé. Měly úroveň; Yossarianovi nebylo příliš jasné, co to taková úroveň je, ale věděl, ţe ty dvě ji mají a on ne a ţe ony to vědí také. Jak kráčel ulicemi, představoval si, jaké asi spodní prádlo laská jejich pruţné ţenské tvary, průsvitné, hladké, přilnavé věcičky černé jako noc nebo zase opalizující pastelovými odstíny, lemované květinovými záhonky krajek, rozvoněné mučivým oparem pečlivě hýčkané pleti a omamných koupelových solí, který stoupá z jejich bělostných ňader jako rašící oblak. Znovu zatouţil, aby teď byl tam, kde je Aarfy, a mohl se zvrhle, brutálně,

— 142 —

bezstarostně milovat s tou šťavnatou opilou flundrou, které nestál ani za mávnutí rukou a která si na něj uţ jistě ani nevzpomene.

Kdyţ však Yossarian dorazil domů, Aarfy uţ tam byl. Yossarian na něj třeštil oči s týmţ úţasem, který se ho zmocnil toho dne ráno nad Boloňou, kdyţ za ţádnou cenu nemohl zabránit Aarfyho zhoubné, černokněţnické přítomnosti v nose letadla.

„Co tady děláš?“ ptal se ho.

„Jo, to se ho teda zeptej!“ křičel rozzuřeně Hladový Joe. „Ať ti řekne, co tady dělá!“

Kid Sampson si s dlouhým, teatrálním zaúpěním udělal z palce a ukazováčku pistoli a střelil se do hlavy. Huple vytrvale přeţvykoval hroudu bublinové ţvýkačky a všechno sledoval s nezralým, prázdným výrazem své patnáctileté tváře. Aarfy si nedbale poklepával hlavičkou dýmky o dlaň a přecházel sem a tam, sám se sebou naprosto spokojený, zřejmě potěšen rozruchem, který způsobil.

„Tos tu holku ani nedoprovodil domů?“ doráţel na něj Yossarian.

„Samozřejmě ţe jsem ji doprovodil domů,“ odpověděl Aarfy. „Přece si nemyslíš, ţe bych ji nechal jít domů samotnou?“

„Ona tě u sebe nechtěla nechat?“

„Ale samozřejmě ţe mě chtěla u sebe nechat,“ chechtal se Aarfy. „O starouška Aarfyho se neboj. Ale přece se nesníţím k tomu, abych vyuţil toho, ţe se takové milé děvče trošku připaří. Za koho mě máš?“

„Proč bys měl něčeho vyuţívat? Co to kecáš?“ zuřil uţaslý Yossarian.

„Neměla o nic jiného zájem, neţ hupsnout z někým do postele. Vţdyť celý večer nemluvila o ničem jiném!“

„Protoţe to pití s ní trošku zamávalo,“ vysvětloval Aarfy. „Ale já jsem jí promluvil do duše a ona dostala rozum.“

„Ty blbče!“ zaúpěl Yossarian a unaveně sklesl na divan vedle Kida Sampsona. „Proč jsi ji tedy nepřihrál někomu z nás, kdyţ jsi ji sám nechtěl?“

„Vidíš?“ řekl Hladový Joe. „Zřejmě není normální.“

Yossarian přikývl a zkoumavě se na Aarfyho podíval. „Aarfy, pověz mi něco.

Přefikneš ty vůbec někdy nějakou holku?“

Aarfy se v pobaveném sebeuspokojení znovu zakuckal smíchy. „To si piš, ţe přefiknu. Neměj zbytečné starosti. Ale nikdy nejdu do postele se slušnou holkou.

Vím přesně, s kterou se můţu vyspat a s kterou ne, a slušné děvče nikdy nezneuţiju. Tahle byla moc prima. Bylo na ní vidět, ţe její rodiče mají prachy.

Dokonce jsem ji přiměl i k tomu, aby se zbavila toho prstýnku. Zahodila ho za jízdy z okýnka auta.“

Hladový Joe vyletěl jako střelený a vydal ze sebe výkřik nesnesitelné bolesti.

„Co ţes udělal?“ zaječel. „Co ţes udělal?“ S očima plnýma slz začal Aarfyho

— 143 —

bušit pěstmi do ramen a paţí. „Měl bych tě za to zabít, ty lumpe všivej. Je to zvrhlík, nic jinýho. Má úplně zkaţenou duši. Ţe je úplně zkaţenej?“

„Totálně,“ souhlasil Yossarian.

„O čem to mluvíte, chlapi?“ ptal se Aarfy s nefalšovaným údivem a chránil si tvář v polštářovaném úvalu svých oblých ramen. „Hele, nech toho, Joe,“ ţadonil s úsměvem, který skrýval mírné zneklidnění. „Přestaň mě mlátit, jo?“

Ale Hladový Joe ho mlátit nepřestal, aţ ho musel Yossarian odtáhnout pryč a postrčit směrem k jeho pokoji. Potom se Yossarian apaticky přesunul k sobě, odstrojil se a usnul. Uplynula sotva vteřina a bylo ráno a někdo s ním třásl.

„Proč mě budíte?“ kňoural.

Byla to Michaela, ta hubená sluţka s věčně dobrou náladou a přívětivou olivovou tváří. Budila ho, protoţe měl venku za dveřmi návštěvu. Luciana!

Nemohl tomu uvěřit. A pak Michaela odešla a Luciana s ním zůstala sama v pokoji, pěkná, svěţí, sošná, překypující a sršící nepotlačitelnou, vřelou ţivočišností, i kdyţ se nehýbala z místa a hněvivě se na něj mračila. Stála tam jako kolosální symbol mladého ţenství, nádherné oblé nohy v bílých střevíčcích na vysokém klínovém podpadku trochu rozkročené, v hezkých zelených šatech, houpajíc v ruce velkou plochou bílou psaníčkovou kabelkou, kterou ho tvrdě přetřela, kdyţ vyskočil z postele a chtěl ji sevřít do náruče. Yossarian potácivě ustoupil z jejího dosahu a celý zaraţený a zmatený si třel pálící tvář.

„Čuně!“ osopila se na něj a chřípí se jí chvělo divokým pohrdáním. „ Vive com‘ un animale!“

Vyrazila ze sebe zlostnou, hrdelní, nenávistnou, znechucenou kletbu, prošla pokojem, otevřela tři vysoká křídlová okna a vpustila dovnitř zářivou záplavu slunečního světla a ostrého, čerstvého vzduchu, který propral dusnou místnost jako očistná lázeň. Kabelku si poloţila na ţidli a pustila se do uklízení. Posbírala jeho věci z podlahy a z nábytku, ponoţky, kapesník a spodní prádlo mrskla do prázdné zásuvky prádelníku a košili a kalhoty pověsila do šatníku.

Yossarian vyrazil z loţnice do koupelny a vyčistil si zuby. Umyl si ruce a učesal se. Kdyţ přiběhl zpátky, byl uţ pokoj uklizený a Luciana téměř svlečená.

Po tváři se jí rozhostil poklidný výraz. Náušnice nechala leţet na prádelníku a přicapkala bosa k posteli, na sobě pouze růţovou košilku z umělého hedvábí, která jí sotva přikrývala boky. Pozorně se rozhlédla po místnosti, aby se ujistila, ţe při úklidu nic nepřehlédla, a potom odhodila přikrývku a jako roztouţená kočka se slastně rozvalila na posteli. Tlumeně se zasmála a pokynem ruky ho zvala k sobě.

„Tak,“ zašeptala a natáhla k němu obě paţe. „Teď se se mnou můţeš pomilovat.“

Začala mu vykládat nějaké lţi o tom, ţe strávila pouze jediný víkend se snoubencem, který později padl v italské armádě, a pak se ukázalo, ţe to je

— 144 —

všechno pravda, protoţe vykřikla „ finito!“, sotvaţe začal, a divila se, proč nepřestal, aţ nakonec „finýtoval“ i on a náleţitě jí to vysvětlil.

Zapálil jim oběma po cigaretě. Lucianu okouzlovalo, ţe je po celém těle dohněda opálený, a jemu zase vrtalo hlavou, proč si nechce sundat tu růţovou košilku. Byla střiţená jako pánské tílko, s úzkými ramínky, a na zádech ukrývala utajenou jizvu, kterou mu odmítala ukázat; dalo mu uţ dost práce, neţ ji přiměl k tomu, aby mu o ní pověděla. Ztuhla jako jemná ocel, kdyţ přejíţděl špičkou prstu hrbolatou konturu, která se táhla od jamky v lopatce dolů téměř aţ ke kostrči. Trhl sebou při představě, kolik mučivých nocí asi musela strávit v nemocnici, omámená léky nebo v bolestech, ve všudypřítomné, neodstranitelné směsici pachů, éteru, výkalů, dezinfekčních přípravků a umírající či rozkládající se člověčiny, obklopená bílými úbory, mlaskavým šelestem kroků na gumových podráţkách a skličujícími nočními světly, studeně ţhnoucími na chodbách aţ do úsvitu. Utrpěla zranění při náletu.

„ Dove?“ ptal se a dech se v něm zatajil napětím.

„ Napoli.“

„ Němci?“

„ Američani.“

V srdci mu něco prasklo a v tu chvíli se do ní zamiloval. Zeptal se jí, jestli by si ho chtěla vzít.

„ Tu sei pazzo,“ odpověděla mu s přívětivým smíchem.

„Proč bych byl blázen?“ doráţel.

„ Perchè non posso sposare.“

„ Proč by ses nemohla vdát?“

„Protoţe nejsem panna,“ odpověděla.

„A co to s tím má společného?“

„Kdo by si mě vzal? Děvce, které není panna, si nikdo nevezme.“

„Já ano. Já si tě vezmu.“

„ Ma non posso sposarti.“

„ Proč si mě nemůţeš vzít?“

„ Percfcè sei pazzo.“

„ Jak to, ţe jsem blázen?“

„ Perchè vuoi sposarmi.“

Yossarian svraštil pobaveně celo. „Nemůţeš si mě vzít, protoţe jsem blázen, a říkáš, ţe jsem blázen, protoţe si tě chci vzít. Je to tak?“

„ Si.“

„Tu sei pazza!“ řekl jí důrazně.

„ Perchè?“ odsekla mu popuzeně. Posadila se rozkohoutěně na posteli a lákavá, kulatá ňadra se jí pod růţovou košilkou rozhoupala do šťavnatých vln.

„Jak to, ţe jsem blázen?“

— 145 —

„Protoţe si mě nechceš vzít.“

„ Stupido!“ okřikla ho a hlasitě a štědře ho hřbetem ruky pleskla přes prsa.

„ Non posso sposarti! Non capisci? Non posso sposarti.“

„Samozřejmě ţe ti rozumím. A proč si mě nemůţeš vzít?“

„ Perchè sei pazzo!“

„ A proč bych byl blázen?“

„ Perchè vuoi sposarmi.“

„ Protoţe si tě chci vzít. Carina, ti amo,“ vysvětloval jí a jemně ji stáhl zpátky na polštář. „ Ti amo molto.“

„ Tu sei pazzo,“ zamumlala na to polichoceně.

„ Perchè?“

„ Protoţe říkáš, ţe mě miluješ. Jak bys mohl milovat děvce, které není panna?“

„Protoţe si tě nemůţu vzít.“

Okamţitě se zase výhruţně vztyčila. „Proč by sis mě nemohl vzít?“ vyptávala se, připravena k novému útoku, kdyby se jí dostalo nelichotivé odpovědi. „Jenom proto, ţe nejsem panna?“

„Ne, miláčku, ne. Protoţe jsi blázen.“

Chvíli na něj rozhořčeně, zmateně hleděla, a pak zvrátila hlavu a rozřehtala se uznalým smíchem. Kdyţ se přestala smát, pohlédla na něj s novým zájmem a svěţí, hebká pleť jejího snědého obličeje ještě více potemněla a zkrásněla vzbouřenou vlnou ruměnce. I oči jí snivě ztmavly. Zamáčkl obě cigarety a beze slova se k sobě přisáli ve vášnivém polibku, a v tom vtrhl bez zaklepání do pokoje Hladový Joe, aby se Yossariana zeptal, jestli by si s ním nechtěl vyrazit někam za děvčaty. Kdyţ je uviděl, na okamţik zkameněl, a potom vyrazil z pokoje, jako by mu šlo o ţivot. Yossarian vystřelil z postele snad ještě rychleji a začal křičet na Lucianu, aby se oblékla. Byla z toho úplně zpitomělá. Surově ji za ruku vytáhl z postele a smýkl jí tam, kde měla šaty, a pak dorazil ke dveřím právě včas, aby je stačil přirazit před Hladovým Joem, který se přihnal zpátky s fotoaparátem.

Hladový Joe však ještě stačil vklínit nohu do dveří a odmítal ji vytáhnout.

„Pusť mě dovnitř!“ prosil ţádostivě a svíjel se a kroutil jako šílenec. „Pusť mě tam!“ Na chvíli se přestal dobývat dovnitř a škvírou ve dveřích obrátil na Yossariana tvář, na které se mu objevilo něco, co zřejmě pokládal za rafinovaný úsměv. „Já nebýt Hladový Joe,“ vysvětloval důstojně. „Já moc velký fotograf pro časopis Life. Velikánský obrázek na velikánská obálka. Já z tebe udělat velká hollywoodská hvězda, Yossarian. Multi dinero. Multi rozvodový skandály. Multi fiky-fik. Celý noc, celá den. Si, si, si!“

Yossarianovi se podařilo přirazit dveře, kdyţ Hladový Joe poněkud ustoupil, aby se pokusil vyfotografovat Lucianu, jak se obléká. Hladový Joe zaútočil proti té pevné dřevěné bariéře jako beze smyslů a polom se stáhl, aby zmobilizoval

— 146 —

veškerou energii a vrhl se pak na dveře znovu jako šílený. Mezi těmi útoky se Yossarian stačil nasoukat do kalhot. Luciana uţ zase měla na sobě ty zelenobílé letní šaty, sukni si však dosud drţela vykasanou aţ nad pas. Kdyţ si uvědomil, ţe mu za okamţik nadobro zmizí v kalhotkách, zalila ho vlna zoufalství. Napřáhl po ní ruku a přitáhl si ji k sobě za lýtko zdviţené nohy. Poskočila a přitiskla se k němu. Yossarian ji začal romanticky líbat na ouška a zavřené oči a hladil ji vzadu na stehnech. Začala smyslně broukat, ale v tu chvíli vrhl Hladový Joe své křehké tělo v posledním zoufalém náporu proti dveřím a málem je oba srazil na zem.

Yossarian ji odstrčil.

„ Vite! Vite!“ pobízel ji. „Honem se obleč!“

„Co to povídáš, prosím tě?“ vyptávala se.

„Rychle! Rychle! Copak nerozumíš anglicky? Rychle se obleč!“

„ Stupido!“ vyštěkla na něj. „Vite je přece francouzsky, ne italsky. Subito!

Subito! Tos chtěl říct. Subito!“

„ Si, si. To jsem chtěl říct. Subito, subito! “

„ Si, si,“ odpověděla poslušně a běţela si pro střevíčky a pro náušnice.

Hladový Joe přerušil své nájezdy a zkoušel fotografovat skrz zavřené dveře.

Yossarian slyšel cvakat závěrku jeho aparátu. Kdyţ byli s Lucianou oba hotovi, počkal na další výpad Hladového Joea a znenadání před ním otevřel dveře dokořán. Hladový Joe vletěl dovnitř a rozplácl se na zemi jako ţába. Yossarian se mu šikovně vyhnul a protáhl Lucianu za sebou celým apartmá a ven na chodbu.

Hnali se dolů po schodech s velkým křikem a rámusem a smáli se tak, ţe aţ

nemohli popadnout dech, a vţdycky kdyţ se na okamţik zastavili, aby si trochu oddechli, srazili rozjařené hlavy kamarádsky k sobě. Téměř v přízemí se střetli s Natelym, který šel nahoru, a přestali se smát. Nately byl utahaný, špinavý a nešťastný. Kravatu měl posunutou, košili celou pomačkanou a loudal se domů s rukama v kapsách. Z tváře mu tryskala zoufalá beznaděj.

„Co se děje, chlapče?“ ptal se soucitně Yossarian.

„Uţ zase nemám ani floka,“ odpověděl Nately se zlomeným, těkavým úsměvem. „Co mám teď dělat?“

Yossarian mu nedovedl poradit. Nately strávil posledních dvaatřicet hodin tak, ţe během kaţdé z nich utratil s tou apatickou děvkou, kterou zboţňoval, dvacet dolarů, a ze ţoldu a ze štědrého kapesného, které mu kaţdý měsíc posílal bohatý a uznalý otec, mu uţ nezbýval ani flok. Coţ znamenalo konec všem nadějím na její společnost. Nechtěla mu dovolit, aby ji doprovázel, kdyţ se procházela po chodnících a zkoušela sbalit jiné vojáky, a strašně se rozzuřila, kdyţ ho přistihla, jak ji zpovzdáli sleduje. Kdyby měl zájem, mohl se klidně poflakovat po jejím bytě, ale vůbec nebylo jisté, ţe tam bude i ona. Nehodlala mu poskytnout vůbec nic, dokud si to nebude moci zaplatit. Sex ji nezajímal. Nately se doţadoval ujištění, ţe nepůjde do postele s ţádným nechutným chlapem, ani s

— 147 —

někým, koho on zná, ale kapitán Black si ji s rozkoší kupoval pokaţdé, kdyţ se dostal do Říma — jenom proto, aby pak mohl Natelyho potrápit vyprávěním, jak pěkně jeho milovanou zase jednou převálcoval, a popásat se na jeho mukách, kdyţ mu barvitě líčil perverzní kousky, které ji donutil provádět.

Lucianu Natelyho utrápenost silně dojala, ale jakmile se s Yossarianem dostali na sluncem zalitou ulici a uslyšeli, jak je Hladový Joe shora z okna zapřísahá, aby se vrátili a zase se svlékli, protoţe on je skutečně fotograf z časopisu Life, rozřehtala se zase na celé kolo. Na svých vysokých bílých klínových podpatcích uháněla vesele po chodníku a táhla Yossariana za sebou s týmţ chtivým, bezelstným elánem, který mu prvně předvedla předešlého večera v nočním klubu a který ji od té chvíle ani na okamţik neopustil. Yossarian ji dohonil a drţel ji pak kolem pasu, aţ se dostali na roh a ona od něho odstoupila. Z

kabelky vyndala zrcátko a urovnala si vlasy a přetřela rtěnkou pusu.

„Proč mně neřekneš, ţe by sis chtěl na kousek papíru poznamenat moje jméno a adresu, abys mě mohl vyhledat, aţ se zase dostaneš do Říma?“ navrhovala.

„Ţe mi dovolíš, abych si mohl na kousek papíru poznamenat tvoje jméno a adresu?“ chytil se toho.

„A proč bych to dělala?“ obořila se na něj zlostně a ústa se jí najednou zkřivila úsměškem a v očích jí vzplál hněv. „Abys ten papírek mohl roztrhat na malinké kousíčky, sotva zajdu za roh?“

„A proč bych ho měl trhat?“ protestoval Yossarian zaraţeně. „O čem to proboha mluvíš?“

„Uděláš to,“ trvala na svém. „Roztrháš ho na malinké kousíčky, sotva zajdu za roh, a budeš se pak kdovíjak naparovat, protoţe ti taková urostlá, mladá, pěkná holka jako já, Luciana, dovolila, aby ses s ní vyspal, a ani po tobě za to nechtěla peníze.“

„Kolik ti mám dát?“ ptal se jí.

„ Stupido!“ vykřikla rozhořčeně. „Ţádný peníze po tobě nechci!“ Dupla a zvedla ve vášnivém gestu paţi, aţ Yossarian dostal strach, ţe ho zase majzne po hlavě tou velkou kabelkou. Místo toho však naškrábala na kousek papíru jméno a adresu a vrazila mu ho do ruky. „Tady máš,“ škádlila ho výsměšně a kousala se přitom do rtů, aby přemohla jemné chvění, které se jich zmocňovalo. „A nezapomeň. Roztrhej ho na malinké kousíčky, hned jak zajdu za roh.“

Potom se na něj čistě usmála, sevřela mu ruku, přitiskla se k němu na okamţik, šeptla lítostivě „ Addio!“ a pak se vzpřímila a s přirozenou důstojností a půvabem odkráčela.

Jakmile zmizela za rohem, roztrhal Yossarian ten prouţek papíru na malinké kousíčky a vydal se na opačnou stranu. Připadal si jako kdovíjaký kanón, protoţe se s ním vyspala taková krásná mladá holka jako Luciana a nechtěla za to po něm peníze. Byl sám se sebou neobyčejně spokojen do chvíle, kdy se kolem sebe

— 148 —

rozhlédl v jídelně budovy Červeného kříţe a zjistil, ţe pojídá snídani uprostřed desítek a desítek vojáků ve všech moţných i nemoţných uniformách, a v tu chvíli ho ze všech stran zavalily představy Luciany, jak se vysvléká a zase obléká a mazlí se s ním a vášnivě s ním debatuje v té růţové hedvábné košilce, kterou měla na sobě a nechtěla ji sundat, kdyţ s ním byla v posteli. Topinka s vajíčky se mu vzpříčila v krku, kdyţ si uvědomil, jak obrovská to byla chyba, roztrhat tak nestydatě její dlouhé, pruţné, nahé, chvějivé údy na malinké kousíčky papíru a s pošetilou povzneseností je z chodníku odhodit do špíny ulice. Uţ teď se mu po ní strašně stýskalo. Mezi tou spoustou strohých, neznámých lidí v uniformách mu v jídelně začínalo být úzko. Pocítil prudkou touhu být zase co nejdřív o samotě s Lucianou. Vyskočil prudce od stolu, vyběhl na ulici a spěchal směrem k bytu, aby se v rigolu u chodníku pokusil najít ty malinké kousíčky papíru, ale nějaký čistič ulic je uţ dávno spláchl hadicí do kanálu.

Večer ji nenašel ani v nočním klubu důstojníků spojeneckých armád, ani v tom dusném, naleštěném, poţitkářském blázinci šmelinářské restaurace s vybranými pokrmy, přetékajícími z obrovských dřevěných podnosů, ve které se to hemţilo štěbetajícím rojem veselých hezkých děvčat. Dokonce se mu nepodařilo najít ani tu restauraci. Usínal potom sám a ve snu zase kličkoval před flakem nad Boloňou a Aarfy se mu v letadle odporně věšel na rameno s tím ohavným úšklebkem v naducané tváři. Ráno běţel ven a hledal Lucianu po všech francouzských úřadech, o kterých se dozvěděl, ale nikdo nepochopil, oč mu jde, a potom se ho zmocnil takový neklid, cítil se tak vyplašený, nešťastný a zmatený, ţe se prostě musel u někoho utěšit, a tak běţel do ubytovny muţstva za tou macatou sluţkou v sněhobílých kalhotkách. Našel ji, kdyţ uklízela v Snowdenově pokoji v pátém patře, na sobě ošoupaný hnědý svetr a těţkou tmavou sukni. Snowden byl tehdy ještě naţivu. Yossarian věděl, ţe to je Snowdenův pokoj, protoţe na modrém cestovním vaku, o který zakopl, kdyţ se vřítil do pokoje v záchvatu nedočkavého zoufalství, bylo bíle načmáráno jeho jméno. Kdyţ se k ní pak vášnivě připotácel, aby u ní našel klid, chytila ho za zápěstí, aby neupadl, zvrátila se dozadu na postel, strhla ho na sebe a pohltila ho pohostinně ve svém kyprém, útěšném náručí. Její široká, ţivočišně milá tvář k němu oddaně vzhlíţela s úsměvem plným věrného přátelství a v ruce stále jako vlajku třímala péřové oprašovadlo. Neţ stačil cokoli postřehnout, ozvalo se ostré plesknutí — to si pod ním bleskurychle stáhla ty sněhobílé kalhotky.

Kdyţ skončili, strčil jí do ruky peníze. Vděčně ho objala. Yossarian jí to oplatil. Znovu ho objala a pak ho znovu stáhla na sebe na postel. Kdyţ skončili, strčil jí do ruky ještě trochu peněz a pak rychle vyběhl z pokoje, aby se vyhnul novému vděčnému objetí. Vrátil se k sobě do bytu, co nejrychleji si sbalil věci, všechny peníze, které mu zbyly, nechal Natelymu a vrátil se zásobovacím letadlem na Pianosu, aby se Hladovému Joeovi omluvil za to, ţe ho nepustil do

— 149 —

pokoje. Nebylo třeba se omlouvat, protoţe kdyţ ho Yossarian našel, Hladový Joe přímo kypěl dobrou náladou. Úsměv mu roztahoval hubu od ucha k uchu a Yossarianovi se při tom pohledu udělalo zle, protoţe okamţitě pochopil, co to výtečné rozpoloţení znamená.

„Čtyřicet letů,“ oznamoval mu Hladový Joe neprodleně hlasem, v němţ to jen hrálo úlevou a nadšením. „Plukovník to zase zvedl.“

Yossarian zkameněl. „Ale já jich mám dvaatřicet, zatraceně! Ještě tři a měl jsem to za sebou.“

Hladový Joe pokrčil lhostejně rameny. „Plukovník teď po nás chce čtyřicet letů,“ opakoval.

Yossarian ho odstrčil a rozběhl se přímo do nemocnice.

— 150 —

17. Voják v bílém

Yossarian se rozběhl přímo do nemocnice, pevně rozhodnut, ţe tam raději zůstane aţ do smrti, neţ by těch svých dvaatřicet letových akcí rozmnoţil byť jen o jednu jedinou. Za deset dní si to rozmyslel a ze špitálu utekl, plukovník zvýšil počet letů na pětačtyřicet a Yossarian hned zase uháněl zpátky, odhodlán zůstat v nemocnici třeba aţ do smrti, neţ by k šesti akcím, které právě absolvoval, ještě nějakou připojil.

Za to, ţe mohl utéci do nemocnice, kdykoli se mu zachtělo, vděčil Yossarian svým játrům a svým očím. Lékaři totiţ stále nemohli jeho jaterní chorobě přijít na kloub a pokaţdé, kdyţ jim řekl, ţe ho zase zlobí játra, se mu studem nedokázali podívat do očí. Pokud na oddělení nebyl nikdo, kdo byl opravdu váţně nemocný, byl Yossarian ve špitále docela spokojený. Měl v sobě dostatek odolnosti, aby malárii či chřipku někoho jiného zvládl bez větší újmy. Kdyţ někomu vzali mandle, nevyskytly se u Yossariana ţádné pooperační komplikace, a měl-li nějaký spolupacient kýlu nebo hemoroidy, odnesl to pouze lehkou nevolností a bolením hlavy. To však byly asi veškeré útrapy, které byl ochoten snášet. Kdyby ho bylo potkalo něco horšího, byl připraven vzít roha. V nemocnici mohl odpočívat, protoţe tam nikdo nepočítal s tím, ţe by měl něco dělat. Čekaly se od něho pouze dvě věci — buď ţe umře, nebo ţe se mu udělá lépe. A protoţe byl uţ

od počátku naprosto v pořádku, nebyl problém se uzdravit.

V nemocnici to bylo neporovnatelně lepší neţ nad Boloňou nebo nad Avignonem, v tom letadle s Huplem a Dobbsem u řízení a s umírajícím Snowdenem vzadu.

V nemocnici obvykle nebylo zdaleka tolik nemocných lidí, kolik jich Yossarian viděl venku, a celkově vzato tam bylo i mnohem méně těţce nemocných. V nemocnicích bývá mnohem menší úmrtnost neţ mimo ně a umírá se tam vlastně mnohem zdravěji. Jen málo lidí tam vezme za své zbytečně. O

umírání v nemocnicích se toho ví mnohem víc a umějí je tam zvládnout taktně a bez zbytečných zmatků. Nad smrtí tam sice vítězit neumějí, ale dovedou ji aspoň přimět k slušnému chování. Naučí ji vybraným způsobům. Dovnitř ji samozřejmě pustit musejí, ale kdyţ uţ se tam dostane, musí si počínat jako dáma. V nemocnici se lidé tomu přízraku poddávají s vybranou elegancí a vkusem. Drsné, nechutně dryáčnické umírání, tak běţné všude mimo zdi nemocnice, tam je zcela neznámé.

Nikdo se tam nerozprskne přímo ve vzduchu jako Kraft nebo mrtvý muţ v Yossarianově stanu, nikdo tam nezmrzne uprostřed ţhavého léta, jako to potkalo Snowdena chvíli potom, co na Yossariana vzadu v letadle vyhrkl to své velké tajemství.

— 151 —

„Je mi zima,“ jektal Snowden. „Je mi zima.“ „Jen klid, klid,“ snaţil se ho Yossarian utěšit. „Jen klid.“ Ve špitále to nikoho nezaskočí takovým podivným způsobem jako Clevingera, který se beze stopy rozplynul v tom záhadném mraku.

Nikdo se tam nerozstříkne na beztvaré krvavé chuchvalce. Nikdo se tam neutopí ani není zasaţen bleskem, nikoho tam nerozmašíruje splašený stroj, nikoho nerozdrtí sesuv půdy. Nestřílí se tam při přepadení, neškrtí při znásilňování, nebodá noţem jako někde v putyce, nikoho tam otec či syn neutluče sekerou, ani tam nedochází k hromadným úmrtím z vrtkavého rozhodnutí boţí vůle. Nikdo se tam neudáví. Jistě — lidi tam občas pěkně jako gentlemani vykrvácejí na operačním stole nebo bez zbytečných komentářů exnou v kyslíkovém stanu. Ale nedochází tam k oněm šalebným hrám na schovávanou, tak oblíbeným mimo stěny nemocnice (teď jsem tu, a v příští chvíli zmizím — teď ţiješ, a v příští vteřině je po tobě). Nevyskytují se tam hladomory ani povodně. Děti se tam nedusí v kolébkách nebo chladničkách, nevbíhají pod náklaďáky. Nikoho tam neubijou k smrti. Lidi tam nestrkají hlavu do trouby s puštěným plynem, neskáčou pod vlak podzemní dráhy, nespouštějí se jako neţivá závaţí z hotelových oken — hhhušš! — a jejich pád se přitom nezrychluje kaţdou sekundu o pět metrů a nerozplácnou se pak se strašlivým plop! dole na chodníku, aby tam odporným způsobem dodělali před očima ostatních, látkový pytel plný chlupaté jahodové zmrzliny, z kterého čouhají zakrvácené růţové prsty.

Kdyţ se to všechno sečtlo, dával Yossarian nemocnici velmi často přednost, i kdyţ i ona měla některé záporné stránky. Pomoc, kterou tam poskytovali, člověka někdy obtěţovala, předpisy — pokud se dodrţovaly — ho značně omezovaly a personál se do všeho všetečně pletl. Předpokládalo se, ţe lidé, kteří se tam dostanou, budou nemocní, a tak Yossarian nemohl vţdycky počítat s tím, ţe se na jeho oddělení sejde veselá mladá parta, a někdy tam bylo zábavy pomalu. Musel si přiznat, ţe jak válka pokračuje a člověk se přitom stále přibliţuje k frontě, jde to se špitály od deseti k pěti, a pokles kvality hostů byl nejnápadnější v samotném bojovém pásmu, kde se okamţitě projevovaly zhoubné účinky stále obtíţnějších válečných podmínek. Čím výrazněji se Yossarian zapojoval do bojových akcí, tím byli pacienti nemocnější, aţ nakonec při posledním pobytu v nemocnici narazil na toho vojáka v bílém, který uţ ani nemohl být nemocnější, protoţe by byl vzápětí umřel, coţ se taky brzy stalo.

Voják v bílém byl zhotoven výlučně z gázy, sádry a teploměru, a teploměr byl vlastně jenom jakási ozdoba, kterou kaţdý den časně ráno a potom znova k večeru sestry Cramerová a Duckettová umně vyvaţovaly v prázdném tmavém otvoru nad jeho ústy, aţ do toho pozdního odpoledne, kdy sestra Cramerová teploměr vytáhla a zjistila, ţe voják v bílém je mrtev. Kdyţ se teď nad tím Yossarian s odstupem zamýšlel, nemohl se ubránit dojmu, ţe vojáka v bílém vlastně nezavraţdil onen hovorný Texasan, ale sestra Cramerová — kdyby se

— 152 —

nebyla podívala na ten teploměr a nehlásila, co ukázal, voják v bílém tam dosud mohl leţet ţivý, přesně tak, jak tam leţel celou dobu předtím, od hlavy aţ k palcům na noze zalit do sádry a obalen gázou, nehybné nohy od boků zdviţené, obě podivné paţe nataţené kolmo vzhůru, všechny čtyři údy zbytnělé v sádrovém pouzdře, všechny čtyři bizarní, zbytečné údy zavěšené ve vzduchu na napjatých lankách, napojených na neuvěřitelně dlouhá olověná závaţí, hrozivě se vznášející nad lůţkem. Ţádný zvláštní ţivot to asi nebyl, takhle tam leţet, ale byl to veškerý ţivot, který měl voják v bílém ještě k dispozici, a Yossarian měl pocit, ţe bylo stěţí věcí sestry Cramerové, aby rozhodla o jeho ukončení.

Voják v bílém vypadal jako velká role obvazů, do které někdo udělal otvor, nebo jako kamenný kvádr vylomený z přístavní hráze i se zahnutou zinkovou trubkou, jeţ z něho trčela. Ostatní pacienti na oddělení, všichni kromě Texasana, se od něho s útlocitnou štítivostí odtahovali od první chvíle, kdy jim na něj po té noci, co jim ho tam vpašovali, padly oči. Celí sklíčení dali hlavy dohromady v nejzazším koutě sálu a tlumeným, popuzeným hlasem o něm dotčeně rozprávěli.

V jeho přítomnosti na oddělení viděli nehoráznou újmu a jako přesvědčivé memento otřesné skutečnosti války si ho přímo nenávistně ošklivili. Jeden jako druhý se děsili toho, ţe začne sténat.

„Jestli opravdu začne kňourat, tak nevím, co udělám,“ hořekoval sklesle švihácký mladý stíhač s nazlátlým knírkem. „A on určitě bude naříkat i v noci, protoţe nemůţe vědět, kolik je hodin.“

Po celou dobu, co byl na oddělení, nevydal však ze sebe voják v bílém ani hles. Roztřepená kulatá díra nad jeho ústy byla hluboká a černá a nejevila ţádné stopy po rtech, zubech, patru či jazyku. Jediný, kdo se k němu přiblíţil natolik, aby se do ní mohl podívat, byl ten přívětivý Texasan. Několikrát denně k němu přistoupil, aby s ním poklábosil o tom, ţe slušní lidé by měli mít při volbách víc hlasů, a kaţdý takový rozhovor zahajoval vţdycky stejným úvodem: „Tak co, kamaráde? Povíš mi, jak se ti vede?“ Ostatní pacienti, všichni v erárních, vyšisovaných, hnědočervených manšestrových ţupanech a roztřepených flanelových pyţamech, je obcházeli velkým obloukem a chmurně přemítali o tom, kdo ten voják v bílém vlastně je, proč je tam s nimi a jak vlastně vevnitř vypadá.

„Říkám vám, ţe je naprosto v pořádku,“ přesvědčoval je Texasan povzbudivě po kaţdé společenské návštěvě u vojáka v bílém. „Tam vevnitř je docela normální chlap. Cítí se jenom trošku nesvůj a nejistej, protoţe tady nikoho nezná a nemůţe mluvit. Co kdybyste jeden po druhém zašli k jeho posteli a představili se? Však vás nekousne,“

„Co to tady kecáš, krucinál?“ naštval se Dunbar. „Ví vůbec ten člověk, co mu vykládáš?“

„Samozřejmě ţe ví, co mu povídám. Není blbej. Všechno je s ním v pořádku.“

— 153 —

„Myslíš, ţe tě slyší?“

„No to nevím, jestli mě slyší nebo ne. Ale určitě ví, o čem se s ním bavím.“

„Ta díra nad jeho hubou — hne se v ní někdy něco?“

„Co je to za pitomou otázku?“ kroutil se Texasan v rozpacích.

„Kdyţ se tam nikdy nic ani nehne, jak můţeš vědět, ţe vůbec dejchá?“

„Jak můţeš vědět, ţe to je chlap?“

„A má pod tím krunýřem na obličeji něco na ocích?“

„Zakroutí někdy aspoň palcem u nohy nebo pohne aspoň špičkama prstů?“

Texasan se dal se stoupajícím zmatkem na ústup. „To jsou ale pitomé otázky.

Chlapi, vy jste se snad všichni zbláznili či co. Proč jednoduše nejdete k němu a neseznámíte se s ním? Říkám vám, ţe je to docela fajn kluk.“

Spíš neţ jako docela fajn kluk vypadal voják v bílém jako vycpaná a sterilizovaná mumie. Sestry Duckettová a Cramerová ho udrţovaly v dokonalém pořádku. Často obvazy oprašovaly košťátkem a sádrové brnění na paţích, nohou, ramenech, prsou a pánvi omývaly mýdlovou vodou. Přinesly si kulatou plechovku leštěnky a zašlou zinkovou rourku, zacementovanou do jeho slabin, vyblýskaly, ţe aţ matně svítila. Několikrát denně otíraly vlhkými utěrkami prach z černých gumových hadiček, připojených k dvěma zazátkovaným baňkám, z nichţ jedna visela na stojanu vedle lůţka a zářezem v bandáţích z ní ukapávalo do pacientovy paţe a druhá, decentně ukrytá na podlaze vedle postele, vstřebávala tekutinu ze zinkové trubičky trčící z jeho slabin. Obě mladé ošetřovatelky skleněné baňky neustále leštily. Na všechny tyto domácí práce byly velmi pyšné.

Úzkostlivou pečlivost projevovala zejména sestra Cramerová, lepá dívka bujných tvarů, leč zcela bezpohlavní a s tuctovou, nezajímavou tvářičkou. Měla rozkošný nosík a zářivou, svěţí pleť dráţdivě posetou trsy roztomilých pih, které však Yossarian srdečně nesnášel. Voják v bílém ji hluboce dojímal. Ctnostné, bledě modré velikanánsky kulaté oči se jí při zcela nečekaných příleţitostech zalévaly vodopádem slz a Yossariana to přivádělo k šílenství.

„Jak proboha můţete vědět, ţe tam vevnitř vůbec někdo je?“ ptal se jí.

„Neopovaţujte se takhle se mnou mluvit!“ odpovídala mu pohoršené.

„Ale jak to tedy víte? Vţdyť ani nevíte, jestli je to on.“

„Kdo?“

„No ten, co má v těch obvazech být, ať uţ je to kdo chce. Třeba pláčete kvůli někomu jinému. A jak víte, jestli je vůbec naţivu?“

„Jak můţete říkat takové strašné věci!“ zvolala sestra Cramerová. „Ať uţ jste v posteli, a přestaňte si z něho dělat legraci.“

„Ţádnou legraci si nedělám. Můţe tam být kdokoli. Kdoví, třeba je tam Mudd.“

„O čem to mluvíte?“ ptala se sestra Cramerová úpěnlivě třesoucím se hlasem.

„Třeba je tam ten mrtvěj muţ.“

— 154 —

„Jaký mrtvý muţ?“

„Mám ve stanu jednoho mrtvýho muţe, kterýho odtamtud nikdo nemůţe dostat. Jmenuje se Mudd.“

Sestra Cramerová zbledla a v zoufalství se obrátila k Dunbarovi, hledajíc u něho pomoc. „Prosím vás, ať neříká takovéhle věci,“ prosila ho.

„Třeba vevnitř vůbec nikdo není,“ vloţil se do toho ochotně Dunbar. „Třeba sem jen tak ze srandy poslali hroudu obvazů.“

Poplašeně od Dunbara odskočila. „Jste šílenci,“ křičela a nervózně kolem sebe těkala očima. „Oba jste šílenci.“

Vtom se objevila sestra Duckettová a zahnala je na lůţko a sestra Cramerová zatím vyměnila vojákovi v bílém jeho zazátkované baňky. Nebyl to ţádný velký problém, protoţe do něj bez pozorovatelného úbytku vkapávala znovu a znovu táţ čirá tekutina. Kdyţ byla baňka vyţivující nitro jeho lokte uţ téměř prázdná, byla zase ta druhá na podlaze téměř plná, a tak je obě stačilo odpojit od hadiček a rychle zaměnit, aby do něj tekutina mohla zase odkapávat. Výměna baněk nepředstavovala tedy ţádný problém, ale pacienty, kteří ji přibliţně kaţdou hodinu se zájmem sledovali, ta procedura velice mátla.

„Proč jednoduše nepověsí ty baňky vedle sebe a toho chlapa uprostřed nevyřadí?“ divil se kapitán od dělostřelectva, s nímţ Yossarian přestal hrát šachy.

„K čemu je jim dobrý?“

„Co asi proved, ţe ho muselo tohle potkat,“ meditoval kapitán s malárií, kterého kousl moskyt do zadku, nad osudem vojáka v bílém, kdyţ sestra Cramerová prohlédla teploměr a zjistila, ţe umřel.

„Šel do války,“ domýšlel se stíhač s nazlátlým knírkem.

„My všichni jsme šli do války,“ odporoval Dunbar.

„No právě,“ ujal se znovu slova kapitán s malárií. „Proč právě on? Tenhle systém odměn a trestů postrádá jakoukoli logiku. Podívejte se na mě. Kdybych byl tehdy za těch pět minut dovádění na pláţi chytil syfla nebo tripla, místo aby mě přitom štípl do zadku moskyt, viděl bych v tom jakoustakous spravedlnost.

Ale malárii? Proč zrovna malárii? Kdo mi vysvětlí, jaká je souvislost mezi malárií a šoustáním?“ Kapitán vrtěl v němém údivu hlavou.

„A co mám říkat já?“ řekl na to Yossarian. „Vylezu tenkrát večer v Marakeši ze stanu, ţe si půjdu koupit táfličku čokolády, a z křoví na mě hvízdne ta děvka z Ţenskýho pomocnýho sboru, kterou jsem nikdy předním neviděl, a já to od ní chytnu — právě tu tvou dávku tripla. Dostal jsem opravdu jenom chuť na čokoládu, ale kdo by v takový chvíli dokázal odmítnout?“

„To váţně vypadá na toho mýho tripla,“ souhlasil kapitán. „A já mám zase něčí malárií. Jednou bych se rád doţil toho, aby se tyhle věci uvedly do pořádku a kaţdej dostal přesně to, co mu patří. Pak by se mi moţná vrátila víra v tenhle svět.“

— 155 —

„Já mám zase něčích tři sta tisíc dolarů,“ přiznal se frajersky kapitán od stíhačů s nazlátlým knírkem. „Uţ od narození vyvádím jako divej. Prošvindloval jsem se jakţtakţ gymplem a fakultou a od té doby nedělám nic jinýho, neţ ţe přefiknu kaţdou pekou holku, která si myslí, ţe by ze mě mohla udělat dobrýho manţela. Nemám vůbec ţádnou ctiţádost. Po válce mám v plánu jedinou věc —

sehnat nějakou kočku, která by měla ještě víc prachů neţ já, tu si vzít a nedat si pak ujít ani jednu pěknou sukni, která se mi nachomejtne do cesty. Těch tři sta tisíc mi odkázal dědeček, ještě neţ jsem se narodil, vytřískal je v zahraničním obchodě. Já vím, ţe si ty peníze nezaslouţím, ale ať mě vezme čert, jestli se jich vzdám. Zajímalo by mě ale, komu vlastně patří.“

„Třeba mýmu tátovi,“ dohadoval se Dunbar. „Celej ţivot makal jako kat, ovšem nikdy si nevydělal dost, aby moh ségru nebo mě poslat na studie. Ale uţ

umřel, takţe si ty prachy můţeš klidně nechat.“

„Ještě tak zjistit, komu patří ta moje malárie, a je to vyřešený. Ne ţe bych proti malárii něco měl. Člověk se s ní můţe ulejvat stejně dobře jako s čímkoli jiným.

Ţere mě jenom, ţe je to nespravedlivý. Proč mám já mít něčí malárii a ty mou kapavku?“

„Vyfasoval jsem toho víc neţ jen tu tvou kapavku,“ řekl mu Yossarian.

„Kvůli tvojí kapavce budu muset lítat operační akce tak dlouho, dokud mě nezabijou.“

„Tím hůř. Jaká je v tom spravedlnost?“

„Není to ani tři neděle, co jsem ještě měl kamaráda, Clevinger se jmenoval, a ten to povaţoval za naprosto spravedlivé.“

„Je to projev nejvyšší spravedlnosti,“ jásal Clevinger a s veselým smíchem si mnul ruce. „Silně mi to připomíná Eurípidova Hippolyta, kde raná proradnost Théseova je podle všeho příčinou synova asketismu, který pomáhá vyvolat tu tragédii, co nakonec všechny zničí. Kdyţ nic jiného, poučila tě ta epizoda s příslušnicí Ţenského pomocného sboru o škodlivosti pohlavní nevázanosti.“

„Poučila mě o škodlivosti čokolády.“

„Coţpak nechápeš, ţe sis tu situaci, ve které teď jsi, v jistém smyslu sám přivodil?“ pokračoval Clevinger s neskrývaným potěšením. „Kdyby sis tehdy v Africe nemusel odleţet deset dní v nemocnici, protoţe ses pohlavně nakazil, byl bys moţná nalétal pětadvacet akcí, neţ zabili plukovníka Neverse a přišel za něj plukovník Cathcart, a uţ dávno tě poslali domů.“

„A co ty?“ opáčil Yossarian. „Ţádnýho tripla v Marakeši jsi nechytil, a jsi na tom teď stejně jako já.“

„To nevím,“ přiznal Clevinger a dělal, ţe o tom přemýšlí. „Asi jsem někdy v ţivotě udělal něco moc ošklivého.“

„To myslíš váţně?“

— 156 —

Clevinger se smál. „Kdepak, samozřejmě ţe ne. Jenom tě rád někdy trochu škádlím.“

Yossarian se musel mít na pozoru před nesčetným nebezpečím. Byli tu například Hitler, Mussolini a Tódţo, a ti všichni ho chtěli zabít. Pak tu byl přehlídkami posedlý poručík Scheisskopf a ten tlustý plukovník s velikánským knírem, fanatik přes trestní postih, a ti ho taky chtěli zabít. Byli tu Appleby, Havermeyer, Black a Korn. Byly tu sestry Cramerová a Duckettová, a i v jejich případě si byl téměř jist, ţe ho touţí vidět co nejdříve mrtvého, a potom ještě Texasan a ten chlap od kontrarozvědky, o nichţ uţ neměl vůbec ţádné pochybnosti. A tak po celém světě byli roztroušeni barmani, zedníci a průvodčí autobusů, kteří ţíznili po jeho smrti, páni domácí a nájemníci, zrádci i vlastenci, násilníci, vyděrači i patolízalové — ti všichni se ho chystali oddělat. To bylo to tajemství, které vyhrklo ze Snowdena tehdy za náletu na Avignon — ti všichni lidé šli po něm. A Snowden tím tajemstvím stačil potřísnit celou záď letadla.

Na onen svět ho taky mohou poslat lymfatické ţlázy. Nebo ledviny, nervové pochvy či krvinky. Mozkový nádor. Hodgkinova nemoc, leukémie, laterální amyotrofická skleróza. Úrodné červené lány epiteliální tkáně mohou zrodit a hýčkat zhoubnou rakovinnou buňku. Existuje mnoţství chorob kůţe, kostí, plic, ţaludku, srdce, krve a cév. A pak jsou tu nemoci hlavy, krku, prsou, střev, pohlavních orgánů. Dokonce i nohou. Dnem i nocí se v něm jako tupá hovádka okysličují celé miliardy snaţivých buněk a svou komplikovanou činností ho udrţují naţivu a při zdraví, ale kaţdá z nich je zároveň jeho potenciální zrádce a nepřítel.

Nemocí je taková spousta, ţe člověk musí mít opravdu chorou mysl, kdyţ o nich medituje tak často, jak tomu propadali oni dva s Hladovým Joem.

Hladový Joe sestavoval seznamy smrtelných nemocí, a to podle abecedy, aby mohl bez prodlení najít kaţdou chorobu, kvůli které se chtěl právě souţit.

Vţdycky jím velice otřáslo, kdyţ nějakou špatně zařadil nebo dokonce kdyţ ke svým seznamům neměl co připsat. To ho zalil chladný pot a hned hledal pomoc u doktora Daneeky.

„Řekněte mu třeba o Ewingově nádoru,“ radil doktoru Daneekovi Yossarian, kdyţ se ho lékař přišel zeptat, jak má Hladového Joea zpacifikovat. „A pak přidejte melanom. Hladový Joe má rád choroby, které se vlečou, ale po nemocech propukajících znenadání se můţe přímo utlouct.“

Doktor Daneeka o ţádném z těchto onemocnění nikdy neslyšel. „Kam chodíte na takovéhle speciality, člověče?“ vyptával se Yossariana s vřelým profesionálním uznáním.

„V nemocnici se mi občas dostane do ruky nějaký zábavný časopis, a tam se člověk dočte všechno moţné.“

— 157 —

Existovalo tolik nemocí, kterých se Yossarian musel obávat, ţe byl leckdy v pokušení odstěhovat se do nemocnice nadobro a strávit tam zbytek ţivota v kyslíkovém stanu, obklopen kohortou specialistů a sester, kteří budou čtyřiadvacet hodin denně vysedávat po jedné straně u jeho lůţka a čekat, kdy se v něm něco porouchá, a naproti bude číhat nejméně jeden chirurg s taseným skalpelem, aby mohl v okamţiku, kdy vzejde potřeba, neprodleně přiskočit a začít řezat. Třeba takové aneurysma — jak jinak by ho mohli včas zachránit při výduti srdečnice? Ve špitále si Yossarian připadal mnohem bezpečnější neţ

mimo něj, i kdyţ si chirurgy a jejich kudly ošklivil víc neţ cokoli jiného. Kdyby začal v nemocnici ječet, hned by někdo přiběhl a alespoň by se tam snaţili nějak mu pomoci. Venku by ho zavřeli, kdyby začal ječet hrůzou nad všemi těmi skutečnostmi, nad kterými si měl podle něho zoufat kaţdý člověk na světě. Chtělo se mu například ječet hrůzou před chirurgovým skalpelem, který téměř určitě čekal jeho i všechny ostatní lidi, co se doţijí své smrti. Často přemýšlel, jak vůbec rozpozná to první zamrazení, ten nával krve, záškub, zabolení, říhnutí, kýchnutí, skvrnku na kůţi, letargii, zaškrcení hlasu, ztrátu rovnováhy či selhání paměti, příznak, který ohlásí nevyhnutelný začátek nevyhnutelného konce.

Kdyţ tenkrát vyskočil z okna kanceláře majora Majora, bál se rovněţ, ţe ho doktor Daneeka zase odmítne, aţ teď k němu přijde s ţádostí o pomoc. A nemýlil se.

„Tak vy si myslíte, ţe máte důvod něčeho se bát?“ ptal se ho doktor Daneeka.

Zvedl jemnou, pěstěnou, tmavou hlavu z hrudi a několik okamţiků hněvivě Yossariana probodával uslzenýma očima. „A co mám říkat já? Moje cenné lékařské znalosti tady na tom všivém ostrově rezavějí a ostatní doktoři zatím hrabou prachy plnými hrstmi. Myslíte si, ţe mě to baví, trčet tady den za dnem a říkat vám, ţe vám nemůţu pomoct? Kdybych vám to mohl říkat někde ve Státech nebo třeba v takovém Římě, tak by mi to tak dalece nevadilo. Ale odmítat vám pomoc tady, to není ani pro mě lehké.“

„Tak mi ji tedy přestaňte odmítat. Zakaţte mi lítat.“

„Já vám lety zakázat nemůţu,“ zamumlal doktor Daneeka. „Kolikrát vám to ještě budu říkat?“

„Ale můţete. Major Major mi řekl, ţe vy jste jediný člověk u eskadry, který mě můţe drţet na zemi.“

Doktor Daneeka uţasl. „Tohle ţe vám řekl major Major? Kdy?“

„Kdyţ jsem ho sloţil rybičkou u tratě.“

„Ţe vám to řekl major Major? U tratě?“

„Řekl mi to ve své kanceláři, kdyţ jsme od té tratě odešli a vlezli oknem dovnitř. Povídal, abych nikomu neříkal, ţe mi to řekl, tak ne abyste teď na mě začal řvát.“

— 158 —

„Ten špinavěj, intrikářskej lhář!“ křičel doktor Daneeka. „Nemá přece právo takhle kecat! A řekl vám taky, jak bych to mohl udělat?“

„Stačilo by vyplnit takový malý formulář a potvrdit, ţe jsem na pokraji nervového zhroucení, a poslat to na velitelství skupiny. Doktor Stubbs přece chlapcům ze své eskadry potvrzuje v jednom kuse, ţe nemají lítat, tak proč byste to jednou nemohl udělat i vy?“

„A co se s těmi lidmi stane, kdyţ doktor Stubbs doporučí, aby uţ nelítali?“

opáčil doktor Daneeka s úsměškem. „Ani se nenadějí a letí na další bojovou akci.

A on se můţe jít bodnout. Jisté, můţu vyplnit ten formulář a zprostit vás lítání.

Ale má to háček, který nám pak pořádně zamotá hlavu.“

„Hlava XXII?“

„No ovšem. Kdyţ vás vyřadím z operačních letů, musí to odsouhlasit skupina, a skupina to prostě neschválí. Pošlou vás zase z fleku rovnou do vzduchu, a kde já pak budu? Na cestě do Tichomoří, nejspíš. Nikoli, pěkně děkuji. Nebudu kvůli vám nic riskovat.“

„Nemělo by se to přece jenom zkusit?“ naléhal Yossarian. „To se vám tady na Pianose tak líbí?“

„Pianosa je strašná. Ale je lepší neţ Tichomoří. Nemel bych nic proti tomu, kdyby mě poslali do nějaké civilizované oblasti, kde bych si třeba mohl občas vydělat pár dolarů na potratech. Ale v Tichomoří jsou jenom dţungle a monzuny.

Shnil bych tam.“

„Tady taky hnijete.“

Doktor Daneeka popuzeně vyletěl. „Jo? No, aspoň vyjdu z téhle války ţivej, coţ se vám asi nepodaří.“

„Přesně tohle se vám snaţím vysvětlit, sakra. Ţádám vás, abyste mi zachránil ţivot.“

„Zachraňovat ţivot není moje starost,“ odsekl doktor Daneeka ponuře.

„A co je tedy vaše starost?“

„To nevím, co je moje starost. Naučili mě jenom, ţe mám dodrţovat etiketu svého povolání a ţe se nikdy nemám propůjčit k tomu, abych proti jinému lékaři svědčil. Poslyšte. Vy si myslíte, ţe jste jediný člověk, jehoţ ţivot je v nebezpečí?

A co já? Ti dva šarlatáni, co mně pomáhají na marodce, pořád nemůţou zjistit, co mi vlastně je.“

„Třeba máte Ewingův nádor,“ zamručel Yossarian sarkasticky.

„Myslíte? Váţně?“ vyděsil se doktor Daneeka.

„Co já vím,“ odpověděl Yossarian netrpělivě. „Já jenom vím, ţe mě do vzduchu uţ nikdo nedostane. Přece mě nemůţou zastřelit, ne? Uţ mám těch letů jednapadesát.“

— 159 —

„Proč to nedorazíte aspoň na těch pětapadesát, neţ se začnete šprajcovat?“

radil doktor Daneeka. „V jednom kuse střečkujete, ale povinný turnus jste ještě ani jednou nedokončil.“

„Copak jsem měl příleţitost? Vţdycky kdyţ uţ mám skoro splněno, zvýší plukovník povinný počet letů.“

„Víte, proč to nikdy nedorazíte? Protoţe pořád utíkáte do špitálu nebo do Říma. Byl byste mnohem silnější v kramflecích, kdybyste si odlétal těch pětapadesát akcí a pak odmítl dál pokračovat. Pak bych třeba ještě jednou uváţil, co by se pro vás dalo dělat.“

„Slibujete to?“

„Slibuji.“

„Co slibujete?“

„Slibuji vám, ţe kdyţ si odbudete těch pětapadesát letů a McWatt mě zapíše do palubního deníku, abych mohl dostat letové přídavky a nemusel přitom vkročit do letadla, uváţím, jak by se vám dalo pomoci. Já mám z letadel strach. Četl jste o tom leteckém neštěstí v Idahu před třemi týdny? Šest lidí tam přišlo o ţivot. To je hrůza. Nechápu, proč mě nutí, abych kaţdý měsíc strávil čtyři hodiny ve vzduchu, kdyţ po nich chci letové přídavky. Uţ takhle mám svých starostí dost a nestojím o to, abych se ještě musel bát, ţe zařvu při nějaké letecké havárii.“

„I já se bojím leteckých havárii,“ připomněl mu Yossarian. „Nejste sám.“

„Ano, ale mně dělá kromě toho hlavu ten Ewingův nádor,“ kasal se doktor Daneeka. „Co říkáte, nesouvisí to nějak s tím, ţe mám pořád ucpaný nos a je mi v jednom kuse taková zima? Změřte mi tep.“ I Yossarianovi dělal hlavu Ewingův nádor, a melanom taky. Všude na něj číhaly katastrofy a bylo jich tolik, ţe se ani nedaly spočítat. Kdyţ uváţil, kolik chorob a potenciálních nehod ho neustále ohroţuje, ţasl nad tím, ţe se mu podařilo přeţít v poměrně dobrém zdraví takhle dlouho. Byl to zázrak. Kaţdý den, který proţíval, mu přinášel další nebezpečný střet se smrtí. A tenhle boj vedl uţ celých osmadvacet let.

— 160 —

18. Voják, který viděl všechno dvakrát Za své dobré zdraví vděčil Yossarian tělesným cvičením, pobytu na čerstvém vzduchu, ţivotu v kolektivu a sportovní činnosti. Právě při pokusu tomuhle všemu uniknout objevil nemocnici. Kdyţ jednou odpoledne v Lowery Fieldu vyhnal tělovýchovný důstojník všechny frekventanty na tělocvik, hlásil se vojín Yossarian místo toho na marodce s tím, čemu říkal bolest na pravé straně.

„Dej si odchod,“ řekl mu doktor, který měl sluţbu, protoţe právě luštil kříţovku.

„Nemůţem jim říkat, aby si dali odchod,“ upozornil ho přítomný desátník.

„Dostali jsme novou směrnici o břišních potíţích. Takovéhle případy máme na pět dní přijmout na pozorování, protoţe dost z těch kluků, co jsme jim dali odchod, nakonec umřelo.“

„Tak dobrá,“ zavrčel lékař. „Vezměte ho na pět dní na pozorování, a pak ať si dá odchod.“

Sebrali Yossarianovi šaty a poloţili ho na oddělení, kde byl docela spokojený, pokud mu zrovna někdo nechrápal do ucha. Ráno tam zaskočil jeden ochotný mladý anglický lékař-praktikant a ptal se ho, co dělají játra.

„Já myslel, ţe mám podráţdění slepého střeva,“ podivil se Yossarian.

„Slepé střevo není to pravé,“ prohlásil Angličan s autoritativní bodrostí.

„Jestli máš něco se slepým střevem, tak ti ho vyříznem, a neţ se naděješ, uţ zase normálně kroutíš. Ale kdyţ k nám přijdeš, ţe tě bolí játra, můţeš nás tahat za nos celé týdny. Abys rozuměl, játra, to je pro nás velikánská, ošklivá záhada. Jestli jsi někdy jedl játra, víš, co tím myslím. V současné době je nám prakticky jasné, ţe játra existují, a máme poměrně slušnou představu o tom, jak fungují, kdyţ

fungují, jak fungovat mají. Ale jinak tápeme v temnotách. Nakonec, co to je, taková játra? Můj táta například umřel na rakovinu jater a přitom celý ţivot nevěděl, co to je být nemocný, aţ ho to znenadání sklátilo. Nikdy ho nic nebolelo.

Jistým způsobem toho lituji, protoţe jsem ho nenáviděl. Zato matku jsem miloval aţ zvrhle — to víš, oidipáček.“

„A co vy tady vůbec jako Angličan děláte, takhle sluţebně?“ zvídal Yossarian.

Důstojník se zasmál. „To ti vysvětlím zítra ráno, aţ se na tebe přijdu zase podívat. A ten pitomý pytlík s ledem zahoď, nebo nám tu umřeš na zánět plic.“

Yossarian uţ ho nikdy neviděl. To bylo na doktorech v nemocnici snad nejsympatičtější — ani jediný z nich se u něho neobjevil dvakrát. Přišli, odešli, a jako by se po nich země slehla. Místo toho anglického praktikanta k němu příštího rána přišla skupina lékařů, které nikdy předtím neviděl, a ptali se ho, co dělá jeho slepé střevo.

— 161 —

„Slepé střevo mám v pořádku,“ informoval je Yossarian. „Ten včerejší doktor říkal, ţe jsou to játra.“

„Třeba to jsou opravdu játra,“ usoudil bělovlasý důstojník, který tu suitu vedl.

„Jak vypadá krevní obraz?“

„Ţádný mu nedělali.“

„Ať mu ho tedy ihned udělají. U pacienta v takovémhle stavu nemůţeme nic riskovat. Musíme se krýt, kdyby nám tady umřel.“ Poznamenal si něco do zápisníku a pak se obrátil na Yossariana: „Ten pytlík s ledem si zatím nechtě. Je to velmi důleţité.“

„Já ale ţádný pytlík s ledem nemám.“

„Tak si nějaký seţeňte. Přece tady někde musí být pytlík s ledem. A kdyby vás to bolelo, ţe byste to nemohl vydrţet, tak to hlaste.“

Za deset dní přinesla jiná skupina doktorů Yossarianovi špatnou zprávu: je prý naprosto zdráv a musí vypadnout. Naštěstí ho v příští chvíli zachránil pacient naproti přes uličku, který začal vidět všechno dvakrát. Bez výstrahy se najednou posadil na posteli a zařval:

„Vidím všechno dvakrát!“

Jedna sestra zaječela a jeden saniťák omdlel. Ze všech stran se začali sbíhat doktoři s jehlami, lampami, hadičkami, gumovými kladívky a blýskavými kovovými nástroji. Sloţitější přístroje přiváţeli na kolečkách. Bylo jich tolik, ţe se kolem něho všichni nevešli, a tak se specialisté nedočkavě strkali ve frontě a naštvaně pobízeli kolegy před sebou, aby si pospíšili a poskytli příleţitost taky ostatním. Plukovník s vysokým čelem a v brýlích s kostěnou obroučkou stanovil neprodleně diagnózu.

„Je to meningitida,“ zvolal přesvědčivě a mával rukou, aby kolegové odstoupili. „I kdyţ — bůh je mi svědkem — vůbec nic na to neukazuje.“

„Tak proč tedy právě zánět mozkových blan?“ ptal se jakýsi major s nasládlým smíchem. „Proč ne třeba takový akutní zánět ledvin?“

„Protoţe já se specializuji na meningitidu, a ne na akutní nefritidu,“ odsekl mu plukovník. „A nehodlám ho v ţádném případě přenechat bez boje vám ledvinářům. Já jsem tu byl první.“

Nakonec se ale všichni ti doktoři dohodli. Došli k závěru, ţe nemají ponětí, co tomu vojákovi, který vidí všechno dvakrát, vlastně je, odvezli ho na vozíčku do zvláštního pokoje na téţe chodbě a na všechny, kteří s ním byli na oddělení, uvalili čtrnáctidenní karanténu.

Přišel poslední listopadový čtvrtek, Den díkůvzdání, a Yossarian ho poklidně strávil ještě v nemocnici. Jediná nepříjemnost byl tradiční krocan, kterého jim dali k večeři, a i ten byl nakonec docela dobrý. Byl to nejrozumnější Den díkůvzdání v Yossarianově ţivotě a Yossarian v duchu sloţil slavnostní přísahu, ţe i kaţdý další Den díkůvzdání proţije v klášterním ústraní nemocnice. Tuto

— 162 —

tajnou přísahu porušil však hned příští rok, kdy onen svátek strávil v hotelovém pokoji v intelektuálních debatách s manţelkou poručíka Scheisskopfa, která si na sebe při té příleţitosti vzala sluţební známku Dori Duzové a afektovaně Yossariana peskovala za to, ţe se k Díkůvzdání staví s cynickou přezíravostí, i kdyţ prý ona taky nevěří v boha, jako on.

„Jsem pravděpodobně stejně dobrá ateistka jako ty,“ vychloubala se. „Ale přesto cítím, ţe je toho mnoho, zač musí být člověk vděčný, a ţe bychom se neměli stydět dát svou vděčnost najevo.“

„Tak mi tedy jmenuj něco, zač bych měl být podle tebe vděčný,“ vybídl ji Yossarian znuděně.

„No...“ Manţelka poručíka Scheisskopfa chvíli přemýšlela a po krátké odmlce ze sebe vyrazila: „Třeba za mě.“

„Ale jdi, prosím tě,“ vysmál se jí.

Zvedla překvapeně obočí. „Ty nejsi vděčný za to, ţe mě máš?“ zeptala se.

Nevrle se zamračila, raněna ve své pýše. „Nemám vůbec zapotřebí válet se v posteli zrovna s tebou, abys věděl,“ řekla mu s chladnou důstojností. „Můj muţ

má pod sebou celou eskadru leteckých kadetů, a kaţdý z nich by byl z toho celý pryč, kdyby si to mohl rozdat s velitelovou ţenou, uţ jen proto, ţe by si pak připadal jako kdovíjaký haur.“

Yossarian se rozhodl, ţe změní téma rozhovoru. „Bavíme se přece o něčem jiném,“ upozorňoval ji diplomaticky. „Vsadím se s tebou, ţe kaţdou věc, za kterou bych měl být podle tebe vděčný, přebiju dvěma jinými, které mě uvádějí v zoufalství.“

„Buď vděčný za to, ţe máš mě,“ trvala na svém.

„To jsem, miláčku. Ale na druhé straně jsem strašně nešťastnej, ţe se nemůţu ještě jednou pomilovat s Dori Duzovou. Nebo ţe nemůţu mít ty stovky jiných holek a ţenských, které ještě za svůj krátký ţivot potkám a s kterými se nedostanu do postele ani jednou.“

„Buď vděčný za to, ţe jsi zdravý.“

„Musím se trápil, ţe jednou zcela určitě nebudu.“

„Buď rád, ţe vůbec ţiješ.“

„Šílím z toho, ţe musím umřít.“

„Mohl bys na tom být mnohem hůř,“ křičela na něj.

„A taky o hodně líp,“ odráţel ji energicky.

„Uvádíš vţdycky jenom jednu věc,“ protestovala. „Sliboval jsi dvě.“

„A neříkej mi, ţe cesty boţí jsou nevyzpytatelné,“ pokračoval Yossarian. Její námitky si nevšímal. „Nic nevyzpytatelného na nich není. Pámbu nedělá vůbec nic. Jen si tak hraje. Nebo na nás moţná úplně zapomněl. Víš, co je ten pámbu, kterého lidi jako ty mají pořád plnou hubu? Venkovský balík, nešika, břídil a tupec, nafoukaný, humpolácký křupan. Proboha, jak má mít člověk úctu k

— 163 —

takzvané Nejvyšší bytosti, kdyţ mezi své boţské výtvory pokládala za nutné zařadit takové jevy jako lidské hleny a zubní kaz? Co se to asi muselo honit v té jeho zvrácené, zlovolné, fekalistické mysli, kdyţ staré lidi olupoval o schopnost kontrolovat si vyměšování? Proč vůbec krucinál vynalezl bolest?“

„Bolest?“ Manţelka poručíka Scheisskopfa se toho slova vítězoslavně chytla.

„Bolest je uţitečný symptom. Varuje nás, ţe našemu tělu hrozí nebezpečí.“

„A kdo má na svědomí to nebezpečí?“ doráţel Yossarian. Ironicky se zasmál.

„To se tedy opravdu výtah, kdyţ nás milostivě obdařil bolestí! Proč si místo toho nevybral třeba domovní zvonek nebo nějaký ten svůj nebeský chór? Nebo proč nezamontoval lidem do čela signální systém s modrými a červenými neónovými trubicemi? Vţdyť to by dneska dokázal kaţdý výrobce hracích automatů. Proč se na to nezmoh On?“

„Víš, jak by lidi vypadali směšně, kdyby chodili po světě s červenými neony uprostřed čela?“

„A kdyţ se zmítají v agónii nebo ztupnou po morfiové injekci, tak vypadají báječně, co? Všechno to kolosálně, přímo nesmrtelně zfušoval, packal jeden! Jen uvaţ, jakou měl jedinečnou příleţitost a mohl udělat něco opravdu pořádného —

a podívej se na ten nesmyslnej, hnusnej bordel, co mu z toho nakonec vyšel. Nad tou jeho naprostou neschopností zůstává rozum stát. Dneska by si nevydělal ani na slanou vodu. Ţádný obchodník, který aspoň trochu dbá o svou pověst, by ho nezaměstnal ani jako expedienta.“

Manţelka poručíka Scheisskopfa zbledla jako stěna a upřela na Yossariana vylekaný pohled plný pověrečného děsu. „Takhle bys o něm radši neměl mluvit, miláčku,“ varovala ho vyčítavě tichým, odmítavým hlasem. „Mohl by tě za to potrestat.“

„Copak mě uţ takhle netrestá aţ dost?“ odsekl jí Yossarian rozhořčeně. „Abys věděla, nesmí mu to jen tak beze všeho projít. Ani nápad. Za to všechno trápení, co nám způsobil, se jednou bude zodpovídat. Jednou mi za to bude muset zaplatit.

A já uţ vím kdy. Aţ přijde soudný den. Jasně. To se k tomu tajtrdlíkovi pěkně přitočím, chytnu ho za krk, a —“

„Přestaň! Přestaň!“ zaječela najednou manţelka poručíka Scheisskopfa a začala ho s ţenskou neúčinností mlátit oběma pěstičkami do hlavy. „Přestaň!“

Yossarian si chránil hlavu paţí a nechal do sebe několik vteřin zuřivě bušit a pak ji rázně popadl za zápěstí a jemně ji stlačil zpátky do postele. „Co prosím tě tak vyvádíš?“ ptal se jí vyděšeně a z jeho hlasu se ozývaly pobavené rozpaky.

„Myslel jsem, ţe v pánaboha nevěříš.“

„Nevěřím,“ vzlykala, protoţe se z toho usedavě rozplakala. „Ale ten pámbu, ve kterého nevěřím, je pámbu dobrý, spravedlivý, plný milosrdenství. Ne takový ošklivý a hloupý pámbu, jak ho lícíš ty.“

— 164 —

Yossarian se rozesmál a pustil její ruce. „Co kdybychom se k sobě chovali s větší náboţenskou svobodou,“ navrhoval smířlivě. „Ty si nevěř v toho svého pánaboha a já zase nebudu věřit v pánaboha, jak ho vidím já. Platí?“

Pokud si pamatoval, byl to nejnesmyslnější Den díkůvzdání, jaký kdy zaţil, a jeho myšlenky se touţebně vracely k té pokojné čtrnáctidenní karanténě rok předtím ve špitále. Ale i tehdy se nakonec do té idyly vmísily tragické tóny. Kdyţ

karanténa proběhla, těšil se dosud výtečnému zdraví, a tak mu řekli, ţe se musí klidit a tradá do války. Kdyţ Yossarian uslyšel tu zlou novinu, posadil se na lůţko a zařval:

„Vidím všechno dvakrát!“

Na oddělení znovu vypuklo peklo. Ze všech stran se sbíhali specialisté, obstoupili ho a podrobili zkoumání tak důkladnému, ţe ţivě cítil, jak ho vlhké výdechy z nejrůznějších nosů nepříjemně šimrají na všech moţných částech těla.

Pátrali v jeho ocích a uších úzkými praménky světla, otloukali mu nohy gumovými kladívky a ladičkami, odebírali mu ze ţil krev a nastavovali mu před oči všechno, co bylo po ruce, aby prověřili jeho periferní vidění.

Vedoucí tohoto lékařského týmu, důstojný, pečlivý pán, podrţel Yossarianovi přímo před očima prst a ptal se ho: „Kolik prstů vidíte?“

„Dva,“ odpověděl Yossarian.

„A kolik jich vidíte teď?“ zeptal se doktor a ukázal dva prsty.

„Dva,“ řekl Yossarian.

„A kolik teď?“ ptal se lékař dál a neukázal ţádný.

„Dva,“ pravil Yossarian.

Lékařova tvář se svraštila úsměvem. „Namouduši, ten mladík nelţe,“ radoval se celý šťastný. „On opravdu vidí všechno dvakrát!“

Poloţili Yossariana na vozíček a odvezli ho do pokoje, kde leţel ten první voják, který viděl všechno dvakrát, a na kaţdého, kdo byl s Yossarianem na oddělení, uvalili novou čtrnáctidenní karanténu.

„Vidím všechno dvakrát!“ volal voják, který viděl všechno dvakrát, kdyţ k němu Yossariana přivezli.

„Vidím všechno dvakrát!“ odpovídal mu Yossarian stejně hlasitým voláním a spiklenecky na něj mrkl.

„Ty zdi! Ty zdi!“ volal ten druhý voják. „Šoupněte je zpátky!“

„Ty zdi! Ty zdi!“ volal Yossarian. „Šoupněte je zpátky!“

Jeden z lékařů se opřel o zeď a dělal, ţe ji tlačí zpátky. „Stačí?“

Voják, který viděl všechno dvakrát, chabě přikývl a sklesl zpátky na polštář.

Yossarian rovněţ chabě přikývl a prohlíţel si svého talentovaného kolegu s hlubokou úctou a obdivem. Uvědomoval si, ţe tu s ním leţí mistr. Určitě bude stát za to, onoho nadaného spolupacienta studovat a snaţit se ho napodobit. V

— 165 —

průběhu noci však talentovaný spolupacient zemřel a Yossarian došel k názoru, ţe kaţdé napodobování má své meze.

„Vidím všechno jednou!“ zaječel bez okolků.

K jeho lůţku přiklusala se svými přístroji nová kohorta specialistů, aby zjistila, je-li to pravda.

„Kolik prstů vidíte?“ ptal se její velitel a podrţel mu jeden před očima.

„Jeden.“

Doktor zvedl dva prsty. „A kolik jich vidíte teď?“

„Jeden.“

Doktor ukázal deset prstů. „A kolik jich je nyní?“

„Jeden.“

Lékař se uţasle obrátil na ostatní. „Vidí opravdu všechno jednou!“ zavolal.

„Dostali jsme ho z toho!“

„A bylo načase,“ prohlásil jiný doktor, s kterým se pak Yossarian octl o samotě, vysoký, přívětivý pán připomínající postavou torpédo. Tvář měl neoholenou, obrostlou hnědými vousy, a z kapsy košile mu čouhala krabička cigaret, které bezstarostně kouřil jednu za druhou, nedbale opřený o zeď. „Jsou tu nějací příbuzní a chtějí vás vidět. Ne, neděste se,“ dodal se smíchem. „Nejsou to vaši příbuzní. Je to matka, otec a bratr toho chlápka, co umřel. Přijeli sem aţ z New Yorku, aby navštívili umírajícího vojáka, a vy jste jediný, kterého tu máme po ruce.“

„Co to povídáte?“ ptal se podezíravě Yossarian. „Já přece neumírám.“

„Samozřejmě ţe umíráte. Všichni pozvolna umíráme. Jak si proboha představujete, ţe jednou skončíte?“

„Ale oni přece nepřijeli za mnou,“ namítal Yossarian. „Přijeli za svým synem.“

„Musejí vzít za vděk tím, co je k dispozici. Pokud jde o nás, je jeden umírající chlapec stejně dobrý, nebo spíš stejně špatný, jako druhý. V ocích vědce jsou si všichni umírající chlapci rovni. Mám pro vás návrh. Vy je sem necháte přijít a pár minut vás očumovat, a já nikomu neřeknu, ţe jste nám lhal s těmi jaterními symptomy.“

Yossarian se od něho ještě více odtáhl. „Vy o tom víte?“

„Samozřejmě. Nesmíte nás zase tak podceňovat.“ Přátelsky se zachechtal a zapálil si další cigaretu. „Přece vám nikdo neseţere, ţe máte nemocná játra, kdyţ

při sebemenší příleţitosti saháte sestřičkám na kozy. Jestli chcete lidi přesvědčit, ţe máte něco s játry, musíte v sobě potlačit sexuální choutky.“

„To je pěkně vysoká cena jenom za to, zůstat naţivu Proč jste mě neshodil, kdyţ víte, ţe simuluju?“

„A proč bych to proboha dělal?“ zeptal se lékař s názvukem překvapení v hlase. „V tomhle kšeftaření s podfuky přece jedeme všichni. Vţdycky rád

— 166 —

pomůţu komplicovi, aby někde zbytečně brzy nezařval, kdyţ projeví ochotu udělat totéţ pro mě. Ti lidé váţili dlouhou cestu a já bych je nerad zklamal. Mám slabost pro staré lidi.“

„Ale oni přijeli za svým synem.“

„Přijeli pozdě. Třeba si ani nevšimnou, ţe jde o někoho jiného.“

„A co kdyţ začnou brečet?“

„To pravděpodobně začnou. To je jeden z důvodů, proč přijeli. Budu poslouchat za dveřmi, a kdyby to měli nějak přehánět, zakročím.“

„Zní to všechno tak trochu bláznivě,“ uvaţoval nahlas Yossarian. „A proč vlastně chtějí vidět, jak jim umírá syn?“

„Tomu taky nerozumím,“ připustil doktor, „ale takové je to vţdycky. Tak co říkáte? Vţdyť od vás neţádám nic víc, neţ abyste pár minut leţel a dělal, ţe jako vypouštíte duši. To toho chci tak moc?“

„Tak dobře,“ vzdal se Yossarian. „Jestli je to jen na pár minut a kdyţ mi slíbíte, ţe budete hlídat za dveřmi.“ Najednou se pro svou roli nadchl. „Poslyšte, neměl byste mě jen tak pro efekt trošku obvázat?“

„To je výtečný nápad,“ zatleskal mu doktor.

Yossariana tedy celého omotali obvazy a parta lapiduchů instalovala do obou oken tmavé rolety. Kdyţ je stáhli, potopila se místnost do skličujícího příšeří.

Yossarian navrhl, aby tam dali nějaké květiny, a lékař poslal jednoho saniťáka, aby sehnal dva malé uvadající pugéty, které by silně, chorobně voněly. Kdyţ bylo všechno připraveno, zahnali Yossariana do postele a vpustili dovnitř návštěvníky.

Vstoupili nejistě, jako by cítili, ţe vyrušují, po špičkách, v očích pokorně omluvný pohled. Napřed sklíčení rodiče, za nimi bratr, robustní námořník s mohutně vyklenutým hrudníkem. Muţ se ţenou vešli do pokoje vedle sebe, celí ztuhlí, jako by vystoupili z nějakého povědomého, ale přesto odtaţitého, starodávného daguerrotypu pověšeného na zdi. Byli oba malí, vrásčití a důstojní.

Jako by byli vyrobeni ze ţeleza a starých tmavých šatů. Matka měla dlouhou, zadumanou, oválnou tvář barvy pálené hlíny a tuhé, prošedivělé tmavé vlasy rozdělené uprostřed hlavy strohou pěšinkou a zčesané dozadu do prostého drdůlku, bez jediné kučery, vlny či ozdoby. Zatrpklá, smutná ústa, tenké rty pevně sevřené. Otec se drţel velmi zpříma a strnule. Na sobě měl dvouřadový oblek s vycpanými rameny, který mu byl příliš těsný. Na svou výšku vypadal statně a svalnatě a vrásčitou tvář mu zdobil nádherný nakroucený stříbrný knír. Oči měl přivřené a zamlţené, a jak tam stál a upracovanými dělnickými dlaněmi tiskl k širokým klopám černý plstěný klobouk, vypadal tragicky nesvůj. Bída a celoţivotní dřina zanechaly na obou nesmazatelné stopy. Bratr vypadal, jako by se chtěl prát. Kulatou bílou čapku měl posazenou furiantsky na stranu, ruce sevřené do pěstí a rozhlíţel se po místnosti zamračenýma očima, plnýma sveřepé vzpurnosti.

— 167 —

Všichni tři se bázlivě šourali blíţ, shluknuti do ostýchavé pohřební skupinky.

Pomalým, téměř stejným krokem postoupili aţ k lůţku a dívali se dolů na Yossariana. Nastalo pochmurné, mučivé ticho, které jako by hrozilo trvat věčně.

Nakonec to uţ Yossarian nemohl vydrţet a musel si odkašlat. Potom se konečně ozval starší muţ.

„Vypadá hrozně,“ řekl.

„Je nemocnej, táto.“

„Giuseppe,“ oslovila ho matka, která se mezitím posadila na ţidli a sepjala ţilnaté prsty v klíně.

„Jmenuju se Yossarian,“ řekl Yossarian.

„Jmenuje se Yossarian, mámo. Yossariane, poznáváš mě? Já jsem tvůj bratr Giovanni. Uţ víš, kdo jsem?“

„Jasně, jsi můj bratr Giovanni.“

„Poznává mě! Táto, ví, kdo jsem. Yossariane, tohle je táta. Pozdrav tátu.“

„Ahoj táto,“ řekl poslušně Yossarian.

„Ahoj, Giuseppe.“

„Jmenuje se Yossarian, táto.“

„Nemůţu se vzpamatovat z toho, jak hrozně vypadá,“ řekl otec.

„Je moc nemocnej, táto. Doktor říká, ţe umře.“

„Člověk nikdy neví, jestli má těm doktorům věřit,“ řekl na to otec. „Víš, jaký jsou to podvodníci.“

„Giuseppe,“ opakovala matka tichým, zlomeným hlasem plným němého ţalu.

„Jmenuje se Yossarian, maminko. Ona uţ holt začíná zapomínat. Jak tady s tebou zacházejí, brácho? Zacházejí s tebou slušně?“

„Docela slušně,“ odpověděl mu Yossarian.

„To jsem rád. Jenom si tady nenech od nikoho nic líbit. Jsi stejně dobrej jako kaţdej druhej tady, i kdyţ jsi Ital. Máš stejný práva jako ostatní.“

Yossarian sebou cukl a zavřel oči, aby se na svého bratra Giovanniho nemusel dívat. Začínalo mu být nanic.

„Teď ale vypadá opravdu příšerně, koukejte,“ poznamenal tatínek.

„Giuseppe,“ šeptla maminka.

„Jmenuje se Yossarian, mámo,“ přerušil ji netrpělivě bratr. „Copak jsi zapomněla?“

„To je dobrý,“ zarazil ho Yossarian. „Ať mi klidně říká Giuseppe, kdyţ chce.“

„Giuseppe,“ řekla.

„Nedělej si starosti, Yossariane,“ utěšoval ho bratr. „Všechno bude zase v pořádku.“

„Nedělej si starosti, maminko,“ řekl Yossarian. „Všechno bude zase v pořádku.“

„Byl u tebe kněz?“ chtěl vědět bratr.

— 168 —

„Byl,“ lhal Yossarian a zase sebou trhl.

„To jsem rád,“ uklidnil se bratr. „Jen kdyţ ti tady poskytnou všechno, na co máš nárok. Přijeli jsme za tebou aţ z New Yorku. Měli jsme strach, ţe uţ to nestihneme.“

„Ţe uţ nestihnete co?“

„Dorazit dřív, neţ umřeš.“

„Vţdyť by to bylo jedno.“

„Nechtěli jsme, abys tu umřel tak sám.“

„Vţdyť by to bylo jedno.“

„Začíná asi blouznit,“ konstatoval bratr. „Pořád opakuje jedno a to samý.“

„Stejně je to zvláštní,“ řekl na to otec. „Pořád jsem si myslel, ţe se jmenuje Giuseppe, a teď najednou zjišťuju, ţe se jmenuje Yossarian. To je opravdu zvláštní.“

„Maminko, povzbuď ho trochu,“ pobízel ji bratr. „Řekni mu něco, aby ho to potěšilo.“

„Giuseppe...“

„Není to Giuseppe, maminko. Je to Yossarian.“

„Vţdyť je to jedno,“ řekla na to matka týmţ truchlivým tónem, aniţ zvedla hlavu. „Kdyţ umírá.“

Nateklé oči se jí zalily slzami a začala plakat a pomalu se na ţidli kývat dopředu dozadu a ruce stále nechávala leţet v klíně jako mrtvé můry. Yossarian dostal strach, ţe začne kvílet. Otec a bratr rovněţ propukli v pláč. Yossarian si najednou uvědomil, proč vlastně všichni pláčou, a rozbrečel se taky. Do pokoje vešel lékař, kterého Yossarian nikdy předtím neviděl, a zdvořile návštěvníky upozornil, ţe uţ budou muset jít. Otec se důstojně vzpřímil, aby se rozloučil.

„Giuseppe,“ začal.

„Yossariane,“ opravil ho syn.

„Yossariane,“ řekl otec.

„Giuseppe,“ opravil ho Yossarian.

„Zanedlouho umřeš.“

Yossarian se znovu rozbrečel. Doktor po něm vrhl z pozadí pokoje ošklivý pohled a Yossarian se raději ovládl a přestal plakat.

Otec slavnostně pokračoval s hlavou skloněnou. „Aţ se sejdeš s tím nahoře,“

říkal, „přál bych si, abys mu ode mě něco vyřídil. Řekni mu, ţe to není správný, kdyţ lidi umírají mladý. Za tím stojím. Řekni mu, ţe kdyţ uţ vůbec musejí umírat, měl by si je k sobě brát, kdyţ uţ jsou starý. Určitě mu to pověz. Zřejmě neví, ţe to takhle není správný, protoţe se o něm říká, ţe je hodnej, a ono to zatím na světě takhle chodí uţ nevímjak dlouho. Uděláš to?“

„A ať si na tebe tam nahoře nikdo nic nedovoluje,“ nabádal ho bratr. „V nebi na tom nesmíš být o nic hůř neţ ostatní, i kdyţ jsi Talián.“

— 169 —

„A teple se oblékej,“ řekla maminka, která zřejmě věděla svoje.

— 170 —

19. Plukovník Cathcart

Plukovník Cathcart byl mazaný, úspěšný, nepořádný, nešťastný šestatřicetiletý muţ. Při chůzi za sebou unaveně vláčel nohy a chtěl se stát generálem. Byl rozhodný a zamindrákovaný, sebejistý a otrávený. Hodně si o sobě myslel a příliš si nevěřil, své nadřízené se na sebe pokoušel upozorňovat odváţnými administrativními fintami a ţral se přitom obavami, aby nakonec na své intriky těţce nedoplatil. Byl to pěkný chlap a zároveň docela obyčejná šedivá myš, robustní, namyšlený náfuka, který začínal tloustnout a trpíval chronickými, neodbytnými záchvaty strachu. Plukovník Cathcart byl hrdý na to, ţe ačkoli je mu teprve šestatřicet, je uţ plukovníkem a velí bojové jednotce. A plukovníka Cathcarta skličovalo, ţe ačkoliv je mu uţ šestatřicet, je teprve pouhým plukovníkem.

Plukovník Cathcart byl imunní vůči absolutním hodnotám. Svou kariéru dokázal měřit pouze v porovnání s jinými a jeho pojetí úspěchu vycházelo z předpokladu, ţe musí všechno dělat přinejmenším stejně dobře, ale raději ještě lépe neţ jeho vrstevníci. Skutečnost, ţe tisíce muţů stejně starých jako on nebo ještě starších to zatím nedotáhly ani k hodnosti majora, ho naplňovala samolibým vědomím vlastní znamenitosti. Naopak to, ţe se mezi stejně starými, ba mladšími muţi našli tací, kteří uţ měli hodnost generála, v něm vzbuzovala mučivé pocity méněcennosti, pod jejichţ tlakem si okusoval nehty v zoufalství ještě úzkost-nějším, neţ jakým se souţil Hladový Joe.

Plukovník Cathcart byl nasupený, širokoplecí hromotluk. Nakrátko přistřiţené vlasy mu na konečcích začínaly šedivět a v sevřených rtech neustále svíral ozdobnou cigaretovou špičku, kterou si koupil den předtím, neţ odletěl na Pianosu převzít funkci velitele skupiny. S tou špičkou se honosil při kaţdé příleţitosti a naučil se ji ovládat přímo virtuózně. Neobyčejné vrozené nadání ke kouření z cigaretové špičky v sobě objevil zcela náhodou. Pokud věděl, byl v středozemním prostoru bojových operací jediným uţivatelem cigaretové špičky, a toto vědomí ho zároveň příjemně vzrušovalo i zneklidňovalo. Nepochyboval o tom, ţe třeba takový generál Peckem, člověk vybraného chování a nápadně intelektuálního zaloţení, jistě velmi oceňuje, ţe on, plukovník Cathcart, kouří z cigaretové špičky — i kdyţ se osobně setkávali dost zřídka, jak si plukovník Cathcart s úlevou uvědomoval, protoţe kdoví, generálu Peckemovi se jeho cigaretová špička třeba vůbec nelíbila. Kdyţ se plukovníka Cathcarta zmocnily podobné pochybnosti, s námahou potlačil zoufalý vzlyk a byl by tu zatracenou věc nejraději zahodil, ale zabránilo mu v tom neochvějné přesvědčení, ţe to je právě ta cigaretová špička, co jeho muţnému, vojáckému vzezření spolehlivě dodává vysoký lesk rafinovaného hrdinství, jímţ oslnivě zastiňuje všechny

— 171 —

ostatní plukovníky americké armády, kteří jsou jeho soupeři. Ačkoli — bylo to opravdu tak jisté?

V tomto ohledu byl plukovník Cathcart přímo neúnavný — pilný, soustředěný, zkušený vojenský taktik, který dnem i nocí připravoval sloţité operace, jeţ mu měly přinést prospěch. Stal se svým vlastním sarkofágem, neohroţeným, neomylným diplomatem, který neustále sám sebe znechuceně peskoval za všechny šance, jeţ si nechal ujít, a za všechny chyby, jichţ se dopouštěl, by si byl pokaţdé nejraději zklamaně nakopal do zadku. Byl ostraţitý, podráţděný, zahořklý, puntičkářský. Udatný oportunista, vrhající se jako rozzuřený kanec na kaţdou příleţitost, kterou pro něj objevil podplukovník Korn, se vzápětí po činu roztřásl pustým zoufalstvím nad jeho důsledky, jeţ by mohly jeho vlastní osobě přinést újmu. Slídil po všech drbech a střádal si pomluvy.

Všemu, co se doslechl, uvěřil a ničemu nedůvěřoval. Byl ustavičně na stráţi, číhal na sebemenší signál a pohotově se domýšlel vztahů a situací, které vůbec neexistovaly. Věděl úplně o všem a ustavičně se pachtil, aby zjistil, co se právě děje.

Byl to vychloubačný, bezohledný despota, bez ustání ponořený do skličujících úvah o katastrofálním dojmu, jímţ musí docela určitě působit na významné osobnosti. Ty však z valné části vůbec nevěděly, ţe nějaký plukovník Cathcart existuje.

Všichni ho pronásledovali. Plukovník Cathcart musel vyuţívat veškerého svého důvtipu, aby nezahynul v tom vrtkavém, aritmetickém světě ostudných blamáţí a slavných vítězství, ohromujících pomyslných triumfů a katastrofálních pomyslných proher. Hodinu za hodinou se zmítal mezi úzkostnou hrůzou a bujarým veselím. Vznešenost svých úspěchů spatřoval kdesi v nadoblačných výšinách, závaţnost svých poráţek tragicky přeháněl. Nikým se nenechal překvapit. Kdyţ se k němu doneslo, ţe generál Dreedle a generál Peckem se tehdy a tehdy usmívali, mračili, nebo ani neusmívali, ani nemračili, nedopřál si klidu, dokud se nedobral přijatelného výkladu jejich postoje, a mručel nervózně sám k sobě tak dlouho, dokud ho podplukovník Korn neuklidnil a nepřesvědčil, ţe si to tak nesmí brát.

Podplukovník Korn byl jeho loajální, nepostradatelný spojenec a šel mu příšerně na nervy. Plukovník Cathcart vţdycky nejdříve podplukovníku Kornovi sliboval, ţe mu bude za jeho geniální nápady vděčný do smrti smrťoucí, a kdyţ si pak uvědomil, ţe by to či ono nemuselo nakonec dobře dopadnout, rozsoptil se na něj s nenávistnou zuřivostí. Plukovník Cathcart byl podplukovníku Kornovi velice zavázán a vůbec ho neměl rád. Byli si velmi blízcí. Plukovník Cathcart ţárlil na Kornovu inteligenci a musel si často připomínat, ţe Korn je stále ještě jenom podplukovník, i kdyţ je téměř o deset let starší neţ on, plukovník Cathcart, a ţe podplukovník Korn získal svoje vědomosti na státní univerzitě. Plukovník Cathcart vyčítal mrzkému osudu, ţe mu jako neocenitelného pomocníka přiřkl

— 172 —

člověka tak obyčejného, jako je podplukovník Korn. Bylo to poniţující, být tak totálně závislý na někom, kdo nabyl svoje vzdělání na obyčejné státní univerzitě.

Kdyţ uţ se měl někdo stát pro plukovníka Cathcarta nepostradatelným, naříkal si v duchu plukovník Cathcart, měla to být alespoň nějaká bohatá osobnost s bezvadným vychováním, člověk z lepší rodiny, někdo zralejší neţ podplukovník Korn, osoba, která by touhu plukovníka Cathcarta stát se generálem v skrytu duše výsměšně nezlehčovala. Plukovník Cathcart totiţ v skrytu duše podezíral, ţe přesně tohle podplukovník Korn dělá.

Plukovník Cathcart tak umíral touhou stát se generálem, ţe byl k tomu účelu ochoten vyzkoušet cokoli, třeba i náboţenství, a proto asi týden poté, co zvýšil počet povinných letů na šedesát, pozval takhle k polednímu do své kanceláře kaplana. Úsečným gestem ukázal na výtisk časopisu The Saturday Evening Post, který leţel na jeho stole. Límeček khaki košile měl široce rozhalený, takţe bylo vidět mléčně bílý krk posetý tuhými černými rašícími vousy. Jeho vyšpulený, ohrnutý spodní ret připomínal nacucanou červenou houbičku. Plukovník Cathcart nikdy nebyl opálený, a pokud to bylo moţné, drţel se zásadně ve stínu, jen aby ho sluníčko náhodou trochu nepoznamenalo. Byl více neţ o hlavu větší neţ kaplan a nejméně dvakrát tak mohutnější, a v přítomnosti té nadmuté, pánovité postavy si kaplan připadal o to křehčí a neduţivější.

„Podívejte se na to, pane kaplane,“ vybídl ho plukovník Cathcart. Uvelebil se rozloţitě do otáčecího křesla za svým stolem a krouţivým pohybem začal do své špičky zasunovat cigaretu. „A pak mi řekněte, co si o tom myslíte.“

Kaplan se snaţivě podíval do rozevřeného časopisu a spatřil redakční článek pojednávající o jedné americké bombardovací skupině v Anglii, u které se kaplan v místnosti pro předletovou přípravu před kaţdou akcí modlil za její zdar. Kaplan se málem rozplakal štěstím, kdyţ si uvědomil, ţe na něj tentokrát plukovník nebude řvát. Od onoho bouřlivého večera, kdy Náčelník Bílý Polozub praštil plukovníka Mooduse do nosu a plukovník Cathcart pak na pokyn generála Dreedla vyhodil kaplana z důstojnického klubu, spolu prakticky neprohodili ani slovo, a kaplan měl původně strach, ţe ho chce plukovník tvrdě setřít, protoţe se minulého večera v důstojnickém klubu zase objevil. Vzali ho tam Yossarian s Dunbarem, kteří se neočekávaně objevili u jeho stanu na lesní pasece a zvali ho, aby se k nim připojil. Z plukovníka Cathcarta měl kaplan sice velkou hrůzu, ale rozhodl se, ţe bude raději riskovat jeho nelibost, neţ by odmítl laskavé pozvání svých dvou nových přátel, s nimiţ se seznámil před několika málo týdny při jedné ze svých návštěv v nemocnici a kteří se mu stali neskonale vítanou oporou a účinně mu pomáhali snášet tu záplavu společenských útrap, jeţ vyplývaly z jeho úřední povinnosti chovat se s bratrskou náklonností k více neţ devíti stům důstojníků a ostatních vojáků, pokládajících ho vesměs za velmi podivného patrona.

— 173 —

Kaplan se do stránek časopisu očima přímo vsával. Kaţdou fotografii si dvakrát pečlivě prohlíţel, důkladně studoval doprovodné texty, a přitom si v duchu formuloval odpověď na plukovníkovu otázku do gramaticky úplné věty, kterou si napřed pečlivě potichu nazkoušel a dokonale vybrousil, neţ v sobě konečně našel odvahu k tomu, aby ji vyslovil nahlas.

„Myslím, ţe proslovení modlitby před kaţdým bojovým posláním je velmi mravná a chvályhodná činnost, pane plukovníku,“ vykoktal ze sebe bázlivě a odmlčel se.

„To ano,“ souhlasil plukovník. „Ale já bych chtěl vědět, jestli by něco takového šlo podle vás dělat i u nás.“

„Jistě, pane plukovníku,“ odpověděl kaplan po chvíli. „Domnívám se, ţe by to šlo.“

„Byl bych tedy rád, kdybyste to zkusil.“ Plukovníkovy povislé, moučnaté tváře se najednou zabarvily ţhnoucími skvrnami nadšení. Zvedl se z křesla a začal vzrušeně přecházet po místnosti. „Jen si uvědomte, jaký prospěch z toho ti lidé v Anglii mají. The Sarturday Evening Post přináší fotografii plukovníka, jehoţ kaplan se před kaţdou akcí modlí. Kdyţ se to modlení vyplatilo jemu, mělo by se vyplatit i nám. Kdyţ se u nás budeme modlit, The Saturday Evening Post otiskne třeba mou fotografii.“

Plukovník se zase posadil a nepřítomně se usmíval, pohrouţen do příjemných úvah. Kaplan neměl tušení, co by na to měl nyní říci. Se zahloubaným výrazem v podlouhlém, pobledlém obličeji spočinul nakonec bloudícíma očima na lískách plných soudečkových rajčat, které byly naskládány jedna na druhé podél stěny.

Předstíral, ţe se soustřeďuje na odpověď, ale po chvíli se přistihl, jak kulí oči na dlouhé řady lísek s červenými rajčaty, a rázem se natolik zabral do řešení problému, jak se octly lísky narvané rajčaty v kanceláři velitele skupiny, ţe úplně zapomněl na rozhovor o předletových přípravách s modlitbami. Plukovník Cathcart se nakonec dovtípil, sám odbočil od tématu a zeptal se ho:

„Chtěl byste si jich pár koupit, pane kaplane? Je to přímá dodávka z farmy, kterou máme s podplukovníkem Kornem nahoře v kopcích. Prodal bych vám jednu lísku za velkoobchodní cenu.“

„Ach to ne, pane plukovníku. Děkuji za nabídku, ale nemám zájem.“

„To je docela v pořádku,“ ujišťoval ho plukovník velkomyslně. „Nikdo vás nenutí. Milo rád odkoupí všechno, co vypěstujeme. Tohle se sklidilo teprve včera.

Všimněte si, jak jsou ta rajčata svěţí a zralá. Jako dívčí ňadra.“

Kaplan se zarděl a plukovník si ihned uvědomil, ţe se dopustil chyby.

Zahanbeně sklopil hlavu a odulé tváře mu jen hořely. Nevěděl honem, co s rukama. Začal kaplana z duše nenávidět — za to, ţe je kaplan a ţe on před ním teď vypadá jako oplzlý neotesanec, i kdyţ by kaţdý normální člověk musel to přirovnání pokládat za vtipné a kultivované. Zoufale se pokoušel přijít na něco,

— 174 —

co by jim oběma pomohlo z drtivých rozpaků. Nakonec si však uvědomil, ţe kaplan je jenom kapitán, a ihned se vzpruţil a pohoršené, zlobně se nadechl. Rysy mu ztvrdly rozhořčením. Takhle se nechat nachytat a poníţit člověkem, který je přibliţně stejně starý jako on a je přitom pouhým kapitánem! Pomstychtivě hodil po kaplanovi pohledem, který byl tak prostoupen vraţedným nepřátelstvím, ţe se kaplan celý roztřásl. Plukovník ho hodnou chvíli beze slova sadisticky mučil zachmuřenýma, zlovolnýma, nenávistnýma očima.

„Mluvili jsme ovšem o něčem zcela jiném,“ připomněl posléze kaplanovi rezavým hlasem. „Nehovořili jsme o svěţích, zralých ňadérkách krásných mladých děvčat, ţe, ale o něčem zcela jiném. Mluvili jsme o tom, zda bychom před kaţdou letovou akcí nemohli konat jistý náboţenský obřad. Měl byste něco proti tomu?“

„Ne, pane plukovníku,“ zamumlal kaplan.

„Tak s tím tedy začneme před dnešním odpoledním startem.“ Kdyţ se plukovník začal zabývat podrobnostmi, jeho nepřátelství postupně uhasínalo.

„Poslyšte, chtěl bych, abyste dobře uváţil, jaké modlitby budete pronášet.

Nemám zájem o nic těţkomyslného či smutného. Mělo by to být něco lehkého a sviţného, něco, co by chlapce rozptýlilo a po čem by odlétali s dobrou náladou.

Rozumíte, co mám na mysli? Ţádné ty záhrobní řeči o Království nebeském nebo Údolí smrti. To by bylo příliš deprimující. Proč se prosím vás tváříte tak kysele?“

„Promiňte, pane plukovníku,“ zakoktal kaplan. „Jak jste mluvil, vytanul mi na mysli ţalm dvacátý třetí.“

„O čem se v něm mluví?“

„To je pravě ten, na který jste naráţel, pane plukovníku. ‚Hospodin jest můj pastýř. Nebudu —‘“

„Ano, to je ten, o kterém jsem mluvil. Nepadá v úvahu. Co jiného byste navrhoval?“

„‚Vysvoboď mne, ó Boţe, neboť jsou dosáhly vody aţ —‘“

„Ţádné vody,“ prohlásil kategoricky plukovník. Prudkým výdechem vystřelil oharek cigarety ze špičky do zdobeného mosazného popelníčku a několikrát ji zuřivě profoukl. „Co takhle něco muzikálního? Třeba o těch kytarách pověšených na vrbě.“

„Tam jsou zase ty řeky babylónské, pane plukovníku,“ vysvětloval kaplan,

„‚...tam jsme sedávali a plakávali, rozpomínajíce se na Sión.‘“

„Na Sión? Tak to nepřipadá v úvahu. To bych rád věděl, jak se tam tohle vůbec dostalo. A nenapadá vás něco veselejšího, aby se tam pořád nemluvilo o vodách a údolích a o bohu? Nejvíc by se mi líbilo, kdyby takové ty náboţenské věci zůstaly úplně stranou.“

— 175 —

Kaplan zaujal omluvný postoj. „Je mi velice líto, pane plukovníku, ale všechny modlitby, které znám, mají víceméně váţný tón a alespoň letmou naráţkou se zmiňují o bohu.“

„Tak se musíme poohlédnout po něčem úplně novém. Chlapi uţ takhle střečkují aţaţ, kvůli těm letovým akcím, na které je posílám, tak proč je ještě otravovat řečičkami o bohu či o smrti či o ráji. Měli bychom se pokusit o nějaký konstruktivnější přístup. Co kdybychom se modlili za něco uţitečného, třeba za menší pumový rozptyl, například? Nemohli bychom se modlit za menší pumový rozptyl?“

„Moţná ţe ano, pane plukovníku — domnívám se aspoň,“ odpovídal váhavě kaplan. „Kdyby vám šlo opravdu jenom o tohle, ani byste mě vlastně nepotřeboval. Mohl byste si to vzít na starost sám.“

„To je mi jasné,“ odsekl nakvašeně plukovník. „Ale od čeho byste tu pak byl vy, co myslíte? To bych si taky mohl sám sháněl proviant, ale to je ovšem Milova starost, a zajišťuje ho i pro ostatní skupiny v našem prostoru. A váš úkol zase je vést nás při modlitbách, takţe od nynějška se s námi budete před kaţdou akcí modlit za menší pumový rozptyl. Jasné? Podle mého to bezesporu stojí za to, modlit se za menší pumový rozptyl. Trošku si tím šplhneme u pana generála Peckema. Generál Peckem je toho názoru, ţe kdyţ pumy vybuchují blízko u sebe, dopadnou pak letecké snímky mnohem líp.“

„Pan generál Peckem, pane plukovníku?“

„Přesně tak, milý kaplane,“ odpověděl plukovník a otcovsky se pochechtával kaplanovu zmatenému výrazu. „Nechtěl bych, aby se to moc rozkřiklo, ale generál Dreedle půjde podle všeho konečně od válu a na jeho místo se počítá s generálem Peckemem. Upřímně řečeno, vůbec nebudu litovat, kdyţ k tomu opravdu dojde. Pan generál Peckem je moc fajn člověk a myslím, ţe se nám pod ním povede mnohem líp. Na druhé straně k tomu třeba nikdy nedojde a zůstaneme nadále pod panem generálem Dreedlem. Upřímně řečeno bych také vůbec nelitoval, kdyby k tomu opravdu došlo, protoţe pan generál Dreedle je rovněţ moc fajn člověk a myslím, ţe se nám pod ním povede taky mnohem líp.

Doufám ovšem, ţe si tohle všechno necháte hezky pro sebe, pane kaplane. Byl bych velice nerad, kdyby si některý z těch pánů začal myslet, ţe se stavím na stranu toho druhého.“

„Jistě, pane plukovníku.“

„Dobrá tedy,“ zvolal plukovník a ţoviálně se zvedl. „Tímhle klábosením se ovšem do těch novin nedostaneme, co, milý pane kaplane? Zamysleme se raději nad tím, jak na to jít. Mimochodem, pane kaplane, podplukovníku Kornovi o tom předem ani muk. Jasné?“

„Ano, pane plukovníku.“

— 176 —

Plukovník Cathcart začal zamyšleně přecházet úzkými uličkami, které zbyly mezi lískami rajčat a psacím stolem a dřevěnými ţidlemi uprostřed místnosti.

„Budete asi vţdycky muset počkat venku, neţ skončí předletová instruktáţ, protoţe tyhle informace jsou přísně tajné. Propašujeme vás tam nejspíš ve chvíli, kdy bude major Danby provádět synchronizaci hodinek. Nemyslím, ţe by na ujednocení správného času mohlo být něco tajného. V časovém rozvrhu vám vyhradíme půldruhé minuty. Bude vám to stačit, minuta a půl?“

„Ano, pane plukovníku. Pokud by do toho nespadala doba nutná k odchodu ateistů a k příchodu muţstva.“

Plukovník Cathcart zůstal jako přikovaný. „Jakých ateistů?“ zavyl najeţeně a rázem zaujal postoj ctnostného, pohoršeného nesouhlasu. „V mé jednotce ţádní ateisté nejsou. Ateismus je přece protizákonný.“

„Není, pane plukovníku.“

„Ţe ne?“ Plukovníka to velice překvapilo. „Tak je to přinejmenším projev neamerického smýšlení.“

„To bych si netroufal tvrdit, pane plukovníku,“ odváţil se odporovat kaplan.

„Ale já ano!“ prohlásil plukovník. „Nedám si nabourat náboţenské obřady jenom proto, abych vyhověl několika prašivým ateistům. Ode mne ať nečekají ţádná zvláštní privilegia. Jen ať hezky zůstanou v sále a modlí se s námi ostatními. A co jste to plácal o muţstvu? Co ksakru má s touhle akcí společného muţstvo?“

Kaplan cítil, jak červená. „Promiňte, pane plukovníku. Jenom jsem si myslel, ţe byste si přál, aby se toho zúčastnili i ostatní vojáci, ne pouze důstojníci, protoţe oni pak přece na tu akci poletí také.“

„Tak to mě vůbec nenapadlo. Mají přece svého pánaboha i svého kaplana, ne?“

„Nikoli, pane plukovníku.“

„Co to říkáte? Chcete mi tvrdit, ţe se modlí ke stejnému bohu jako my?“

„Ano, pane plukovníku.“

„A on jim naslouchá?“

„Podle všeho ano, pane plukovníku.“

„No to mě podrţte,“ divil se plukovník a s pochybovačným úsměvem si odfrkl. Za okamţik však náhle zváţněl a rukou si nervózně prohrábl krátké, černé, šedivějící kudrny. „Vy si opravdu myslíte, ţe by bylo záhodno přizvat tam i příslušníky muţstva?“ zeptal se zaujatě.

„Podle mě by to bylo jedině správné, pane plukovníku.“

„Já bych je tam radši nepouštěl,“ svěřoval se plukovník. Začal zase přecházet sem a tam a lámal si přitom s divokým praskotem klouby prstů. „Abyste si to ale nevykládal špatně, pane kaplane. Nejde o to, ţe bych ty chlapce pokládal za zkaţené, příliš obyčejné či méněcenné. Nemáme tam na to prostě dost místa.

— 177 —

Ovšem upřímně řečeno, dal bych přednost tomu, kdyby se při předletové přípravě muţstvo s důstojníky moc nebratříčkovalo. Podle mého se pak spolu za letu uţijí aţ dost. Rozumějte, někteří z mých nejlepších přátel taky nemají důstojnickou hodnost, ale člověk si je nesmí nechat přerůst přes hlavu. Jen si přiznejte, milý kaplane — líbilo by se vám, kdyby si vaše sestra vzala prostého vojáka?“

„Moje sestra je prostý voják,“ odpověděl kaplan.

Plukovník se opět zastavil a ostře se na kaplana zadíval, jako by se chtěl přesvědčit, ţe si z něho nedělá legraci. „Co tím chcete říci, prosím vás? Chcete být za kaţdou cenu vtipný?“

„Ó nikoli, pane plukovníku,“ vysvětloval spěšně kaplan a v ocích se mu objevilo mučivé znepokojení. „Slouţí v hodnosti staršiny u námořní pěchoty.“

Plukovník neměl kaplana nikdy moc rád. Teď ho začínal přímo nenávidět a přestal mu důvěřovat. Prostoupila jím naléhavá předtucha nebezpečí a začal si klást otázku, jestli nakonec i kaplan proti němu nekuje nějaké pikle, jestli jeho nesmělé, neprůbojné chování není pouze rafinovaná maska skrývající úpornou ctiţádost, která kdesi hluboko pod povrchem bez skrupulí uţírá kaplanovo nitro.

Něco mu na kaplanovi připadalo směšné, a brzy přišel na to, co to je. Kaplan stál po celou dobu jako svíce, protoţe mu plukovník zapomněl dát pohov. Jen ať stojí hezky v pozoru dál, pomyslel si plukovník pomstychtivě, aspoň si uvědomí, kdo je tady pán. A plukovníkovi tak aspoň nebude hrozit ztráta důstojnosti, kdyţ

nebude muset přiznat, ţe něco opominul.

Plukovník Cathcart přistoupil jako zhypnotizovaný k oknu a v hlubokém zamyšlení se vytrvalým, tupým pohledem zadíval ven. S prostými vojáky je to vţdycky o hubu, říkal si. Truchlivýma očima pohlíţel na skítovou střelnici, kterou dal zbudovat pro důstojníky svého štábu, a vzpomněl si na ono neblahé odpoledne, kdy ho generál Dreedle před podplukovníkem Kornem a majorem Danbym těţce zpéroval a nařídil, aby střelnici zpřístupnil všem důstojníkům a příslušníkům muţstva v bojové sluţbě. S tou skítovou střelnicí jsem si to tedy zase jednou pěkně zavařil, přiznával si s nechutí plukovník Cathcart. Byl přesvědčen o tom, ţe generál Dreedle na tu příhodu nikdy nezapomněl, ačkoli si byl zároveň jist, ţe uţ na to jistě ani nevzdechne, coţ ovšem bylo strašně nespravedlivé, protoţe ten nápad se skítovou střelnicí byl přece sám o sobě výborný a měl mu u těch pánů nahoře výrazně posílit pozici, a zatím mu to takhle zavařil. Plukovník Cathcart nedokázal přesně odhadnout, co vlastně tou pitomou skítovou střelnicí získal či ztratil, a v tu chvíli silně zalitoval, ţe nemá po ruce podplukovníka Korná, protoţe ten by mu mohl celou tu epizodu ještě jednou patřičně zhodnotit a rozptýlit jeho obavy.

Kdyţ ono je všechno tak zamotané, všechno tak riskantní. Plukovník Cathcart vyndal z úst cigaretovou špičku, zasunul ji nastojato do kapsičky košile a roztrpčeně si začal ohryzávat nehty na obou rukou. Všichni se proti němu spikli.

— 178 —

Aţ se mu udělalo špatně, kdyţ si uvědomil, ţe tu s ním v této kritické chvíli není podplukovník Kom, aby mu pomohl rozhodnout, jak se to tedy má s tím modlením před odletem na akci vlastně zařídit. Kaplanovi nedůvěřoval ani za mák, vţdyť to byl stále ještě jenom kapitán. „Máte snad za to,“ zeptal se ho, „ţe kdybychom k tomu nepozvali muţstvo, mohlo by to ohrozit příznivé vyznění celé akce?“

Kaplan váhal, protoţe se opět pohyboval na neznámé půdě. „Ano, pane plukovníku,“ odpověděl nakonec. „V takovém případě bych se neodvaţoval vyloučit, ţe by naše modlitby za menší pumový rozptyl nemusely být vyslyšeny.“

„To by mě nebylo napadlo ani ve snu!“ zvolal plukovník a zamţikal očima, které se leskly jako malé kaluţinky. „Chcete tvrdit, ţe by se mě pámbu nakonec rozhodl třeba i potrestat? Ţe by nás například postihl větším pumovým rozptylem?“

„Ano, pane plukovníku,“ přisvědčil kaplan. „S tím by bylo nutné počítat.“

„Tak to se na to vykašlu,“ prohlásil plukovník v návalu vzpupné nenávisti.

„Nebudu přece s těmi modlitebními schůzkami začínat jenom proto, aby to pak nakonec dopadlo hůř neţ bez nich.“ Opovrţlivě zafrkal, usadil se za stůl, vloţil si do úst prázdnou cigaretovou špičku a na několik okamţiků se ponořil do myslitelského ticha. „Kdyţ tak o tom uvaţuji,“ pronesl pak spíše sám k sobě neţ

ke kaplanovi, „on to moţná zase nebyl tak skvělý nápad, začít se s mládenci modlit k pánu bohu. Ti chlápkové v tom pitomém časopise by nám na to taky klidně nemuseli skočit.“

Plukovník se s tím plánem loučil jen nerad, protoţe ho pokládal za výlučně vlastní nápad a hodlal ho předestřít jako přesvědčivý důkaz, ţe se hladce obejde bez podplukovníka Korná. Kdyţ ho však uţ jednou zavrhl, docela se mu ulevilo, protoţe ho od počátku zneklidňovalo, jak by to bylo nebezpečné, rozhodnout něco takového bez podplukovníka Korná. Z úst se mu vydral hluboký povzdech úlevy. Kdyţ se teď té myšlenky vzdal, hned o sobě získal lepší mínění, protoţe věřil, ţe to bylo moudré rozhodnutí, a co bylo nejdůleţitější, protoţe to moudré rozhodnutí učinil bez konzultace s podplukovníkem Kornem.

„Chtěl jste ještě něco, pane plukovníku?“ zeptal se kaplan.

„Ne,“ odpověděl plukovník Cathcart, „pokud ovšem byste vy sám neměl nějaký jiný návrh.“

„To ne, pane plukovníku. Jenom...“

Plukovník zvedl dotčeně oči a upřel na kaplana pohled plný ostraţité nedůvěry. „Jenom co, pane kaplane?“

„Pane plukovníku,“ řekl kaplan, „od té doby, co jste zvýšil počet povinných letů na šedesát, jsou někteří mládenci velmi znepokojeni. Poţádali mě, abych s vámi o tom promluvil.“

— 179 —

Plukovník mlčel. Kaplan čekal a obličej se mu pozvolna zaléval červení aţ po kořínky pískově ţlutých vlasů. Plukovník ho nechal hodnou chvíli, aby se svíjel pod jeho upřeným, lhostejným, bezcitným pohledem.

„Povězte jim, ţe je válka,“ poradil mu nakonec nevzrušeně.

„Děkuji, pane plukovníku, povím jim to,“ odpověděl kaplan, zalykaje se vděčností, ţe plukovník nakonec přece jenom promluvil. „Nedovedou totiţ

pochopit, proč si nevyţádáte několik záloţních posádek z rezervy, která čeká v Africe, a nevystřídáte je, aby mohli odletět domů.“

„To je administrativní záleţitost,“ řekl na to plukovník. „Do toho nemají co mluvit.“ Ukázal splihle ke stěně. „Vezměte si rajče, pane kaplane. Jen si vezměte, jako dárek ode mne.“

„Děkuji vám, pane plukovníku. Pane plu-“

„To nestojí za řeč. A jak se vám ţije v tom vašem lese, milý kaplane? Všechno v pořádku?“

„Ano, pane plukovníku.“

„To rád slyším, Kdybyste něco potřeboval, dejte mi vědět.“

„Ano, pane plukovníku. Děkuji, pane plukovníku. Pane plu-“

„A děkuji, ţe jste se obtěţoval, pane kaplane. Já teď mám nějakou práci. A kdybyste přišel na něco, co by mohlo zajímat The Saturday Evening Post, aby se naše jména dostala do novin, přijďte za mnou, ano?“

„Ano, pane plukovníku, přijdu.“ Kaplan v sobě s hrdinským úsilím vyburcoval veškerou vůli a statečně vyhrkl: „Zvlášť mi dělá starost stav jednoho bombardéra, Yossariana.“

Plukovník prudce vzhlédl a zdálo se, ţe mu to jméno cosi říká. „Koho?“ zeptal se poplašeně.

„Yossariana, pane plukovníku.“

„Yossariana?“

„Ano, pane plukovníku. Yossariana. Je to s ním velmi špatné, pane plukovníku. Obávám se, ţe uţ to trápení dlouho nevydrţí a provede něco naprosto zoufalého.“

„Opravdu, pane kaplane?“

„Ano, pane plukovníku. Mám o něj váţně strach.“

Na několik vteřin zavládlo těţké ticho, jak o tom plukovník přemýšlel.

„Vyřiďte mu, ať se odevzdá do rukou boţích,“ poradil nakonec kaplanovi.

„Děkuji, pane plukovníku,“ pravil kaplan. „Vyřídím mu to.“

— 180 —

20. Desátník Whitcomb

Byl konec srpna, dopolední slunce zběsile ţhnulo a parnou výheň na terase nečeřil ani sebemenší vánek. Kaplan odcházel loudavým krokem. Kdyţ ve svých hnědých botách s gumovými podešvemi nehlučně opouštěl plukovníkovu kancelář, byl celý sklíčený a zavalovaly ho mučivé výčitky svědomí.

Uvědomoval si, ţe se choval jako zbabělec, a nenáviděl se za to. Pokud šlo o těch šedesát povinných letů, chystal se vůči plukovníkovi Cathcartovi zaujmout mnohem pevnější stanovisko a o problému, který mu uţ dlouho velmi leţel na srdci, promluvit naprosto otevřeně, logicky a přesvědčivě. A zatím ostudně selhal, zase jednou mu tváří v tvář silnější osobnosti uvízla slova v hrdle. Tahle potupná zkušenost pro něj nebyla zdaleka nová a za svou slabost se sám před sebou velice styděl.

V příštím okamţiku se však vnitřně rozsypal ještě víc, protoţe najednou zahlédl vypasenou, bezbarvou postavu podplukovníka Korná, hopkající s povzneseným spěchem nahoru proti němu po širokém točitém ţlutém kamenném schodišti, ústícím dole do velké zchátralé haly s kdysi honosnými stěnami z popraskaného tmavého mramoru a s kruhovou podlahou z popraskaných zašlých dlaţdic. Podplukovníka Korna se kaplan bál ještě víc neţ plukovníka Cathcarta.

Snědý podplukovník středních let nosil studené brýle bez obrouček, měl ve zvyku přikládat co chvíli konečky napjatých prstů k tykvovitě lesklé hlavě, holé jako koleno, a kaplana nesnášel a často mu to dával svým chováním najevo. Strohými, výsměšnými poznámkami a vševědoucíma cynickýma očima, jejichţ pohledu dokázal kaplan vzdorovat nanejvýš několik vteřin, udrţoval toho uboţáka ve stavu chronického strachu. Nevyhnutelným důsledkem bylo, ţe kdyţ se před ním kaplan poddajně nahrbil, zaměřil svou pozornost na podplukovníkův pupek, kde se mu přes sesunutý opasek nadouval vykasaný spodek košile, takţe podplukovník vypadal jako nějaký lajdácký břichopas, a ačkoli byl prostřední postavy, dělalo ho to mnohem menším. Podplukovník byl namyšlený bordelář, měl mastnou pleť a od nosu téměř kolmo dolů po stranách zamračených úst se mu táhly dvě hluboké, tvrdé rýhy. Tvářil se sveřepě, a kdyţ se měli na schodišti minout, pohlédl na kaplana s chladnou netečností.

„Buďte zdráv, důstojnosti,“ pozdravil ho bezbarvě, ale to uţ se zase díval jinam. „Jak se vede?“

„Dobrý den, pane podplukovníku,“ odpověděl kaplan, který moudře vytušil, ţe ţádnou jinou reakci od něho podplukovník Korn nečeká.

Podplukovník Korn pokračoval po schodech nahoru, aniţ zvolnil krok, a kaplan odolal pokušení upozornit ho — uţ pokolikáté — na skutečnost, ţe není katolík, ale anabaptista, a ţe proto není nutné ani správné oslovovat ho

— 181 —

„důstojnosti“. Byl téměř přesvědčen o tom, ţe si to podplukovník Korn dobře pamatuje, a ţe kdyţ ho teď s nevinnou nevědomostí opět oslovil „důstojnosti“, je to jenom jeden z dalších způsobů, jímţ ho chce podplukovník Korn provokovat, právě proto, ţe je pouze novokřtěnec.

Podplukovník Korn uţ kaplana téměř minul, kdyţ se znenadání zastavil, otočil se jako na obrtlíku a zabodl se do kaplana pohledem, z něhoţ sálalo zlostné podezření. Kaplan se proměnil v kámen.

„Kde jste vzal to rajče, pane kaplane?“ vybafl na něj podplukovník Korn.

Kaplan sjel překvapeným pohledem po své paţi a upřel oči na rajče, které mu nabídl plukovník Cathcart. „To je z kanceláře pana plukovníka Cathcarta, pane podplukovníku,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Ví pan plukovník, ţe jste si ho vzal?“

„Ano, pane podplukovníku. Sám mi ho dal.“

„Tak v tom případě je zřejmě všechno v pořádku,“ konstatoval uklidněně podplukovník. Chladně se usmál a oběma palci si začal cpát vykasané faldy košile zpátky do kalhot. V očích se mu zablýskalo skrytým, zlomyslným uspokojením. „Copak vám chtěl pan plukovník, důstojnosti?“ zeptal se znenadání.

Kaplan upadl do rozpaků a chvilku trvalo, neţ ze sebe začal soukat odpověď.

„Myslím ţe bych o tom neměl —“

„Chtěl po vás, abyste se modlil, kvůli tomu článku v The Saturday Evening Postu? “

Kaplan se téměř usmál.

„Ano, pane podplukovníku.“

Podplukovník Kom se hluboce kořil své intuici. Pohrdavě se zasmál. „Čekal jsem, ţe si tu pošetilost vezme do hlavy, od chvíle, kdy se mu to poslední číslo dostalo do rukou, abyste věděl. Vysvětlil jste mu doufám, jaká by to byla pitomost.“

„Nakonec tu myšlenku zavrhl, pane podplukovníku.“

„To je dobře. Jsem rád, ţe jste ho přesvědčil, ţe by redaktoři v tom časopise museli být padlí na hlavu, kdyby uveřejnili stejnou historku dvakrát, jen aby se tím mohl ohánět nějaký obskurní pan plukovník. A co se děje v té vaší divočině, důstojnosti? Dá se to tam vydrţet?“

„Jistě, pane podplukovníku. Všechno je v nejlepším pořádku.“

„To je dobře. Rád slyším, ţe si na nic nestěţujete. Dejte nám vědět, kdybyste něco potřeboval. Všichni bychom si přáli, abyste tam měl veškeré pohodlí a vedlo se vám co nejlépe.“

„Děkuji, pane podplukovníku. Vynasnaţím se.“

Z haly dole se ozýval rostoucí ruch. Bylo uţ téměř poledne a do jídelen v budově velitelství začali proudit první strávníci; oddělená důstojnická jídelna

— 182 —

byla na jedné straně starobylé rotundy a jídelna muţstva na straně opačné.

Podplukovník Korn se přestal usmívat.

„Není to dlouho, co jste tady s námi obědval, co, důstojnosti?“ zeptal se významně.

„Ano, pane podplukovníku. Předevčírem.“

„Myslel jsem si to,“ řekl podplukovník Korn a odmlčel se, aby pak jeho slova dolehla na kaplana tím tíţivěji. „Tak se mějte dobře, důstojnosti. Aţ zase jednou přijdete na oběd sem k nám, tak se jistě uvidíme.“

„Děkuji, pane podplukovníku.“

Kaplan nevěděl určitě, ve které z pěti důstojnických a z pěti řadových jídelen byl toho dne zapsán na oběd, protoţe systém rotace, který pro něj v této věci vypracoval podplukovník Korn, byl velmi sloţitý a kaplan si příslušný rozvrh zapomněl ve stanu. Kaplan byl z důstojníků příslušejících k velitelství skupiny jediný, který nebydlel ani přímo v ošuntělé červené kamenné budově velitelství, ani v některé z menších přilehlých staveb, roztroušených neuspořádaně kolem.

Kaplan ţil víc neţ šest kilometrů odtud na jedné lesní pasece mezi důstojnickým klubem a jedním ze čtyř eskadrových prostorů, táhnoucích se na hodný kus cesty od velitelství skupiny. Kaplan bydlel sám v prostorném čtvercovém stanu, který mu zároveň slouţil i jako kancelář. Dlouho do noci tam k němu směrem od důstojnického klubu zaléhaly ohlasy veselé zábavy a on ve svém napůl dobrovolném vyhnanství nemohl usnout a převracel se a zmítal na lůţku, moţná proto, ţe nedokázal dobře odhadnout účinek mírných prášků pro spaní, k nimţ se občas uchyloval, ačkoli si to pak celé dny vyčítal.

Na té lesní pasece ţil s kaplanem uţ jenom jeden další člověk — desátník Whitcomb, jeho pomocník. Desátník Whitcomb, jeho stále nabručený podřízený, byl zapřisáhlý ateista, skálopevně přesvědčený o tom, ţe by kaplanovu práci zastal mnohem lépe neţ kaplan sám. Pokládal se proto za neprávem podceňovanou oběť sociální nerovnosti. Měl pro sebe zvláštní stan, stejně prostorný a čtvercový jako kaplanův. Od chvíle, kdy zjistil, ţe kaplan je měkkota a nikdy mu nedokáţe nic vytknout, choval se k němu s neskrývanou drzostí a přezíravostí. Jejich stany byly od sebe v té lesní samotě vzdáleny sotva dva metry.

Tento způsob ţivota nepřisoudil kaplanovi nikdo jiný neţ podplukovník Korn. Jedním z přesvědčivých argumentů, proč kaplanovi nedovolil bydlet s ostatními v budově velitelství, byla podplukovníkova teorie, ţe bude-li kaplan ţít ve stanu jako valná většina jeho oveček, dostane se s nimi do mnohem uţšího kontaktu. Jiným důvodem bylo, ţe kdyby se kaplan pořád poflakoval kolem velitelství, nebylo by to ostatním důstojníkům příjemné. Jistě, bylo třeba udrţovat styk s bohem, proti tomu nikdo nebyl. Něco jiného by však bylo nechat si od něho šlapat na paty čtyřiadvacet hodin denně. Vcelku si kaplan nemá nač stěţovat, svěřil se podplukovník Korn majoru Danbymu, nervóznímu operačnímu důstoj-

— 183 —

níkovi skupiny s věčně vypoulenýma očima. Nemá vlastně nic jiného na práci neţ

vyslechnout, nač si jiní stěţují, pohřbívat mrtvé, navštěvovat nemocné upoutané na lůţko a vést bohosluţby. A těch mrtvých uţ teď není zdaleka tolik, zdůrazňoval podplukovník Korn, protoţe německé stíhačky přestaly klást prakticky jakýkoli odpor, a jak odhadoval, téměř devadesát procent ztrát představují teď takové případy, kdy lidé hynou daleko za nepřátelskou linií nebo mizí někde v mracích, a kaplan tedy nemá ţádnou práci s pohřbíváním ostatků. A při těch bohosluţbách se taky zrovna nepředře, protoţe se konají v budově velitelství skupiny pouze jednou týdně a zúčastňuje se jich vţdycky jen pár lidí.

Popravdě řečeno se kaplanovi na té lesní pasece začínalo docela líbit. Měli tam s desátníkem Whitcombem veškeré pohodlí, aby si jeden či druhý nemohli najít nějakou záminku, proč by ţádali o povolení přestěhovat se zpátky do budovy velitelství. Kaplan podle předem stanoveného rozvrhu snídal, obědval a večeřel postupně vţdy v jedné z osmi eskadrových jídelen a na kaţdé páté jídlo chodil na velitelství, jednou do jídelny muţstva a podruhé do jídelny důstojníků. Doma ve Wisconsinu byl kaplan vášnivým zahrádkářem, a kdyţ se teď tady kolem sebe rozhlédl po ţivé stěně trnitých větévek zakrslých stromků a po pás sahajícího býlí a houští, která ho ze všech stran obklopovala, aţ se mu nad tou velkolepou plodností a hojností rozbušilo srdce. Předtím na jaře zatouţil obroubit si stan úzkým záhonkem, kde by si vysázel begónie a cínie, ale protoţe se bál, ţe by tím vzbudil nelibost desátníka Whitcomba, raději se té myšlenky vzdal. Kaplan si váţil poustevnické samoty svého zátiší, podněcující k snivému rozjímání. Se svými problémy sem za ním přicházívalo méně lidí neţ dříve, a i za to byl v koutku duše vděčný. Nebyl právě společensky zaloţený a při rozhovorech s vojáky se většinou necítil příliš volně. Stýskalo se mu po ţeně a třech malých dětech, a i ona ho velmi postrádala.

Kromě toho, ţe kaplan věřil v boha, štvalo na něm desátníka Whitcomba, ţe mu chyběla jakákoli iniciativa a průbojnost. Desátník Whitcomb pokládal nízkou účast na bohosluţbách za smutný odraz svého vlastního postavení. V jeho mysli to horečně vířilo novými odváţnými nápady podněcujícími velkolepé duchovní obrození, jehoţ by byl on tvůrcem — vydávaní obědů v sáčcích, náboţenské společenské večírky, předtištěné formuláře dopisů rodinám muţů padlých či raněných v boji, cenzura, herny s bingem. Ale kaplan bránil jeho rozletu.

Desátník Whitcomb snášel to omezování jen s velkou nelibostí, protoţe kam se podíval, všude tušil velké moţnosti. Došel k závěru, ţe právě takoví lidé, jako je kaplan, náboţenství neodpustitelně zkompromitovali a mohou za to, ţe oni dva teď tady spolu ţivoří jako vyvrţenci. Na rozdíl od kaplana totiţ desátník Whitcomb to odloučení na lesní pasece z celé duše nenáviděl. Jen co se mu podaří kaplana svrhnout, hodlal se nastěhovat zpátky do budovy velitelství skupiny, kde by byl přímo v ohnisku všeho dění.

— 184 —

Kdyţ kaplan po návštěvě u plukovníka Cathcarta přijel zpátky na paseku, stál desátník Whitcomb venku v dusném oparu a spiklenecky tlumeným hlasem hovořil s nějakým podivným zavalitým chlapíkem v cervenohnědém manšestrovém ţupanu a v šedém flanelovém pyţamu. Kaplan si uvědomil, ţe takový ţupan a pyţamo tvoří předepsaný nemocniční úbor. Oba muţové se tvářili, jako ţe ho nevidí. Neznámý měl dásně natřené něčím fialovým a na jeho manšestrovém ţupanu se na zádech skvěl obraz bombardéru B-25 prodírajícího se oranţovými výbuchy flaku a vpředu ho zdobilo šest úhledných řádek drobných bombiček, které připomínaly, ţe nositel má za sebou šedesát bojových akcí.

Kaplana ten pohled tak ohromil, ţe se zastavil a civěl na něj. Ti dva přestali mluvit a v kamenném tichu cekali, aţ odejde. Kaplan honem zmizel ve svém stanu. Slyšel je, nebo se mu alespoň zdálo, ţe je slyší, jak se venku chechtají.

Desátník Whitcomb vešel za chvíli dovnitř a vyptával se: „Co se děje?“

„Nic nového,“ odpověděl kaplan s pohledem odvráceným stranou. „Byl tady mezitím někdo za mnou?“

„Jenom zase ten poděs Yossarian. Ten ale dokáţe nadělat zmatků, co?“

„Neřekl bych, ţe je to zrovna poděs,“ poznamenal kaplan.

„No jo, vy abyste se ho nezastával,“ řekl na to desátník Whitcomb dotčeně a odpochodoval.

Kaplan nemohl pochopit, proč se desátník Whitcomb zase urazil a odešel, ale sotva si to stačil uvědomit, desátník Whitcomb se zase vrátil.

„Vy se vţdycky stavíte na stranu těch druhých,“ vyčetl mu. „Místo abyste podpořil svoje lidi. To je vaše velká chyba.“

„Já jsem se přece nijak nestavěl na jeho stranu,“ ospravedlňoval se kaplan.

„Jenom jsem vyslovil svůj názor.“

„Co vám chtěl plukovník Cathcart?“

„Nic důleţitého. Chtěl se mnou pouze prohovořit, jestli bych se neměl před kaţdou akcí s chlapci při předletové přípravě pomodlit.“

„No dobře, vţdyť mi nemusíte nic říkat,“ odsekl desátník Whitcomb a opět odešel.

Kaplan by se byl nejraději propadl. Snaţil se být co nejohleduplnější, ale ať řekl cokoli, vţdycky se mu podařilo zranit desátníkovy city. Utrápeně sklopil zrak a uviděl, ţe pucflek, kterého mu vnutil podplukovník Korn, aby mu poklízel ve stanu a staral se o jeho věci, mu zase zapomněl vyčistit boty.

Desátník Whitcomb vrazil do stanu znovu. „Nikdy mi nic nepovíte,“ kňoural sveřepě. „Nemáte důvěru ke svým lidem. To je vaše další chyba.“

„Ale vţdyť to není pravda,“ ujišťoval ho kaplan provinile. „Mám ve vás naprostou důvěru.“

„Tak co tedy bude s těmi dopisy?“

— 185 —

„Ne, teď ne,“ prosil ho kaplan úpěnlivě. „O těch dopisech nechci nic slyšet.

Prosím vás, uţ s tím zase nezačínejte. Řeknu vám, aţ si to rozmyslím.“

Desátník Whitcomb vypadal velmi navztekaně. „Jo tak — vy si tu budete klidně dřepět a kroutit nad vším hlavou a já zatím vyţeru veškerou práci. Vy jste neviděl toho chlapa venku, v tom pomalovaném ţupanu?“

„Chce se mnou mluvit?“

„Ne,“ odpověděl desátník Whitcomb a vyšel ven.

Ve stanu bylo horko a dusno a kaplan cítil, jak se potí po celém těle. Chtě nechtě naslouchal dvěma tlumeným, nesrozumitelným hlasům, které k němu zvenčí zaléhaly. Seděl bezmocně u rozviklaného bridţového stolku, který mu slouţil jako psací stůl, rty sevřené, před očima prázdno, a jeho pobledlá tvář s letitými, zašlými trsy drobných jamek po pubertálních uhříkách připomínala barvou a vzhledem nevyloupnutou mandli. Usilovně pátral v paměti po nějakém klíči, který by mu pomohl rozřešit, proč je proti němu desátník Whitcomb tak zaujatý. Byl přesvědčen, ţe mu někdy musel neodpustitelně ublíţit — i kdyţ si vůbec nedovedl představit, kde tu chybu udělal. Nebylo přece moţné uvěřit tomu, ţe by tak zatvrzelé nepřátelství, s jakým k němu desátník Whitcomb přistupoval, mohlo pramenit z toho, ţe kaplan nechtěl zavést bingo a odmítal posílat předtištěné formuláře rodinám vojáků padlých v boji. Kaplan si připadal jako nejapný hlupák a byl z toho celý zoufalý. Uţ týdny si umiňoval, ţe si s desátníkem Whitcombem pěkně od srdce promluví, aby uţ konečně zjistil, co na něm tomu člověku vadí, ale uţ předem se styděl za to, co by přitom moţná vyšlo najevo.

Venku před stanem vřískal desátník Whitcomb smíchy a ten druhý se hlasitě zachechtal. Na několik trapných vteřin přepadl kaplana divný, nevysvětlitelný pocit, ţe podobnou situaci uţ jednou proţil, uţ někdy dávno, či v jiném vtělení.

Pokoušel se ten dojem zachytit a rozvinout, aby mohl předpovědět, co se stane v příští chvíli, ale stalo se samozřejmě to, co věděl uţ předem — to vnuknutí se rozplynulo zcela bez uţitku. Déjà vu. To křehké, stále se vracející napětí mezi iluzí a skutečností, charakteristické pro paramnézii, kaplana přímo fascinovalo a leccos o těchhle věcech věděl. Věděl například, ţe se tomu říká paramnézie, a zajímal se i o takové okrajové optické jevy jako jamais vu, iluzi nikdy neviděné-ho, a presque vu, iluzi téměř viděného. Zaţíval občas děsivé, náhlé okamţiky, kdy se mu předměty, pojmy nebo i osoby, jeţ ho provázely prakticky po celý ţivot, objevily z nevysvětlitelných důvodů ve zcela novém, nepovědomém světle, s kterým se ještě nikdy nesetkal, takţe mu připadaly naprosto cizí — jamais vu. A jindy zase v jasném, oslepivém záblesku zahlédl absolutní pravdu a chybělo jen málo, aby se jí zmocnil — presque vu. Naprosto ho ovšem zmátla ta epizoda s naháčem na stromě při Snowdenově pohřbu. Nešlo o déjà vu, protoţe při té příleţitosti neměl ani na zlomek vteřiny pocit, ţe toho nahého chlapa na stromě

— 186 —

při Snowdenově pohřbu uţ jednou viděl. A nebyl to ani případ jamais vu, protoţe to zjevení nemohl při nejlepší vůli pokládat za někoho nebo za něco, co dobře zná, co však na sebe vzalo neznámou podobu. Natoţ presque vu — vţdyť kaplan toho naháče doopravdy viděl.

Venku střelil výfuk dţípu a pak se ozvalo burácení motoru, které postupně zanikalo v dálce. Ţe by ten nahatý chlap ve větvích stromu při Snowdenově pohřbu byla pouhá halucinace? Nebo to bylo opravdové zjevení? Kaplan se z té představy celý rozklepal. Byl by o tom strašně rád pověděl Yossarianovi, ale pokaţdé, kdyţ si na ten záţitek vzpomněl, rozhodl se, ţe ho raději navţdy vymaţe z paměti. I kdyţ vlastně jak teď o té příhodě přemýšlel, nebyl si tak úplně jist, jestli uţ o ní přemýšlel někdy předtím.

Do stanu se znovu přitalácel desátník Whitcomb, tvář rozjasněnou zcela novým jízlivým úšklebkem, a s drzou bohorovností se opřel loktem o střední nosnou tyč kaplanova stanu.

„Víte, kdo byl ten chlap v červeném ţupanu?“ zeptal se vychloubačně. „Agent kontrarozvědky s přeraţeným nosem. Odskočil si sem z nemocnice v úřední záleţitosti. Provádí jistá šetření.“

Kaplan k němu rychle zvedl pohled plný úsluţného, starostlivého zájmu.

„Doufám, ţe nemáte ţádné potíţe. Mohu nějak pomoci?“

„Kdepak, já ţádné potíţe nemám,“ odpověděl s úšklebkem desátník Whitcomb. „Zato vy jo. Jdou po vás, protoţe se na všechny ty dopisy po-depisujete jako Washington Irving. Co vy na to?“

„Já ale přece ţádné dopisy jako Washington Irving nepodepisuju,“ bránil se kaplan.

„Mně nemusíte lhát,“ řekl na to desátník Whitcomb. „O tom budete muset přesvědčit někoho jiného.“

„Ale já nelţu.“

„To je mi fuk, jestli lţete, nebo ne. A zmáčknou vás taky za to, ţe zachycujete poštu pana majora Majora. Většina z toho jsou tajné materiály.“

„Jakou poštu?“ zanaříkal kaplan s rostoucím rozhořčením. „Ţádnou poštu majora Majora jsem nikdy neměl v ruce!“

„Mně nemusíte lhát,“ pravil desátník Whitcomb. „O tom budete muset přesvědčit někoho jiného.“

„Ale já přece nelţu!“ protestoval kaplan.

„Nechápu, proč na mě řvete,“ odsekl desátník Whitcomb s raněným výrazem ve tváři. Odpoutal se od střední tyče a zahrozil na kaplana prstem, aby podtrhl svá slova. „Právě teď jsem vám prokázal největší sluţbu, jakou vám kdy někdo prokázal, a vy si to ani neuvědomujete. Pokaţdé kdyţ se ten člověk snaţí podat o vás hlášení svým nadřízeným, zcenzuruje mu někdo v nemocnici všechny podrobnosti. Pokouší se vás usvědčit uţ celé týdny, aţ z toho málem zmagořil.

— 187 —

Označil jsem jeho dopis, ţe jako prošel cenzurou, a to jsem ho ani nečetl. Coţ vás na velitelství kontrarozvědky postaví do velmi příznivého světla. Aspoň tam uvidí, ţe se vůbec nebojíme, ţe to na vás všechno praskne.“

O kaplana se pokoušely mrákoty. „Ale vy přece nejste oprávněný cenzurovat dopisy?“

„Samozřejmě ţe ne,“ odpověděl desátník Whitcomb. „To můţou jedině někteří důstojníci. Zcenzuroval jsem to vaším jménem.“

„Ale já přece taky nemám oprávnění cenzurovat dopisy!“

„S tím jsem taky počítal,“ uklidňoval ho desátník Whitcomb. „Podepsal jsem to jiným jménem, ne vaším.“

„Ale to je padělání podpisu!“

„S tím si nelamte hlavu. Jediná osoba, která si v případě padělání podpisu můţe stěţovat, je ten, jehoţ jméno jste padělal, a tak jsem si ve vašem zájmu vybral jméno člověka, který je uţ dávno mrtvý. Podepsal jsem to jako Washington Irving.“ Desátník Whitcomb pozorně zapátral v kaplanově tváři po nějaké známce odporu a pak se skrytou ironií sebevědomě pokračoval: „Ţe mi to ale myslí, co?“

„Já nevím,“ kvílel kaplan tiše třesoucím se hlasem a v návalu pobouření a zmatku groteskně pomrkával. „Něco mi tady vykládáte a já tomu vůbec nerozumím. Proč by mě mělo postavit do příznivého světla, ţe jste to nepodepsal mým jménem, ale jako Washington Irving?“

„Protoţe oni jsou přesvědčeni, ţe Washington Irving jste vy. Chápete?

Poznají, ţe jde o vás.“

„Ale právě tuhle domněnku jim snad přece chceme vyvrátit, ne? Tohle je v tom jenom utvrdí.“

„Kdybych byl věděl, ţe kolem toho naděláte tolik řečí, tak jsem se vůbec nesnaţil nějak vám pomoct,“ prohlásil desátník Whitcomb uraţeně a vyšel ze stanu. V příštím okamţiku se vrátil. „Prokázal jsem vám největší sluţbu, jakou vám kdy někdo prokázal, a vy si to ani neuvědomujete. Vy vůbec neumíte projevit vděčnost. To je vaše další velká chyba.“

„Odpusťte mi to,“ omlouval se kaplan kajícně. „Je mi to moc líto, váţně. Ale kdyţ já jsem z toho, co mi tu říkáte, celý zkoprnělý a neuvědomuji si, co povídám.

Jsem vám opravdu velmi vděčný.“

„Tak co kdybyste mi dovolil, abych rozesílal ty předtištěné dopisy?“

poţadoval ihned desátník Whitcomb. „Můţu připravit první koncepty?“

Kaplanovi klesla úţasem čelist. „Ne, ne,“ zaúpěl. „Teď ne.“

Desátník Whitcomb se rozčilil. „Jsem nejlepší přítel, jakého jste kdy měl, a vy o tom nemáte ani ponětí,“ prohlásil bojovně a opustil kaplanův stan. Pak se zase vrátil. „Jsem na vaší straně a vy si to vůbec neuvědomujete. Víte, jakou kaši jste si

— 188 —

teď zase zavařil? Ten chlap od kontrarozvědky utíkal honem zpátky do špitálu, aby o vás napsal úplně nové hlášení skrz to rajce.“

„Jaké rajče?“ zamţikal očima kaplan.

„To, které jste schovával v ruce, kdyţ jste se tu objevil. Tady je. Vţdyť ho pořád ještě drţíte v ruce!“

Kaplan překvapeně rozevřel prsty a uviděl, ţe má stále ještě v ruce to rajče, které dostal v kanceláři plukovníka Cathcarta. Rychle ho poloţil na bridţový stolek. „Dostal jsem ho od plukovníka Cathcarta,“ řekl a jeho samého zarazilo, jak to vysvětlení znělo směšně. „Trval na tom, ţe si ho musím vzít.“

„Mně nemusíte lhát,“ řekl na to desátník Whitcomb. „Mě nezajímá, jestli jste mu ho ukradl, nebo ne.“

„Ukradl?“ vyjekl ohromeně kaplan. „Proč bych já kradl rajčata?“

„To nás oba taky mátlo,“ odpověděl desátník Whitcomb. „Pak ale toho kontráše napadlo, ţe v něm třeba ukrýváte nějaké důleţité tajné dokumenty.“

Kaplan se pod olbřímí tíhou svého zoufalství sklesle shrbil. „Ţádné důleţité tajné dokumenty v něm neschovávám,“ prohlásil prostě. „Aby bylo jasno —

vůbec jsem po něm netouţil. Klidně si ho vezměte a podívejte se sám.“

„Já ho nechci.“

„Prosím vás, odneste ho pryč,“ prosil ho sotva slyšitelným hlasem kaplan.

„Chci se ho zbavit.“

„Já ho ale nechci,“ odsekl mu desátník Whitcomb ještě jednou a vyšel ze stanu. Rozhněvaným výrazem tváře maskoval vítězoslavný úsměv, neboť se mu podařilo ukout nové mocné spojenectví s člověkem od kontrarozvědky a opět jednou přesvědčit kaplana, ţe se na něj on, desátník Whitcomb, velice zlobí.

Chudák Whitcomb, povzdechl si kaplan a vyčítal si, jak svému pomocníkovi zase ublíţil. Zůstal tiše sedět, ponořený do tíţivých, melancholických myšlenek, a doufal, ţe se desátník Whitcomb ještě jednou vrátí. Byl zklamaný, kdyţ rázné kroky desátníka Whitcomba nadobro utichly v dálce. Neměl do ničeho chuť.

Rozhodl se, ţe si místo oběda vezme jen táfličku čokolády, kterou měl schovanou v kufru, a zapije ji několika doušky zteplalé vody z polní láhve. Obklopovala ho hustá, vše pohlcující mlha hrozivých moţností, v níţ nedokázal zahlédnout ani záblesk světla. Děsil se toho, co si asi pomyslí plukovník Cathcart, aţ se do-slechne o tom, ţe kaplana podezřívají z falšování podpisu Washingtona Irvinga, a pak se roztřásl při představě, co si o něm plukovník Cathcart myslí uţ teď, kdyţ se tak neomaleně zmínil o těch šedesáti povinných letech. Na světě je tolik neštěstí, pomyslel si, a při tom neradostném konstatování sklonil v zoufalství hlavu. A člověk je bezmocný — nedokáţe nikomu pomoci, nejméně sám sobě.

— 189 —

21. Generál Dreedle

Plukovník Cathcart uţ na kaplana ani nevzdechl, protoţe měl plnou hlavu zbrusu nového, hrozivého vlastního problému, jehoţ jméno bylo Yossarian.

Yossarian! Při pouhém vyslovení toho odporného, mrzkého jména mu stydla krev v ţilách a začínalo se mu nedostávat dechu. Kdyţ kaplan prvně vyslovil jméno Yossarian, rozezvučelo se mu hluboko v paměti jako úder osudného gongu. Jakmile za kaplanem cvakla západka dveří, zalila ho jako zhoubná dusivá záplava pokořující vzpomínka na nahého muţe trčícího v nastoupeném útvaru, se všemi trapnými podrobnostmi. Začal se potit a celý se roztřásl. Dolehla na něj zlověstná, nepravděpodobná shoda okolností, která byla svými moţnými důsledky tak ďábelská, ţe ji musel pokládat za nepředstavitelně zlé znamení. Ten člověk, který nastoupil do vyrovnaných řad nahý, ačkoli měl toho dne převzít osobně od generála Dreedla zásluţný letecký kříţ, se rovněţ jmenoval Yossarian!

A teď by mu snad nějaký chlap jménem Yossarian měl komplikovat ţivot pro těch šedesát povinných letů, které právě předepsal příslušníkům své skupiny?

Plukovník Cathcart chmurně přemítal, není-li to náhodou týţ Yossarian.

Zdvihl se od stolu s výrazem nesnesitelného utrpení a začal přecházet po kanceláři. Měl pocit, ţe ho obklopuje nějaká záhada. Ten naháč v nastoupeném útvaru, připouštěl otráveně, to byl pro něho pořádný průšvih. Stejně jako kdyţ

potom někdo potají posunul na té mapě frontovou linii před náletem na Boloňu nebo kdyţ trvalo plných sedm dní, neţ se podařilo zničit most ve Ferraře —

ačkoli vlastně zničení mostu ve Ferraře si nakonec můţe připsat ke svým aktivům, uvědomil si a celý se rozzářil. Ovšem ihned zase poklesl na duchu —

vţdyť tehdy při druhém pokusu během posledního náletu přišel o letadlo, a to byl další průšvih, i kdyţ potom mu zase pro toho bombardéra, který mu to tak ošklivě zavařil, protoţe nalétával na cíl podruhé, schválili medaili, a to byla bezesporu výhra. Najednou si s dalším zdrcujícím úlekem uvědomil, ţe ten bombardér se přece taky jmenoval Yossarian! Tak to uţ jsou tři! V úţasu vyvalil krvavé oči a poplašeně se otočil jako na obrtlíku, aby se přesvědčil, ţe nemá nikoho za zády.

Před chvílí neexistoval v jeho ţivotě ţádný Yossarian, a teď tu kolem něho vyskakují Yossarianové na všech stranách jako zlí skřítkové. Snaţil se získat znovu ztracenou rovnováhu a klid. Yossarian přece není obvyklé jméno. Třeba nemá co dělat se třemi Yossariany, jsou moţná jenom dva, nebo nakonec existuje pouze jeden Yossarian — ale to přece na věci nic nemění! Plukovník byl i tak ve velkém nebezpečí. Nějaký šestý smysl mu našeptával, ţe mu hrozí obrovská, nevypočitatelná kosmická katastrofa, a jeho rozloţitá, macatá, mohutná postava se rozechvěla od hlavy aţ k patě nad představou, ţe tenhle Yossarian, ať uţ se z něho vyklube kdokoli, je mu předurčen jako jeho osobní Nemesis.

— 190 —

Plukovník Cathcart nebyl pověrčivý, ale věřil na zlá znamení, a tak se ihned posadil k psacímu stolu a do svého diáře přičinil kryptickou poznámku, která mu měla připomenout, aby si tu podezřelou záleţitost s Yossariany co nejdříve důkladně prošetřil. Poznámku provedl těţkou, rozhodnou rukou, její důleţitost energicky zvýraznil řadou kódovaných interpunkčních znamének a celý zápis dvakrát podtrhl, takţe vypadal nějak takhle:

Yossarian!!!(?)!

============

Kdyţ skončil, opřel se pohodlně o opěradlo křesla, neobyčejně spokojen sám se sebou, jak pohotově podnikl příslušné kroky, aby vyřešil tuto váţnou kritickou situaci. Yossarian — stačilo mu podívat se na to jméno a uţ se celý otřásl hnusem.

Těch „es“ je v tom jméně nějak moc. Syčí to z něho přímo satansky. Zní tak nesspolehlivě, buřičssky, susspektně, připomíná slova jako fašismus nebo dokonce socialismus či komunismus. Je to podezřelé, cizácké, nevkusné jméno, které nemůţe budit důvěru. Nemá nic společného s takovými čistými, svěţími, poctivými americkými jmény jako Cathcart, Peckem či Dreedle.

Plukovník Cathcart pomalu vstal a začal se opět plouţit po kanceláři. Téměř bezděky sebral z jedné bedýnky rajce a zuřivě se do něho zahryzl. Vzápětí se mu zkřivila tvář a nakousnuté rajce odhodil štítivě do koše na papíry. Plukovník neměl rajčata rád, ani kdyţ patřily jemu, a tyhle jeho nebyly. Podplukovník Korn je pod různými falešnými jmény skoupil na trţištích po celé Pianose, pod rouškou noci je dopravil na plukovníkův statek nahoře v kopcích a příštího jitra je odtud přivezl dolů na velitelství skupiny, kde za ně Milo plukovníkovi Cathcartovi a podplukovníkovi Kornovi zaplatil maximální cenu. Plukovník Cathcart si často kladl otázku, je-li to, co provádějí s těmi rajčaty, legální, ale podplukovník Korn tvrdil, ţe ano, a tak se snaţil nelámat si s tím hlavu moc často. Nevěděl ani přesně, jestli mu legálně patří ten statek nahoře v kopcích, protoţe všechno v té věci zařizoval podplukovník Korn. Plukovník Cathcart nevěděl, jestli mu ten dům patří nebo jestli ho má jen pronajatý, od koho ho získal a kolik stál, pokud vůbec něco stál. Podplukovník Korn byl ovšem právník, a jestliţe ho podplukovník Korn ujišťoval, ţe podvody, vyděračství, finanční machinace, zpronevěry, daňové úniky a spekulace na černém trhu jsou zcela legální, neměl o tom plukovník Cathcart důvod pochybovat.

Plukovník Cathcart věděl o svém domě v kopcích pouze to, ţe takový dům má a ţe mu leze krkem. V ţivotě se tak nenudil, jako kdyţ tam ob týden trávil pár dní, nutných k tomu, aby podpořil představy, ţe jeho vlhký kamenný statek plný průvanu je zlatavým palácem zvrhlé rozkoše. Všude po důstojnických klubech to vřelo nejasnými, ale zasvěcenými historkami o bezuzdných, přísně tutlaných

— 191 —

pijáckých a sexuálních orgiích, které se tam měly odehrávat, a o tajných nocích plných intimní extáze, které tam bylo moţno strávit s nejkrásnějšími, nejdráţdivějšími, nejvzrušivějšími a nejsnadněji ukojitelnými italskými kurtizánami, filmovými herečkami, modelkami a hraběnkami. Ţádné takové soukromé noci plné extáze ani přísně tutlané pijácké a sexuální orgie se tam nekonaly. Moţná by se byly konaly, kdyby generál Dreedle nebo generál Peckem projevili aspoň jednou zájem účastnit se těch orgií s ním, ale ţádný se v tomto smyslu nevyjádřil a plukovník nehodlal plýtvat časem a energií v milostných hrách s krásnými ţenami, kdyţ z toho pro něj nic nekoukalo.

Z těch zatuchlých osamělých nocí a nudných, jednotvárných dní na statku měl plukovník přímo děs. Na velitelství skupiny si uţil mnohem víc zábavy, protoţe tam mohl klidně zbuzerovat kaţdého, koho se náhodou nebál. Podplukovník Korn mu ovšem neustále připomínal, ţe by nemělo smysl si nahoře v kopcích drţet dům, kdyby ho vůbec nenavštěvoval. A tak tam pravidelně zajíţděl, pokaţdé sklíčen sebelítostí. Vozil si sebou v dţípu ručnici a monotónní hodiny si krátil tím, ţe střílel po ptácích a po rajčatech, která tam bujela v zanedbaných řádkách a s jejichţ sklizní si nedělal moc starostí.

Mezi důstojníky niţší hodnosti, jimţ plukovník Cathcart pokládal za moudré prokazovat přesto úctu, náleţel i major - - - de Coverley, i kdyţ mu to šlo proti srsti a nebyl si tak úplně jist, je-li to opravdu nutné. Major - - - de Coverley byl pro něj velikou záhadou, stejně jako pro majora Majora a vlastně pro kaţdého, kdo s ním kdy přišel do styku. Plukovníku Cathcartovi nebylo vůbec jasné, má-li k majoru - - - de Coverleymu obdivně vzhlíţet, nebo má-li ho přezírat. Major - - -

de Coverley byl pouhý major, i kdyţ byl neskonale starší neţ plukovník Cathcart, ovšem na druhé straně přistupovalo k majoru - - - de Coverleymu tolik lidí s takovou hlubokou, posvátnou úctou, ţe si plukovník Cathcart říkal, v tom musí něco být, oni o něm něco vědí. Major - - - de Coverley, to byla zlověstná, nepochopitelná postava, která v něm neustále vzbuzovala tíseň, a dokonce i podplukovník Korn se měl před majorem - - - de Coverleym na pozoru. Kaţdý se ho bál a nikdo nevěděl proč. Nikdo ani neznal, jaké má major - - - de Coverley křestní jméno, protoţe nikdo v sobě nenašel dost odvahy, aby se ho na ně zeptal.

Plukovník Cathcart věděl, ţe major - - - de Coverley je teď právě pryč, a těšil se z jeho nepřítomnosti, dokud mu neblesklo hlavou, ţe major - - - de Coverley je moţná pryč proto, aby proti němu někde kul pikle, a v té chvíli si začal přát, aby byl major - - - de Coverley raději zase uţ zpátky u eskadry, které příslušel, a on ho měl zase pěkně na očích.

Netrvalo dlouho a plukovníka Cathcarta začaly od toho ustavičného přecházení sem a tam bolet nohy v klenku. Usadil se tedy opět za psací stůl a rozhodl se, ţe se pustí do zasvěceného systematického rozboru celkové vojenské situace. S věcností člověka, který se vyzná v tlačenici, před sebe poloţil velký

— 192 —

bílý blok, rozdělil stránku uprostřed svislou čarou, takţe vznikly dva sloupce stejné šířky, a nahoře ji vodorovně přetnul. Na chvíli se kriticky zamyslel, pak se naklonil nad stůl a do záhlaví levého sloupce vepsal namačkaným, pečlivým rukopisem „Pasíva!!!“. Pravý sloupec nadepsal „Aktiva!!!!!“. Pak se opřel dozadu, aby si svůj náčrt obdivně prohlédl ze vzdálenější perspektivy. Několik vteřin důstojně přemítal a pak pečlivě olízl hrot tuţky a pod „Pasíva!!!"postupně, po soustředěných chvílích rozvaţování, zapsal:

Ferrara

Boloňa (provedení posunutí linie fronty na mapě)

Skítová střelnice

Nahý muž v nastoupené jednotce (po Avignonu)

Pak ještě připsal:

Otrava stravy ( v průběhu akce Boloňa)

A dále:

Kvílení (epidemie během předletové přípravy na akci Avignon) Potom ještě připojil:

Kaplan (potloukání se kolem důstojnického klubu — každý večer) Pak se rozhodl, ţe bude ke kaplanovi milosrdný, i kdyţ toho chlapa nemá rád, a vepsal do rubriky „ Aktiva!!! !!":

Kaplan (potloukání se kolem důstojnického klubu — každý večer) Tyto dva zápisy o kaplanovi se tedy navzájem neutralizovaly. Vedle

„Ferrary“ a „Nahého muţe v nastoupené jednotce (po Avignonu)“ potom plukovník připsal:

Yossarian!

K „Boloni (provedení posunutí linie fronty na mapě)“, k „Otravě stravy (v průběhu akce Boloňa)“ a ke „Kvílení (epidemie během předletové přípravy na akci Avignon)“ připojil nebojácnou, rozhodnou rukou:

— 193 —

?

Zápisy označené „?“ se týkaly záleţitostí, které hodlal okamţitě přešetřit, aby se zjistilo, hraje-li v nich nějakou úlohu Yossarian.

Najednou se mu ruka roztřásla a nebyl schopen psát dál. Vylekaně vyskočil od stolu, celý zpocený a nohy jako z olova, a vrhl se k otevřenému oknu, aby se nadýchl čerstvého vzduchu. Zrak mu padl na skítovou střelnici a se zoufalým výkřikem se vzápětí odvrátil a divokým, horečnatým pohledem začal těkat po stěnách kanceláře, jako by se na nich rojili samí Yossarianové.

Nikdo ho nemá rád. Generál Dreedle ho nenávidí. Je moţná docela sympatický generálu Peckemovi, ale kdoví, vţdyť plukovník Cargill, Peckemův pobočník, má nepochybně vlastní ambice a zřejmě nevynechá ţádnou příleţitost, kdy ho můţe u generála Peckema shodit. Jediný dobrý plukovník je mrtvý plukovník, říkal si — vyjímaje ovšem jeho vlastní osobu. Jediný plukovník, kterému důvěřoval, byl plukovník Moodus, ale i ten si jistě hřál svou polívčičku u svého tchána. Jeho velkým trumfem byl ovšem Milo, i kdyţ mu na druhé straně zřejmě velice uškodilo, ţe mu Milo svými letadly bombardoval skupinu. Ano —

ale Milo přece nakonec umlčel všechny protesty tím, ţe zveřejnil údaje o obrovském čistém zisku, kterého syndikát dosáhl dohodou s nepřítelem, a přesvědčil kaţdého, ţe bombardování vlastních lidí a letadel je z hlediska soukromého podnikání akce naprosto nezávadná a velice výnosná. Plukovník si však nemohl být Milém jist, protoţe se ho ostatní plukovníci snaţili přetáhnout k sobě. Plukovník Cathcart měl ve skupině ještě toho všiváka Náčelníka Bílého Polozuba, o kterém ten líný lotr kapitán Black tvrdil, ţe on to byl, kdo tenkrát za Velkého obléhání Boloně posunul na informační mapě linii fronty. Plukovník Cathcart si Náčelníka Bílého Polozuba dost cenil, protoţe kdyţ se Náčelník Bílý Polozub trochu napil a připletl se mu do cesty plukovník Moodus, hned ho vţdycky praštil do nosu. Plukovník Cathcart by si byl ze srdce přál, aby Náčelník Bílý Polozub začal tímto způsobem zpracovávat i tučnou tvář podplukovníka Korná. Podplukovník Kom byl totiţ pěkně prohnaný intrikán. Někomu na velitelství Sedmadvacáté letecké leţel pěkně v ţaludku, a ten člověk posílal všechna hlášení, která napsal, zpátky s výsměšnými glosami. A podplukovník Korn tam podplatil jednoho šikovného poštovního manipulanta, Wintergreen se jmenoval, aby se pokusil zjistit, kdo to je. Ţe tehdy při tom opakovaném náletu na Ferraru přišel o letadlo, to mu bezpochyby nijak neprospělo, stejně jako kdyţ to druhé letadlo tak záhadně zmizelo v mracích — a tenhle případ vlastně vůbec nezapsal do svého přehledu! Touţebně se snaţil rozpomenout, jestli se náhodou s tím letadlem neztratil v mracích i Yossarian, ale posléze si uvědomil, ţe Yossarian se s tím letadlem v mracích ztratit nemohl, kdyţ teď tak vyvádí kvůli takové prkotině, jako je mrzkých pět bombardovacích akcí navíc.

— 194 —

Těch šedesát letů je moţná pro ty chlapy opravdu moc, napadlo plukovníka Cathcarta, kdyţ se jim ten Yossarian tak vehementně brání. Vzápětí si však uvědomil, ţe podaří-li se mu donutit své lidi, aby odlétali větší počet akcí neţ

kterákoli jiná skupina, bude to ten nejhmatatelnější úspěch, jaký si bude moci připsat k dobru. Jak často připomínal podplukovník Korn, válka se přímo hemţila veliteli skupin, kteří pouze plnili svou povinnost, a chtěl-li upozornit na své jedinečné velitelské kvality, nezbývalo neţ učinit nějaké dramatické gesto —

třeba právě to, ţe mládenci z jeho skupiny nalétají více akcí neţ jakákoli jiná bombardovací skupina. Jisté je, ţe ţádný nadřízený generál nemá proti tomu, co plukovník Cathcart nařizuje, ţádné výhrady, i kdyţ se mu na druhé straně nedařilo zjistit, ţe by to na některého z nich učinilo nějaký zvláštní dojem. Coţ v něm vzbudilo obavy, ţe šedesát bombardovacích letů zřejmě zdaleka nestačí, ţe by měl ten počet ihned zvýšit na sedmdesát, osmdesát, sto, moţná dvě stě, tři sta, šest tisíc!

Nebylo sporu o tom, ţe by se mu mnohem lépe slouţilo pod někým přívětivějším, jako byl třeba generál Peckem, neţ pod takovým necitelným hulvátem, jako byl generál Dreedle, protoţe generál Peckem byl dostatečně bystrý, inteligentní a vzdělaný (studoval přece na jedné z nejlepších východoamerických univerzit), aby byl schopen ho v plné míře docenit a váţit si ho, i kdyţ ovšem generál Peckem nikdy ani v nejmenším nedal najevo, ţe ho vůbec nějak oceňuje a váţí si ho. Plukovník Cathcart se však pokládal za člověka neobyčejně vnímavého a uvědomoval si, ţe u takových jemných, vzdělaných, vyrovnaných lidí, jako jsou oni dva s generálem Peckemem, u osobností, které svůj vztah dokáţí uţ na dálku proteplit vrozeným vzájemným porozuměním, není třeba pátrat po viditelných projevech uznání. Stačí, ţe jsou oba téhoţ rodu —

věděl, ţe je pouze třeba diskrétně vyčkat vhodného okamţiku, kdy se ona sa-mozřejmá náklonnost projeví. Na druhé straně však skutečnost, ţe generál Peckem nikdy úmyslně nevyhledával jeho společnost a ţe se nijak nesnaţil udělat svými epigramy a svou hlubokou erudicí na plukovníka Cathcarta ještě větší dojem neţ na ostatní důstojníky a dokonce i na poddůstojníky a řadové vojáky, kteří se mu kdy připletli do cesty, nahlodávala zákeřně jeho sebedůvěru. Buď se plukovníku Cathcartovi nedařilo najít k němu správný přístup, nebo nebyl generál Peckem tím, na co si hrál, to jest jiskřivou, jasnozřivou osobností přetékající intelektem, a byl to naopak generál Dreedle, v němţ bylo správné vidět citlivého, šaramantního, bystrého a široce vzdělaného člověka, pod kterým se slouţí nesporně lépe. A tu najednou plukovník Cathcart naprosto ztratil přehled o tom, jak si s kým stojí, a začal mlátit pěstí do bzučáku na psacím stole, protoţe umíral touhou po tom, aby se k němu ihned přiřítil podplukovník Korn a ujistil ho, ţe ho má kaţdý rád, ţe Yossarian je pouhý výplod jeho obrazotvornosti a ţe na svém skvělém a udatném taţení za generálskou hodností dělá úţasné pokroky.

— 195 —

Pravda byla ovšem taková, ţe plukovník Cathcart neměl sebemenší šanci stát se generálem. Za prvé tu byl bývalý svobodník Wintergreen, který se rovněţ chtěl stát generálem a zkomolil, ztopil či poslal zpátky nebo na špatnou adresu veškerou korespondenci od plukovníka Cathcarta, pro plukovníka Cathcarta a o plukovníku Cathcartovi, která by mohla posílit plukovníkovu prestiţ. Za druhé uţ

tu byl jeden generál, totiţ generál Dreedle, a ten věděl, ţe na jeho funkci má zálusk generál Peckem, a marně si lámal hlavu, jak mu udělat cáru přes rozpočet.

Velitel perutě generál Dreedle byl vyhlášený hulvát něco málo přes padesát, mohutný chlap s hrudníkem jako sud. Jeho nos připomínal tvarem i barvou rajské jablíčko a malá šedá očka mu unaveně vykukovala zpod těţkých, vybledlých, nateklých víček, dvou plátků tučné slaniny. Vlastnil jednu ošetřovatelku a jednoho zetě, a kdyţ náhodou neměl hodně upito, nořil se často do dlouhého, ponurého mlčení. Generál Dreedle promarnil příliš mnoho času obětavou prací v armádě, a teď uţ bylo pozdě. Nová mocenská seskupení vykrystalizovala bez něho a on nevěděl, jak se s nimi vyrovnat. V nestřeţených chvílích se na jeho tvrdé, zachmuřené tváři zjevoval trpký, nepřítomný výraz poráţky a zklamání.

Generál Dreedle hodně pil. Jeho nálady byly vrtošivé a nepředvídatelné. „Válka je peklo,“ prohlašoval co chvíli, ať opilý, či střízlivý, a myslel to upřímně, i kdyţ

mu to nijak nebránilo, aby si z ní udělal dobrý kšeft a zatáhl do něho i zetě, ačkoli se spolu ustavičně hádali.

„Hajzlík jeden,“ stěţoval si na svého zetě generál Dreedle s pohrdavým chrochtnutím kaţdému, kdo stál náhodou v oblouku barového pultu v důstojnickém klubu vedle něho. „Za všechno, co má, vděčí mně. Já jsem toho všiváka nevděčnýho udělal, jenom já! Copak by ten cucák v sobě našel dost fištrónu, aby se sám vypracoval?“

„Ten chlap si myslí, ţe seţral všechnu moudrost,“ sděloval zase plukovník Moodus temným hlasem svému obecenstvu na opačném konci baru. „Nesnese kritiku a nedá si poradit.“

„Jo — radit, na to on je kofr,“ říkával s drsným zachechtáním generál Dreedle.

„Kdyby nebylo mě, je pořád ještě sotva kaprál.“

Bez plukovníka Mooduse a své ošetřovatelky neudělal ovšem generál Dreedle ani krok. Ta holka byla ta nejrozkošnější kočka, jakou kdy kdo viděl. Byla to buclatá, malá blondýnka, kulaté tvářičky zdobily roztomilé důlky, modrá očka se jí šťastně usmívala a kudrnaté vlásky měla pěkně vyčesané nahoru. Na kaţdého se tvářila přívětivě, a pokud ji někdo neoslovil, způsobně mlčela. Měla bujná ňadra a čisťounkou pleť. Byla neodolatelná a všichni se jí raději ostraţitě vyhýbali. Holka k nakousnutí, slaďoučká, povolná a pitomá, a kromě generála Dreedla byli z ní všichni celí pryč.

„Měli byste ji vidět nahatou,“ křenil se generál Dreedle s majetnickým poţitkem a ošetřovatelka se přitom po jeho boku pyšně usmívala. „V mém pokoji

— 196 —

na velitelství má uniformu ušitou z fialového hedvábí, která ji obtahuje tak těsně, ţe jí z ní bradavky trčí jako dvě třešničky. Milo mi obstaral materiál. Ani se jí pod to nevejdou kalhotky a podprsenka. Někdy večer, kdyţ je u mě plukovník Moodus, musí se do toho obléknout, a on se z ní pak můţe pominout.“ Generál Dreedle se chraptivě zasmál. „Měli byste vidět, co se pod tou její blůzou děje, kdyţ se trochu hne. Ten chlap je z toho úplně pryč. Ale kdybych ho někdy přistih, ţe si na ni nebo na nějakou jinou ţenskou třeba jen sáhnul, v tu chvíli toho nadrţenýho hajzlíka degraduju na vojína a nechám ho rok v kuchyni škrábat brambory.“

„Ten chlap ji má u sebe jenom proto, aby mě doháněl k šílenství,“ ţaloval na tchána plukovník Moodus mrzutě na druhém konci baru. „U něho na velitelství má ta děvka uniformu ušitou z fialového hedvábí, která ji obtahuje tak těsně, ţe jí z ní bradavky trčí jako dvě třešničky. Ani se jí pod to nevejdou kalhotky a podprsenka. Měli byste vidět, jak to hedvábí zašustí, kdyţ sebou trochu hne. Ale kdybych si na ni nebo na nějakou jinou ţenskou třeba jen sáhnul, v tu chvíli mě tchán degraduje na vojína a nechá mě rok v kuchyni škrábat brambory. Já se snad z tý ţenský jednou pominu.“

„Co jsme tady za mořem, neví ten moula, co je to ţenská,“ svěřoval generál Dreedle svým posluchačům a jeho hranatá prošedivělá hlava se nad tou ďábelskou představou otřásala sadistickým smíchem. „To je jeden z důvodů, proč ho od sebe nepustím ani na krok — aby se nemoh vyspat s nějakou děvkou. Umíte si představit, jaký peklo asi ten uboţák proţívá?“

„Co jsem tady za mořem, nevím, co je to ţenská,“ kňoural plukovník Moodus se slzami v očích. „Umíte si představit to peklo?“

Kdyţ se generálovi Dreedlovi někdo znelíbil, dovedl být k němu stejně nesmiřitelný jako k plukovníku Moodusovi. Pokrytectví, takt a přetvářka mu byly naprosto cizí a jeho krédo jako profesionálního vojáka bylo jednoznačné a vyhraněné: od všech mladých muţů, kterým velel, očekával, ţe za ideály, aspirace a idiosynkrazie starších muţů, kteří veleli jemu, ochotně poloţí ţivot.

Důstojníci, poddůstojníci a řadoví vojáci, kteří pod ním slouţili, mu splývali v pouhou kvantitativně měřitelnou vojenskou masu. Ţádal po nich jediné — aby konali svou povinnost. Jinak si mohli dělat, co se jim zlíbilo. Mohli třeba klidně svým lidem předepsat — jak to učinil plukovník Cathcart — šedesát povinných letů nebo nastoupit — jak to učinil Yossarian — do útvaru, jak je pámbu stvořil: i kdyţ nad tím pohledem i generálu Dreedlovi poklesla ţulová čelist a vydal se rázným krokem podle vyrovnané řady, aby se přesvědčil, jestli tam opravdu stojí v pozoru nahý chlap, na sobě pouze mokasíny, a čeká, aţ mu on, generál Dreedle, přijde udělit vyznamenání. Na chvíli docela ztratil řeč. O plukovníka Cathcarta se začaly pokoušet mdloby, kdyţ Yossariana postřehl, a podplukovník Korn si raději stoupl za něj a pevně ho uchopil za paţi. Nastalé ticho působilo přímo

— 197 —

groteskně. Od moře vál vytrvalý teplý vítr a po hlavní silnici jim vjel do zorného pole starý ţebřiňák naloţený špinavou slámou. Táhl ho černý osel a opratě drţel v rukou sedlák ve vybledlých pracovních šatech a s pomačkaným kloboukem se širokou střechou na hlavě, který oficiální vojenské ceremonii, odehrávající se vpravo od něho na nevelkém poli, nevěnoval sebemenší pozornost.

Nakonec generál Dreedle promluvil. „Zalez zpátky do vozu,“ štěkl přes rameno na svou ošetřovatelku, která ho předtím sledovala při jeho pochodu podél nastoupené řady. Ošetřovatelka odhopkala s úsměvem k jeho hnědému štábnímu vozu, zaparkovanému ve vzdálenosti necelých dvaceti metrů na pokraji čtvercové paseky. Generál Dreedle vyčkal v nasupeném tichu, aţ za ní bouchly dvířka auta, a pak vybafl: „Kdo to je?“

Plukovník Moodus nahlédl do svého seznamu. „To je nějaký Yossarian, tatínku. Má dostat letecký zásluţný kříţ.“

„No to se teda na to vykašlu,“ zamumlal generál Dreedle a jeho brunátná, kamenná tvář pobaveně změkla. „Pročpak na sobě nemáte uniformu, Yossariane?“

„Nechce se mi.“

„Nechce se vám — co tím chcete říct? Proč se vám ksakru nechce?“

„Prostě se mi nechce, pane generále.“

„Proč nemá na sobě uniformu?“ obrátil se generál Dreedle přes rameno na plukovníka Cathcarta.

„Mluví k vám,“ zašeptal podplukovník Korn plukovníku Cathcartovi zezadu přes rameno a dloubl ho nepříliš jemně loktem mezi ţebra.

„Proč nemá na sobě uniformu?“ obrátil se plukovník Cathcart na podplukovníka Korná s tváří zkřivenou bolestí a jemně si třel místo, do kterého mu podplukovník Korn právě uštědřil dloubanec.

„Proč nemá na sobě uniformu?“ obrátil se podplukovník Korn na kapitány Piltcharda a Wrena.

„Minulý týden při náletu na Avignon zahynul v jeho letadle jeden muţ a on byl pak celý od krve,“ odpověděl kapitán Wren. „Zapřisáhl se, ţe uţ ho nikdo nedostane do uniformy.“

„Minulý týden při náletu na Avignon zahynul v jeho letadle jeden muţ a on byl pak celý od krve,“ hlásil podplukovník Korn přímo generálovi Dreedlovi.

„Jeho uniforma ještě nepřišla zpátky z prádelny.“

„A to nemáte nějakou jinou?“

„Ostatní uniformy má rovněţ v prádelně, pane generále.“

„A co je s jeho spodním prádlem?“ vyptával se dál generál Dreedle.

„Všechno jeho spodní prádlo je v současné době také v prádelně,“ odpověděl podplukovník Korn.

„To jsou všechno jenom samý kecy,“ prohlásil generál Dreedle.

— 198 —

„Jsou to samý kecy,“ přisvědčil Yossarian.

„Buďte klidný, pane generále,“ ujišťoval plukovník Cathcart generála Dreedla a vrhl výhruţný pohled na Yossariana. „Osobně vám ručím za to, ţe ten člověk bude exemplárně potrestán.“

„To je mi srdečně fuk, jestli ho potrestáte, nebo ne,“ opáčil generál Dreedle s podráţděným překvapením. „Vyslouţil si medaili. Kdyţ ji chce převzít nahatej, co je vám po tom?“

„Já mám na to týţ názor, pane generále,“ vyhrkl plukovník Cathcart s nadšeným souhlasem a otřel si čelo vlhkým bílým kapesníkem. „Ovšem tvrdil byste to tak jednoznačně i s přihlédnutím k nedávnému přípisu pana generála Peckema, který se zabýval otázkou přiměřeného oblečení v bojových oblastech?“

„Peckema?“ Tvář generála Dreedla zahalila mračna.

„Ano, pane generále,“ přisvědčil plukovník Cathcart úsluţně. „Pan generál Peckem dokonce doporučuje, ţe máme svoje lidi posílat do boje ve vycházkových uniformách, aby dělali na nepřítele dobrý dojem, kdyby byli sestřeleni.“

„Peckem?“ opakoval generál Dreedle a stále ještě nad tím rozladěně mţikal očima. „Co s tím má proboha Peckem společného?“

Podplukovník Korn znovu surově dloubl plukovníka Cathcarta loktem do zad.

„Vůbec nic, pane generále!“ odpověděl plukovník Cathcart s pohotovou přizpůsobivostí a celý se přitom kroutil bolestí a opatrně si hladil to citlivé místečko, kam ho podplukovník Korn znovu šťouchl. „To je přesně ten důvod, proč jsem se rozhodl nepodnikat zatím zhola nic, dokud nebudu mít příleţitost projednat to s vámi. Máme to naprosto ignorovat, pane generále?“

Generál Dreedle ho naprosto ignoroval, odvrátil se od něho se zlověstným opovrţením a podal Yossarianovi medaili i s pouzdrem.

„Zajdi k vozu a přiveď sem to moje děvče,“ přikázal plukovníku Moodusovi naštvaně a s nasupenou tváří vyčkal na místě, dokud se k němu ošetřovatelka opět nepřipojila.

„Vzkaţte ihned do kanceláře, aby odvolali ten rozkaz, který jsem právě vydal, ţe všichni příslušníci skupiny jsou povinni brát si na bombardovací lety kravatu,“

šeptal plukovník Cathcart koutkem úst naléhavě podplukovníku Kornovi.

„Říkal jsem vám, abyste nic nedělal,“ ušklíbl se podplukovník Korn. „Ale kdyţ vy si nedáte říct.“

„Šššš!“ okřikl ho plukovník Cathcart poděšeně. „Proboha, Korne, co jste mi to s těmi zády provedl?“

Podplukovník Korn se znovu ušklíbl.

Ošetřovatelka generála Dreedla sledovala svého velitele na kaţdém kroku a tak se s ním před náletem na Avignon octla i v místnosti pro předletovou přípravu. Stála v rohu vedle pódia s připitomělým úsměvem na tváři a ve svém

— 199 —

růţovozeleném oblečení se po boku generála Dreedla vyjímala jako úrodná oáza v poušti. Jakmile ji Yossarian spatřil, zoufale se do ní zamiloval. Poklesl na duchu a nitro mu v té chvíli zdusila vyprahlá prázdnota. Ţádostivým pohledem hltal její plné rudé rty a dolíčkovaté tváře, a major Danby zatím monotónním, školometským, chlapsky strohým hlasem mlel cosi o soustředěné protiletadlové palbě, která je čeká nad Avignonem. Při představě, ţe tuhle fantastickou ţenskou, se kterou nepromluvil ještě ani slovo a kterou teď tak oddaně miloval, moţná uţ

nikdy neuvidí, Yossarian v hlubokém zoufalství tiše zasténal. Kdyţ se na ni tak díval, srdce se mu rozbušilo a duše rozbolela lítostí, obavou a touhou — byla přece tak krásná! Zboţňoval zem pod jejíma nohama. Lepkavým jazykem si olízl vyprahlé, ţíznivé rty a znovu ţalostně zavyl, tentokrát uţ dost hlasitě, takţe se na něj ihned upřely překvapené, pátravé pohledy muţů sedících na hrubých dřevěných lavicích kolem něho, oblečených v čokoládově zbarvených overalech a okšírovaných padákovými postroji.

Nately se k němu polekaně otočil a zašeptal: „Co je? Co se děje?“ Yossarian ho neslyšel. Byl nemocný chtíčem a zmámený lítostí. Ošetřovatelka generála Dreedla byla takový něţný cvalíček a Yossarianovy smysly nestačily vstřebávat ţlutou zář jejích vlasů a nikdy neproţité dotyky jejích měkkých malých prstíků, oblé, neokusené bohatství jejích panensky rozdychtěných ňader, ukrytých v růţové košili vojenského střihu, u krku hluboko rozhalené, vlnivý, zralý trojúhelník průsečíku jejího břicha a stehen v těsných, hladkých důstojnických kalhotech z temně zeleného gabardénu. Hltal ji ţíznivě od hlavy aţ po nalakované nehty na nohou. Byl by dal nevímco, aby o ni nepřišel. „Úúúúúúú,“ zakvílel znovu, a tentokrát se tím rozechvělým stonem, deroucím se z hloubi jeho srdce, rozvlnila celá místnost. Mezi důstojníky na pódiu projel závan neklidu a dokonce i major Danby, který několik okamţiků předtím začal sjednocovat čas, zakolísal na okamţik v soustředěném rytmu odpočítávaných vteřin a málem musel začít znovu. Nately sledoval Yossarianův vytrţený pohled přes dlouhé čtvercové auditorium, aţ vysledoval jeho cíl — ošetřovatelku generála Dreedla. Kdyţ se dovtípil, co Yossariana trápí, zesinal hrůzou.

„Hned toho nech, jo?“ varoval Yossariana vzrušeným šepotem.

„Úúúúúúúúúúúúúúúúúú,“ zavyl Yossarian počtvrté a teď uţ ho kaţdý slyšel zcela zřetelně.

„Zbláznil ses?“ zasyčel Nately divoce. „Dostaneš se do maléru.“

„Úúúúúúúúúúúúúúúúúúú,“ odpověděl Yossarianovi z opačného konce místnosti Dunbar.

Nately poznal Dunbarův hlas. Situace se mu beznadějně vymykala z rukou a tak se odvrátil s tichým zasténáním „Úúúúú!“

„Úúúúúúúúúúúúúúúúúú,“ odpověděl mu naříkavě Dunbar.

— 200 —

„Úúúúúúúúúúúúúúúúúú,“ zakvílel Nately hlasitě, kdyţ si s pocitem zoufalství uvědomil, ţe právě sám taky zakvílel.

„Úúúúúúúúúúúúúúúúúú,“ ozval se opět z druhé strany Dunbar.

„Úúúúúúúúúúúúú,“ vmísil se do toho z jiné části místnosti někdo zcela nový a Natelymu se nad tím zjeţily vlasy.

Yossarian a Dunbar dvojhlasně odpověděli a Nately se mezitím celý scvrkl a marně hledal nějakou skulinku, do které by se mohl ukrýt a zatáhnout tam Yossariana s sebou. Tu a tam se uţ lidé začínali dusit potlačovaným smíchem.

Nately najednou podlehl zlovolnému pokušení a v nastalé pauze sám úmyslně zakvílel. Odpověděl mu další nový hlas. Opojné vůni vzpurnosti nedokázal Nately vzdorovat, a kdyţ se naskytla další vhodná odmlka, do které se s tím vešel, znovu úmyslně zakvílel. Jako ozvěna mu odpověděl další nový hlas. V místnosti to začínalo nepotlačitelně vřít. Změť hlasů stále sílila. Do toho počali muţi šoupat nohama a najednou jim všechno padalo z rukou — tuţky, pravítka, mapová pouzdra i řinčivé protiflakové přilby.

Většina těch, co nekvíleli, se uţ zcela bezostyšně smála a kdoví, do jaké šíře se ta neorganizovaná kvílivá vzpoura mohla nakonec rozrůst, kdyby sám generál Dreedle nezakročil a nezkrotil ji. Energicky postoupil vpřed a zaujal postavení uprostřed pódia přímo před majorem Danbym, který s hlavou vytrvale skloněnou soustředěně sledoval náramkové hodinky a hlasitě odpočítával: „... pětadvacet sekund... dvacet... patnáct...“ Ve velké, brunátné, pánovité tváři generála Dreedla se zračil zmatek a údiv a narůstalo v ní hrozivé rozhodnutí.

„Tak to by snad stačilo, mládenci,“ rozkázal úsečně. Oči mu plály pobouřením a hranatou spodní čelist měl bojovně vysunutou. Rázem byl klid.

„Velím bojovému útvaru,“ sdělil jim mrazivým tónem, kdyţ se místností rozhostilo naprosté ticho a mládenci se na lavicích choulili jako zmoklé slepice,

„a dokud téhle skupině velím já, další kvílení se nepřipouští. Je to jasné?“

Bylo to jasné kaţdému s výjimkou majora Danbyho, který se dosud plně soutřeďoval na své hodinky a hlasitě odpočítával vteřiny. „... čtyři... tři... dvě...

jedna... čas!“ zvolal major Danby, ale kdyţ pak vítězně pozvedl zrak, zjistil, ţe ho nikdo neposlouchal a ţe tu proceduru bude muset ještě jednou opakovat „Úúúú,“

zanaříkal nad tím celý nešťastný.

„Kdo to byl?“ zařval nevěřícně generál Dreedle a s vraţdou v očích se prudce otočil k majoru Danbymu, který se vyděšeně zapotácel a zmateně se začal třást a potit po celém těle. „Kdo je ten chlap?“

„M-major Danby, pane generále,“ zakoktal plukovník Cathcart. „Operační důstojník mé skupiny.“

„Vyveďte ho a ihned ho zastřelte,“ nařídil generál Dreedle.

„P-prosím, pane generále?“

„Řekl jsem, abyste ho vyvedli ven a zastřelili ho. Neslyšel jste snad?“

— 201 —

„Rozkaz, pane generále!“ odpověděl předpisově plukovník Cathcart, těţce polkl a rázně se obrátil na svého šoféra a meteorologa. „Vyveďte majora Danbyho ven a zastřelte ho.“

„P-prosím, pane plukovníku?“ zakoktali dvojhlasně šofér a meteorolog.

„Řekl jsem, abyste majora Danbyho vyvedli ven a zastřelili ho,“ vyštěkl plukovník Cathcart. „Neslyšeli jste snad?“

Oba mladí poručici tupě přikývli a celí zkoprnělí na sebe zdráhavě zírali a čekali, aţ ten druhý se rozhoupá a začne vyvádět majora Danbyho ven, aby ho pak mohli zastřelit. Ţádný z nich nikdy předtím nevyváděl majora Danbyho z místnosti, aby ho zastřelili, a tak se teď k němu rozpačitě, pomaličku blíţili, kaţdý z jedné strany. Major Danby byl strachem bílý jako křída. Najednou se pod ním podlomila kolena a začal klesat k zemi. Oba mladí poručici k němu ihned přiskočili a chytili ho v podpaţí, aby neupadl. Kdyţ se takto majora Danbyho zmocnili, zdálo se, ţe by uţ teď všechno ostatní mělo jít jako po másle, ale neměli u sebe ţádnou zbraň. Major Danby se rozeštkal. Plukovník Cathcart pocítil nutkání rozeběhnout se k němu a utěšit ho, ale nechtěl před generálem Dreedlem vypadat jako nějaká třasořitka. Vzpomněl si, ţe Appleby a Havermeyer si na bombardovací akce vţdycky berou revolver, a začal v řadách svých muţů pátrat po jejich tvářích.

Plukovník Moodus přešlapoval po celou tu dobu celý nešťastný opodál, a kdyţ se major Danby rozbrečel, nedokázal se uţ ovládnout a s mučednickým výrazem obětního beránka váhavě přistoupil ke generálovi Dreedlovi. „Ještě by sis to měl rozmyslet, tati,“ radil mu nesměle. „Asi ho nemůţeš dát jen tak zničehonic zastřelit.“

Generála Dreedla ten zákrok přímo rozběsnil. „To bych teda rád věděl, proč ne?“ zahřímal krvelačně hlasem tak silným, ţe se barák málem rozsypal.

Plukovník Moodus, tvář zrudlou trapnými rozpaky, se k němu naklonil a zašeptal mu cosi do ucha. „Jak to, ţe nemůţu?“ burácel generál Dreedle. Plukovník Moodus mu opět cosi špitnul. „Chceš říct, ţe nemůţu dát zastřelit, koho chci?“

doráţel na něj generál Dreedle vrcholně pobouřen. Se zájmem nakláněl ucho, aby slyšel, co mu plukovník Moodus šeptá teď. „To je fakt?“ ujišťoval se. Nevěřícný zájem ztlumil jeho hněv.

„Jistě tati, bohuţel.“

„Ty si asi myslíš, ţes seţral všechnu moudrost, co?“ vybafl generál Dreedle zčistajasna na plukovníka Mooduse.

Plukovník Moodus opět zrudl. „To ne, tati, nechtěl bych jenom, aby —“

„Dobrá, dobrá — tak ho tedy pusťte, toho lotra nedisciplinovanýho,“ zavrčel generál Dreedle. Znechuceně se odvrátil od svého zetě a vyštěkl naštvaně na ty dva lidi plukovníka Cathcarta, šoféra a meteorologa: „Ale ať odtud vypadne a uţ

mi nikdy nechodí na oči. A byl bych taky moc rád, kdyby tahle předletová

— 202 —

instruktáţ skončila, neţ bude po válce. Takovouhle neschopnost jsem ještě neviděl.“

Plukovník Cathcart strnule přikývl a spěšně své lidi pobídl, aby majora Danbyho vystrčili co nejrychleji ze dveří. Ovšem kdyţ se tak vzápětí stalo, nebylo vůbec jasné, kdo teď bude pokračovat v instruktáţi. Všichni po sobě koukali jako připitomělé ovce. Nic se nedělo a generál Dreedle začal znovu hrozivě brunátnět. Plukovník Cathcart byl naprosto bezradný. Ještě chvíli, a byl by začal hlasitě kvílet, ale tu se role zachránce ujal podplukovník Korn. Vykročil dopředu a vzal to do svých rukou. Plukovník Cathcart si oddechl. Pocítil takovou úlevu, ţe mu málem vyhrkly slzy do očí a srdce mu v tu chvíli začínalo přetékat vděčností.

„Tak pozor, mládenci — srovnáme si čas, ano?“ začal podplukovník Korn velitelsky ostrým hlasem a vrhl koketní pohled směrem ke generálu Dreedlovi.

„Provedeme si synchronizaci hodinek, a povede se nám to pěkně napoprvé. A kdyby nám to hned napoprvé nevyšlo, moc by nás pak s panem generálem Dreedlem zajímalo, kdo to zavinil. Je to jasné?“ Znovu zaletěl očima ke generálu Dreedlovi, aby zjistil, zda jeho námluvy zabraly. „Nařiďte si hodinky na devět osmnáct.“

Podplukovník Korn provedl synchronizaci hodinek bez nejmenších problémů a sebevědomě pokračoval v předletové přípravě. Sdělil přítomným heslo dne a stručně a jasně zrekapituloval povětrnostní situaci, vrhaje co chvíli ţhavé postranní pohledy na generála Dreedla. Cítil, ţe se mu podařilo udělat na něj nejlepší dojem, a toto poznání mu dodávalo stále větší odvahu. Nadouval se jako načepýřený holub, předváděl se v plném lesku a přecházel přitom po pódiu stále rychleji. Znovu oznámil heslo dne a křepče navázal zapáleným projevem o významu avignonského mostu pro válečné úsilí a o tom, ţe kaţdý letec, který se akce zúčastní, je povinen povýšit lásku k vlasti nad mrzké lpění na ţivotě. Kdyţ

skončil svůj povznášející výklad, znovu ohlásil heslo dne, připomněl plánovaný úhel přiblíţení a zopakoval povětrnostní podmínky. V těch chvílích se podplukovník Korn cítil ve fantastické formě. Byl prostě jednička — kam se na něj všichni ostatní hrabou.

Plukovníku Cathcartovi to pomalu začalo docházet. Kdyţ mu to došlo docela, zůstal jako opařený. Sledoval závistivě, jak zdařile podplukovník Korn dovršuje svou zradu, a tvář se mu stále víc protahovala. Byl by se raději neviděl, kdyţ

sebou generál Dreedle vedle něho zavrtěl a dotázal se ho šeptem tak halasným, ţe ho bylo slyšet aţ na opačném konci místnosti:

„Kdo je ten chlap?“

Celý zsinalý zlými předtuchami plukovník Cathcart odpověděl a generál Dreedle pak přiloţil dlaň k ústům a něco plukovníkovi Cathcartovi přidušeně zašeptal. V tom okamţiku se plukovníkova tvář rozsvítila nesmírným potěšením.

— 203 —

Podplukovník Korn to viděl a celý se roztřásl neovladatelným nadšením. Ţe by ho byl generál Dreedle právě na místě povýšil na plukovníka? To napětí bylo nesnesitelné. Mistrovskou řečnickou exhibicí instruktáţ ukončil a pln očekávání se obrátil ke generálu Dreedlovi, který ho teď měl zahrnout upřímnými gratulacemi. Generál Dreedle však ráznými kroky vycházel z budovy, sledován svou ošetřovatelkou a plukovníkem Moodusem, a na něj se ani neohlédl.

Podplukovník přímo zkameněl zklamáním, ale za okamţik se vzpamatoval.

Vyhledal očima plukovníka Cathcarta, který stál dosud jako v transu, na rtech blaţený úsměv, nadšeně se k němu vrhl a začal ho tahat za paţi.

„Co o mně říkal?“ vyptával se vzrušeně, zalykaje se pyšnou, vítězoslavnou nedočkavostí. „Co o mne říkal generál Dreedle?“

„Chtěl vědět, kdo jste.“

„Já vím. Já vím. Ale co o mně povídal? Co říkal?“

„Ţe se mu z vás dělá nanic.“

— 204 —

22. Milo starosta

To byla právě ta akce, při které to Yossarianovi tak zle pocuchalo nervy. Při náletu na Avignon to Yossarianovi zle pocuchalo nervy, protoţe Snowdenovi to tam beznadějně pocuchalo střeva, a Snowdenovi to beznadějně pocuchalo střeva, protoţe letadlo pilotoval Huple, a to byl patnáctiletý kluk, a jako druhý pilot letěl Dobbs, a to byl ještě horší případ, protoţe chtěl po Yossarianovi, aby mu pomohl zavraţdit plukovníka Cathcarta. Huple byl dobrý pilot, to Yossarian věděl, ale byl to ještě kluk, a Dobbs mu taky moc nevěřil, a kdyţ tehdy shodili bomby, vyrval Huplovi znenadání v záchvatu šílenství řízení z rukou a strhl letadlo střemhlav dolů, ţe měli srdce aţ v krku, v uších cítili nesnesitelný tlak a byli přesvědčeni, ţe nastala jejich poslední hodinka. Yossarianovi přitom vypadl konektor sluchátek z přívodu a přitlačilo ho to jako bezmocnou loutku hlavou ke stropu celního prostoru.

Doboha! ječel Yossarian bezhlesně během toho pádu. Doboha! Doboha!

Doboha! Doboha! dralo se mu zoufale na rty, které nedokázal rozevřít, a letadlo padalo k zemi a on visel v beztíţném stavu s hlavou přimáčknutou ke stropu, dokud se Huplovi nepodařilo převzít zase řízení, vyrovnat stroj a ponořit se do toho šíleného, rozeklaného, nepravidelného kaňonu rozkaceně prskající protiletadlové palby, z něhoţ se jim právě podařilo uniknout a z něhoţ se teď budou muset snaţit znovu nějak dostat. V tu chvíli se ozval tupý úder a v plexisklu se objevila díra velká jako pěst. Yossariana pálily tváře, zasaţené třpytivými střepinkami. Krev mu netekla.

„Co se stalo? Co se stalo?“ vykřikl a divoce se roztřásl, kdyţ neuslyšel vlastní hlas. Prázdné ticho ve sluchátkách palubního telefonu v něm probudilo takový děs, ţe se bál pohnout, krčil se na všech čtyřech jako myš v pasti a neodvaţoval se ani nadýchnout. Nakonec postřehl lesklý váleček konektoru sluchátek, který mu bimbal před očima, a rozechvělými prsty ho vrazil zpátky do zdířky. Doboha!

sténal v neutuchající hrůze, protoţe výbuchy flaku duněly a houbovitě rozkvétaly všude kolem něho. Doboha!

Kdyţ se Yossarian zase napojil na palubní dorozumívací systém, uslyšel Dobbse, jak pláče.

„Pomozte mu, pomozte mu,“ vzlykal Dobbs. „Pomozte mu, pomozte mu!“

„Komu? Komu?“ zakřičel Yossarian. „Komu, doboha?“

„Bombardérovi, bombardérovi,“ naříkal Dobbs. „Neodpovídá. Pomozte bombardérovi. Pomozte bombardérovi.“

„Tady je bombardér,“ řval na něj Yossarian. „Tady je bombardér. Mně nic není. Já jsem v pořádku.“

„Tak mu pomoz, pomoz mu,“ vzlykal Dobbs. „Pomoz mu. Pomoz mu.“

— 205 —

„Ale komu? Komu?“

„Střelci-radistovi,“ ţadonil Dobbs. „Pomoz střelci-radistovi.“

„Je mi zima,“ zakňoural v záchvatu naříkavé agónie chabě do telefonu Snowden. „Prosím vás, pomozte mi. Je mi zima.“

A Yossarian se proplazil spojovacím tunelem a přes pumovnici přelezl do zadní části letadla, kde na podlaze našel raněného Snowdena, který tam umrzal ve ţluté kaluţi slunečního světla a na zemi vedle něho leţel ve smrtelných mdlobách rozplácle ten nový zadní střelec.

Dobbs byl snad nejhorší pilot na světě a dobře to o sobě věděl — ţalostná troska mladého člověka, který kdysi překypoval muţnou energií. Neustále se snaţil přesvědčit nadřízené, ţe uţ není schopen pilotovat letadlo. Ţádného z nich to však nezajímalo a toho dne, kdy byl počet povinných letů zvýšen na šedesát, vkradl se Dobbs do Yossarianova stanu a svěřil se mu se svým plánem na zavraţdění plukovníka Cathcarta; Orr byl právě někde venku a sháněl nějaké těsnění. Dobbs potřeboval, aby mu Yossarian pomohl.

„To myslíš, ţe bychom ho měli chladnokrevně zabít?“ podivoval se zaraţeně Yossarian.

„Přesně tak,“ přisvědčil Dobbs s optimistickým úsměvem, povzbuzen tím, jak to Yossarian rychle pochopil. „Odrovnáme ho tím lugerem, co jsem si ho přivezl ze Sicílie. Nikdo neví, ţe ho mám.“

Yossarian ten nápad chvíli beze slova zvaţoval a pak prohlásil: „Já bych to asi nedokázal.“

Dobbs uţasl. „A proč ne?“

„Podívej. Z ničeho bych neměl takovou radost, neţ kdyby si ta svině někde srazila vaz nebo se zabila v letadle či kdyby mi řekli, ţe ho odprásk někdo jiný.

Ale já sám bych ho asi zabít nedoved.“

„On ale oddělá tebe, neţ řekneš švec,“ přesvědčoval ho Dobbs. „Vţdyť jsi to byl ty sám, kdo mi řek, ţe nás ten chlap všechny odrovná, kdyţ nás bude drţet v bojový sluţbě takhle dlouho.“

„Ale zabít bych ho asi přesto nesved. Nemyslíš, ţe i on má právo na ţivot?“

„Jestli se on snaţí okrást o to právo nás, tak nemá. Co je to s tebou?“ Dobbs byl z toho celý vedle. „Pamatuješ se, jak ses přesně kvůli tomuhle hádal s Clevingerem? A vzpomeň si, jak to s ním dopadlo. Rozplynul se v mracích.“

„Přestaň křičet, jo?“ okřikl ho Yossarian.

„Copak já křičím?“ zařval Dobbs ještě hlasitěji, tvář zrudlou revolučním zápalem. Oči mu těkaly, chřípí se mu chvělo a na roztřeseném růţovém spodním rtu se objevila pěnivá slinka. „Kdyţ zvýšil počet povinných operačních letů na šedesát, skoro sto lidí u skupiny jich uţ muselo mít nalítáno pětapadesát. A nejmíň dalších sto na tom bylo jako ty — do těch pětapadesáti jim uţ chybělo jen

— 206 —

pár letů. Jestli ho v tom necháme pokračovat, všechny nás nakonec pošle k čertu.

Musíme ho předběhnout a poslat k čertu jeho.“

Yossarian neurčitě přikývl, protoţe neměl příliš chuť se v téhle věci angaţovat. „A ty si myslíš, ţe by nám to prošlo?“

„Mám to všechno bezva vymyšlený. Šel bych na to tak, ţe —“

„Neřvi tak, proboha!“

„Vţdyť neřvu. Mám to —“

„Tak přestaneš řvát, nebo ne?“

„Mám to všechno promyšlený,“ šeptal Dobbs, a aby zvládl divoce gestikulující ruce, stiskl jimi pelest Orrova lůţka tak pevně, ţe mu zbělaly klouby.

„Aţ se bude ve čtvrtek dopoledne vracet z toho svýho zatracenýho statku v kopcích, proplíţím se lesem nepozorovaně k místu, kde je na silnici ta vlásenková zatáčka, a schovám se do křoví. Bude tam muset zpomalit, a já ze svýho úkrytu uvidím pohodlně na silnici v obou směrech, abych měl jistotu, ţe se tam němota nikdo jinej. Aţ ho uvidím přijíţdět, vystrčím na silnici nějakej pořádnej klacek, aby musel s dţípem zastavit. Potom vyskočím z křoví s tím lugerem a naperu mu to do palice, ţe bude na místě po něm. Pak někde zakopu revolver, poţenu si to lesem zpátky k eskadře a půjdu si po svým jakoby nic. Na tom se přece nedá nic zkazit, ne?“

Yossarian jeho plán krok za krokem soustředěně sledoval. „A jakou roli v tom hraju já?“ zeptal se zmateně.

„Bez tebe se nemohu obejít,“ vysvětloval Dobbs. „Potřebuju, abys mi to schválil.“

Yossarian nevěřil svým uším. „A to je všechno, co po mně chceš? Jenom abych ti to schválil?“

„Víc od tebe neţádám,“ přisvědčil Dobbs. „Jenom mi řekni, abych se do toho pustil, a já mu pozejtří vystřelím mozek z hlavy, úplně sám.“ Vzrušením mluvil stále rychleji a uţ zase hlasitěji. „Kdyţ uţ jsme u toho, nejradši bych prostřelil hlavu i podplukovníkovi Kornovi, ale kdyby ti to nevadilo, majora Danbyho bych asi ušetřil. Pak bych odrovnal taky Applebyho a Havermeyera, a aţ bychom si to vyřídili s nima, rád bych zlikvidoval McWatta.“

„McWatta?“ vykřikl Yossarian a nadskočil úlekem. „McWatt je můj kamarád. Co ti udělal McWatt?“

„Asi nic,“ přiznával Dobbs s jistými rozpaky. „Jen mě tak napadlo, ţe kdyţ uţ

zavraţdíme Applebyho a Havermeyera, mohli bychom sejmout i McWatta. Ty bys nechtěl zabít McWatta?“

Yossarian pevně trval na svém stanovisku. „Poslyš, bude mě to moţná dál zajímat, jestli to nebudeš vyřvávat na celý ostrov a jestli se spokojíš s odděláním plukovníka Cathcarta. Ale jestli z toho chceš udělat hotový jatka, se mnou nepočítej.“

— 207 —

„Dobrá, dobrá,“ snaţil se ho uchlácholit Dobbs. „Tak tedy jen plukovník Cathcart. Mám to udělat? Řekni mi, ţe jo, a jdu na to.“

Yossarian zavrtěl hlavou. „To já ti asi nemůţu říct — jdi na to.“

Dobbs přímo šílel. „Dohodněme se na kompromisu,“ ţadonil úpěnlivě.

„Nemusíš mi tedy říkat, abych se do toho dal. Stačí, kdyţ mi potvrdíš, ţe to je vynikající nápad. Souhlasíš? Ţe je to vynikající nápad?“

Yossarian znovu zavrtěl hlavou. „Byl by to vynikající nápad, kdyby ses do toho pustil a udělal to, aniţ bys mi o tom napřed říkal. Teď uţ je pozdě. Co ti na to mám říct. Nespěchej na mě. Třeba si to rozmyslím.“

„To uţ ale bude pozdě.“

Yossarian stále ještě vrtěl hlavou. Dobbs byl zklamán. Chvíli seděl a koukal jako zmoklá slepice a pak se najednou vymrštil jako uštknutý a odklusal, pokusit se ještě jednou se vší vehemencí přesvědčit doktora Daneeku, aby ho zbavil letové povinnosti. Jak se hrnul ven, zavadil bokem o Yossarianovo umyvadlo a převrhl je a pak zakopl o přívodní trubičku kamínek, která Orr stále ještě nedobudoval. Doktor Daneeka čelil Dobbsovu nájezdu, podporovanému zuřivou gestikulací, netrpělivým pokyvováním a pak ho poslal na ošetřovnu, aby své symptomy popsal Gusovi a Wesovi. Jen otevřel ústa, namazali mu dásně fialovou dezinfekcí. Pak mu natřeli nafialovo i prsty na nohou, a kdyţ znovu otevřel ústa, aby přednesl, co ho trápí, donutili ho spolknout projímadlo, a pak s ním vyběhli.

Dobbs byl ještě v horším stavu neţ Hladový Joe, který byl aspoň rád, ţe můţe do vzduchu, kdyţ ho zrovna nepronásledovaly noční můry. Dobbs byl na tom téměř tak špatně jako mrňavý Orr, který se stále jen spokojeně křenil, cenil rozviklané, křivé veverčí zuby a co chvíli ze sebe vyrazil pomatené zachechtání.

Orra poslali na dovolenou s Milém a s Yossarianem, kdyţ ti dva tehdy letěli do Káhiry pro vajíčka a Milo místo toho nakoupil bavlnu a odstartoval za úsvitu směrem na Istanbul s letadlem napraným aţ po střelecké věţe exotickými pavouky a nezralými načervenalými banány. Orr byl snad největší rapl, s kterým se kdy Yossarian setkal — přímo k seţrání. Měl obhroublý ducatý obličej, světle hnědé oči mu neustále vylézaly z důlků jako dvě skleněné kuličky a na-pomádované melírované vlasy, husté a kučeravé, mu na hlavě vytvářely cosi jako kotec pro štěně. Téměř pokaţdé, kdyţ se dostal do vzduchu, skončil s letadlem ve vodě nebo mu rozstříleli motor. Kdyţ tenkrát přistáli na Sicílii, ačkoli předtím odstartovali na Neapol, a přilepil se tam na ně před hotelem, ve kterém bylo místo jen pro Mila, vykutálený desetiletý pasák s doutníkem v puse a nabízel jim svoje dvě sestry, dvanáctileté panny, začal Orr Yossariana nadšeně tahat za rukáv.

Yossarian se nedal zviklat, vytrhl se mu a s vyděšeným zaujetím koukal místo na Vesuv na Etnu a nemohl pochopit, co dělají na Sicílii, kdyţ měli být v Neapoli.

Orr se však nedal odbýt a znovu a znovu na něj koktavě doráţel, celý roztřesený návalem ţádostivosti, aby se s ním a s tím vykutáleným desetiletým pasákem

— 208 —

vydal za jeho dvěma panenskými dvanáctiletými sestrami, které ovšem ţádné panny ani sestry nebyly a kterým bylo ve skutečnosti teprve osmadvacet.

„Jen s ním jdi,“ přikazoval Milo lakonicky Yossarianovi. „Mysli na svůj úkol.“

„Tak dobře,“ podvolil se s povzdechem Yossarian, protoţe si uvědomil, jaký má úkol. „Ale nech mě aspoň, ať si nejdřív najdu nějaký hotel, abych se pak moh pěkně vyspat.“

„Vyspíš se pěkně s těma holkama,“ řekl mu na to Milo týmţ spikleneckým tónem. „Mysli na svůj úkol.“

Yossarian s Orrem se však nevyspali ani trošku, protoţe skončili s těmi dvěma dvanáctiletými osmadvacetiletými prostitutkami v jedné manţelské posteli, a ty holky byly celé mastné a macaté a celou noc je budily a pořád si chtěly vyměňovat partnery. Yossarian brzy uţ moc nevnímal, co se s ním děje, a nijak ho nezaujal ani bezový turban, který ta tlustá slečna, co po něm lezla, nesundala po celou noc z hlavy. Teprve ráno jí ho venku před domem strhl ten vykutálený desetiletý pasák v záchvatu zlomyslnosti přede všemi z hlavy a v prudkém sicilském slunci zazářila šišatá, holá, šokující lebka. Protoţe spala s Němci, oholili ji pomstychtiví spoluobčané hlavu, ţe ji měla jako koleno. Holka ţensky rozběsněná zavřískala a komicky kolébavými poskoky se rozeběhla za tím vykutáleným desetiletým pasákem. Ošklivá, bělavá, poničená kůţe se jí na hlavě směšně vlnila a nad podivným snědým bolákem její tváře působila jako cosi obscénně obnaţeného. Něco tak strašně nahého Yossarian nikdy předtím neviděl.

Pasák točil turbanem na prstě vysoko ve vzduchu jako trofejí, a vţdycky kdyţ po něm uţuţ sahala, stačil ještě včas uskočit. Vodil ji takhle za sebou kolem dokola po náměstí přecpaném lidmi, kteří hýkali smíchy a posměšně si ukazovali na Yossariana. Najednou se tam vynořil uspěchaně zachmuřený Milo, a kdyţ spatřil to nevhodné divadlo, „Jak na tom můţeš vydělat? Na kaţdém vejci přijdeš o dva centy.“

„Ale vydělám zato tři a čtvrt centu na kaţdém vejci, které prodám za čtyři a čtvrt centu lidem na Maltě, od kterých je pak zase koupím za sedm centů.

Samozřejmě ţe na tom vlastně nevydělám já. Vydělá na tom syndikát. A kaţdý se na tom podílí.“

Teprve teď tomu Yossarian začínal trochu rozumět. „A ti lidé, co jim prodáváš vajíčka po čtyřech a čtvrt centech, vydělají zase na kaţdém dva a tři čtvrtě centu, kdyţ ti je prodají zpátky za sedm centů. Mám pravdu? Tak proč neprodáš ty vejce rovnou sám sobě a ty lidi, od kterých je kupuješ, z toho nevyšoupneš?“

„Protoţe ty lidi, od kterých je kupuju, jsem já sám,“ vysvětloval Milo.

„Vydělám tři a čtvrt centu za kus, kdyţ si je prodám, a dva a tři čtvrtě centu, kdyţ

je pak zase sám od sebe koupím. To představuje celkový zisk šest centů na

— 209 —

jednom vajíčku. Kdyţ je pak prodávám jídelnám po pěti centech, prodělávám na kuse jenom dva centy. Takţe teď je ti snad jasné, jak můţu vydělávat na tom, ţe kupuju vajíčka po sedmi centech a prodávám je po pěti. Kdyţ je na Sicílii nakupuju, sotva je slepičky vyprdnou, platím jenom cent za kus.“

„Na Maltě,“ opravoval ho Yossarian. „Kupuješ vajíčka na Maltě, ne na Sicílii.“

Milo se pyšně zašklebil. „Nekupuju vajíčka na Maltě,“ přiznal se s nádechem skrytého potěšení. Byla to jediná příleţitost, kdy Yossarian zaznamenal, ţe se Milo odchýlil od své příznačné obchodnické věcnosti. „Kupuju je na Sicílii po jednom centu, pak je tajně přepravím na Maltu, tam je prodám za čtyři a čtvrt centu, a kdyţ se na Maltě začnou kupci shánět po vajíčkách, vyţenu cenu na sedm centů za jedno.“

„A proč lidi jezdí kupovat vajíčka na Maltu, kdyţ tam jsou tak drahá?“

„Protoţe je tam kupují odjakţiva.“

„A proč se po nich nepoptají na Sicílii?“

„Protoţe je tam nikdy nekupovali.“

„Tak teď uţ tomu vůbec nerozumím. Proč neprodáváš jídelnám vejce po sedmi centech místo po pěti?“

„Protoţe to by mě jídelny uţ nepotřebovaly. To není ţádnej kumšt, prodávat vajíčka po sedmi centech za sedm centů.“

[tady něco chybí, v knize to není, chce to jiné vydání]

tak neskonale neřestné a frivolní, vyčítavě sešpulil rty. Trval na tom, ţe musejí ihned odletět na Maltu.

„Jsme ospalí,“ kňoural Orr.

„To je vaše chyba,“ peskoval je ctnostně Milo. „Kdybyste strávili noc v hotelovém pokoji a ne s těmi zkaţenými děvkami, cítili byste se dnes ráno stejně svěţí jako já.“

„Vţdyť jsi nám sám říkal, abychom za nimi šli,“ řekl mu Yossarian vyčítavě.

„A pokoj v hotelu jsme nedostali. Tys byl jediný, kterému se podařilo sehnat cimru.“

„To taky není moje chyba,“ vysvětloval Milo nafoukaně. „Moh jsem tušit, ţe si tady ve městě dají zrovna teď sraz všichni nákupčí cizrny, protoţe je zrovna sklizeň?“

„Však tys to dobře věděl,“ obvinil ho Yossarian. „To vysvětluje, proč jsme na Sicílii a ne v Neapoli. Vsadím se, ţe uţ máš to prokletý letadlo nacpaný cizrnou.“

„Šššš!“ zarazil ho přísně Milo s významným pohledem směrem k Orrovi.

„Mysli na svůj úkol.“

— 210 —

Kdyţ dorazili na letiště, aby odstartovali na Maltu, pumovnice, zadní a ocasní část letadla a téměř celý prostor věţe horního střelce vyplňovaly pytle cizrny.

Na této výpravě bylo Yossarianovým posláním rozptylovat Orrovu pozornost a nedovolit mu, aby postřehl, kde Milo nakupuje vajíčka, i kdyţ byl Orr cleném Milova syndikátu a jako ostatní členové tohoto syndikátu v něm vlastnil jistý podíl. Yossarian měl pocit, ţe je to úkol naprosto pošetilý, protoţe kaţdý věděl, ţe Milo kupuje vajíčka na Maltě po sedmi centech a prodává je pak jídelnám svého syndikátu po pěti.

„Já mu prostě nevěřím,“ chmuřil se Milo v letadle a pokynul hlavou dozadu směrem k Orrovi, stočenému do klubíčka na hromadě nízkých pytlů s cizrnou a zoufale se snaţícímu usnout. „A ty vajíčka radši koupím, aţ nebude zaclánět a vyzvídat moje obchodní tajemství. Co bys chtěl ještě vědět?“

Yossarian seděl vedle něho na místě druhého pilota.

„Chtěl bych vědět, proč kupuješ vajíčka na Maltě po sedmi centech a prodáváš je potom za pět.“

„Abych na tom vydělal.“

„A proč se tedy na tebe nevykašlou a nenakupujou u tebe vejce hned na Maltě za čtyři a čtvrt centu?“

„Protoţe bych jim je neprodal.“

„Proč bys jim je neprodal?“

„Protoţe bych si zbytečně krátil zisk. Tímhle způsobem si na něco přijdu i jako zprostředkovatel.“

„Takţe nakonec na tom přece jen vyděláváš ty sám,“ konstatoval Yossarian.

„Samozřejmě. Ale všechno to připadne syndikátu. Podílejí se na tom všichni.

Chápeš? S těmi rajčaty, co prodávám plukovníku Cathcartovi, je to zrovna tak.“

„Co kupuješ od plukovníka Cathcarta,“ opravil Mila Yossarian. „Přece ty rajčata plukovníku Cathcartovi a podplukovníku Kornovi neprodáváš — kupuješ je od nich.“

„Nikoli, prodávám jim je,“ ujišťoval ho Milo. „Pod smyšlenými jmény dodávám svoje rajčata na trhy po celé Pianose, takţe si je pak plukovník Cathcart s podplukovníkem Kornem mohou pod smyšlenými jmény po čtyřech centech koupit a příští den mi je zase prodat pro syndikát po pěti centech. Oni vydělají na kaţdém jeden cent, já mám z kaţdého tři a půl centu, a tak si všichni přijdeme na své.“

„Aţ na syndikát,“ poznamenal Yossarian a pohoršeně si odfrkl. „Syndikát platí za jedno rajče, které tebe stálo jenom půl centu, hříšných pět centů. Co z toho má?“

„Kdyţ z toho mám prospěch já, má z toho prospěch i syndikát,“ vysvětloval mu Milo, „protoţe kaţdý dostane svůj podíl. A plukovník Cathcart a podplukovník Kom pak syndikát podporují a umoţní mi takové obchodní cesty,

— 211 —

jako je tahle. Za patnáct minut přistaneme v Palermu, takţe na vlastní oči uvidíš, jak je to výhodný.“

„Na Maltě,“ opravil ho Yossarian. „Letíme na Maltu, ne do Palerma.“

„Ne, letíme do Palerma,“ vyvrátil mu to Milo. „V Palermu ţije jeden vývozce štěrbáku, s kterým musím mluvit kvůli té zásilce ţampionů do Bernu, protoţe to došlo napůl plesnivý.“

„Milo, řekni mi, jak to děláš?“ ptal se Yossarian se smíchem, v němţ byl údiv i obdiv. „Do letové trasy uvedeš nějaké město a pak si to klidně namíříš úplně jinam. To ti to mládenci z kontrolních věţí jen tak beze všeho spolknou?“

„Všichni jsou cleny syndikátu,“ odpověděl Milo. „A dobře vědí, ţe co prospívá syndikátu, prospívá vlasti, protoţe se tím pomáhá americký armádě. A ti chlapi ve věţích mají taky svůj podíl, takţe mají zájem na tom, aby co nejvíc podpořili všechno, co slouţí syndikátu.“

„Mám já taky podíl?“

„Kaţdej má svůj podíl.“

„Orr, ten má taky podíl?“

„Kaţdej má svůj podíl.“

„A Hladový Joe? I ten má svůj podíl?“

„Kaţdej má svůj podíl.“

„No to se na to vykašklu,“ zamyslel se nad tím Yossarian, na kterého představa podílnictví teprve teď hluboce zapůsobila. Milo se k němu obrátil se zlomyslným zábleskem v ocích. ,Vím, jak lohnout federální vládu o šest tisíc dolarů. Je to na beton. Kaţdý bychom si přišli na tři tisíce dolarů, a to bez sebemenšího rizika. Měl bys o to zájem?“

„Ne.“

Milo se na Yossariana zadíval s hlubokým dojetím. „To je to, co se mi na tobě líbí,“ zvolal. „Jsi poctivec! Jseš jedinej člověk, na kterýho se můţu stoprocentně spolehnout. Proto bych si přál, abys mi trochu víc pomáhal. Musím říct, ţes mě dost zklamal, kdyţ jsi včera v Catanii utek za těma dvěma flundrama.“

Yossarian vytřeštil na Mila oči, protoţe nevěřil vlastním uším. „Milo, vţdyť jsi mi sám říkal, abych s nimi šel. Pamatuješ?“

„Co jsem měl dělat?“ ohradil se proti tomu důstojně Milo. „Kdyţ jsme dorazili do města, musel jsem se nějak zbavit Orra. V Palermu to bude něco jinýho. Aţ přistaneme v Palermu, potřebuju, abyste se s Orrem s těma holkama ztratili rovnou z letiště.“

„S jakejma holkama?“

„Dohodl jsem se mezitím rádiem s jedním čtyřletým pasákem, ţe pro tebe a pro Orra zajistí dvě osmileté panny, poloviční Španělky. Čeká s limuzínou na letišti. Hupsnete do ní, hned jak vystoupíte z letadla.“

— 212 —

„Tak v tomhle já nejedu,“ vrtěl Yossarian odmítavě hlavou. „Zajímá mě jediný — jít se někam vyspat!“

Milo zesinal pobouřením a úzký dlouhý nos mu poskakoval mezi černým obočím a nakřivo posazeným knírkem jako tenký, bledý plamínek svíčky.

„Yossariane, pomysli na svoje poslání,“ připomínal mu slavnostně.

„Mý poslání mi můţe bejt ukradený,“ řekl na to lhostejně Yossarian. „A syndikát taky, i kdyţ v něm mám podíl. Nemám zájem o ţádný osmiletý panny, i kdyţ jsou napůl Španělky.“

„To ti nevyčítám. Ale těm osmiletým pannám je vlastně teprve dvaatřicet. Ve skutečnosti to nejsou napůl Španělky, ale jenom z jedny třetiny Estonky.“

„O ţádný panny nemám zájem.“

„Však to taky nejsou panny,“ pokračoval Milo ve svém naléhání. „Ta, kterou jsem vybral pro tebe, byla jistou krátkou dobu vdaná za jednoho postaršího pana učitele, kterej s ní spával jenom v neděli, takţe je vlastně docela zánovní.“

Ale i Orr byl ospalý, a tak v Palermu odjíţděli z letiště do města všichni pohromadě. Yossarian s Orrem tam zjistili, ţe ani tady pro ně není v hotelu místo, a co víc, ţe Milo je starostou města.

Zarazilo je uţ podivné přivítání Mila na letišti, kde civilní zaměstnanci, kteří ho znali, přestali ihned pracovat a sledovali ho oddaným pohledem plným těţko utajovaného obdivu a poníţené úcty. Zpráva o jeho příletu předběhla malou otevřenou dodávku, která je vezla do města, a uţ na předměstí je vítaly zástupy jásajících obyvatel. Yossarian s Orrem z toho byli celí diví a v němém zmatku se bázlivě tiskli k Milovi.

Kdyţ se blíţili k centru města, musel vůz zpomalit, protoţe vítání stále mohutnělo. Chodníky lemovaly špalíry chlapečků a holčiček ve svátečních šatech s vlaječkami v rukou, na školách se totiţ ihned přestalo vyučovat. Yossarian a Orr ze sebe nedokázali vypravit ani slovo. Nad plesajícím davem, který zaplavil ulice, se kývaly obrovské standarty s Milovým portrétem. Milo se na nich dal vypodobnit v prosté sedlácké blůze s vysokým kulatým límcem a jeho přísná, otcovská tvář s neposlušným knírem a šilhavýma očima, zosobnění snášenlivosti, moudrosti, rozvahy a pevného charakteru, shlíţela vševědoucně na poddaný lid.

Bezmocní invalidé mu posílali z oken vzdušné polibky. Obchodníci opásaní zástěrami mu nadšeně provolávali slávu od úzkých vchodů do svých krámů.

Ozývalo se basové vřískání bombardónů. Tu a tam někdo upadl a zástup ho v mţiku ušlapal. Vzlykající stařeny se tlačily jako zběsilé kolem pomalu jedoucího auta, jen aby se mohly dotknout Milovy paţe nebo mu stisknout ruku. Milo ty bouřlivé ovace snášel s blahosklonnou nenuceností. Na všechny strany odpovídal na pozdrav elegantním máváním a mezi rozradostněné davy rozhazoval štědrými hrstmi do staniolu balené bonbóny. Z řad mladých, chlapců i děvčat,

— 213 —

zaklesnutých do sebe paţemi a poskakujících v obdivném vytrţení za autem, se ozývalo chraptivé skandování : „ Mi-lo! Mi-lo! Mi-lo!“

Milovo tajemství vyšlo tedy najevo, a tak se přestal mít před Yossarianem a Orrem na pozoru a začal se nadouvat obrovskou, i kdyţ trochu ostýchavou pýchou. Tváře mu zrůţověly. Palermo a zároveň i další blízké obce — Carini, Monreale, Bagheria, Termini Imerese, Cefali, Mistretta a Nicosia — ho zvolily svým starostou, protoţe začal na Sicílii dováţet skotskou whisky.

Yossarian uţasl. „To ti Siciliáni pijou tak rádi skotskou?“

„Vůbec ji nepijou,“ vysvětloval Milo. „Skotská whisky je hodně drahá, a tihle lidé jsou strašně chudí.“

„Tak proč ji importuješ na Sicílii, kdyţ ji tu nikdo nepije?“

„Abych zvedl její cenu. Dopravuju sem whisky z Malty, abych na ní mohl trhnout, kdyţ si ji pak zase prodám pro někoho jinýho. Vybudoval jsem tu celé nové odvětví. Dneska je Sicílie třetí největší vývozce skotské na světě, a proto mě zvolili starostou.“

„Kdyţ jsi tady takový velký zvíře, co kdyby ses nám postaral o pokoj v hotelu?“ zabrumlal Orr impertinentně hlasem zastřeným únavou.

Milo kajícně sliboval: „Hned to zařídím, spolehněte se. Moc se omlouvám, ţe jsem vám zapomněl zajistit pokoj v hotelu předem rádiem. Pojďte se mnou do mé kanceláře, projednám to se svým náměstkem.“

Milovou kanceláří byl holičský krám a jeho náměstkem byl vypasený majitel, na jehoţ úsluţných rtech pěnila slova srdečného přivítání stejně bohatě jako mýdlo, které šlehal v misce pro Mila.

„Tak co, Vittorio,“ ptal se Milo, kdyţ se pohodlně opřel v jednom z holičských křesel, „jak jste se tu měli, kdyţ jsem byl tentokrát pryč?“

„Špatně, moc špatně, signore Milo. Ale teď kdyţ jste tady, všechno to z lidí spadlo a jsou zase šťastný.“

„Bylo mi divný, kde se na ulicích vzalo tolik lidí. Jak to, ţe je v hotelích všude plno?“

„To víte, signore Milo, sjeli se sem lidi ze všech stran, aby vás viděli. A taky je tu spousta těch kupců, co přijeli do města na draţbu artyčoků.“

Milova ruka vyletěla vzhůru jako orlí spár a zadrţela Vittoriovu štětku.

„Artyčoky — co je to?“

„Artyčoky, signore Milo? To je velice chutný druh zeleniny, všude dobře známý. Musíte nějaké ochutnat, kdyţ uţ jste tady. U nás se pěstují nejlepší na světě, signore Milo.“

„Váţně?“ divil se Milo. „A za kolik se letos artyčoky prodávají?“

„Vypadá to na velmi příznivý rok. Úroda byla moc špatná.“

„Fakt?“ Milo se zamyslel a pak zmizel tak rychle, ţe si pruhovaný holičský ručník, který měl přes sebe přehozený, podrţel ještě několik zlomků vteřiny obrys

— 214 —

jeho těla a pak teprve splihl. Neţ Yossarian s Orrem stačili doběhnout ke dveřím, nebylo po Milovi ani památky.

„Další prosím!“ vyštěkl Milův náměstek úsluţně. „Kdo je teď na řadě?“

Yossarian s Orrem vyšli sklíčeně z holičského krámu. Bez Mila se jako bezprizorné děti potloukali rozjásanými ulicemi a marně hledali, kde by se uloţili k spánku. Yossarian stál uţ sotva na nohou. Hlava mu třeštila tupou, ohlupující bolestí a měl vztek na Orra, který někde našel dvě planá jablka, vycpal si jimi tváře a chodil tak, dokud na to Yossarian nepřišel a nepřinutil ho, aby je vyndal.

Orr potom někde sebral dva koňské kaštany a strčil si je do úst a Yossarianovi zase chvíli trvalo, neţ na to přišel, a křikl na něj, ať ta jablíčka ihned vyplivne. Orr se zašklebil a prohlásil, ţe to nejsou ţádná jablíčka, ale koňské kaštany, a ţe ta jablíčka nemá v puse, ale v ruce, a Yossarian mu nerozuměl ani slovo, protoţe Orr měl v ústech ty koňské kaštany, a tak ho donutil, aby je vyndal. V Orrových očích to zlomyslně zablýsklo. Klouby sevřené pěsti se usilovně podrbal na čele, jako člověk, který se chce vzpamatovat z opojení alkoholem, a chlípně se zachechtal.

„Vzpomínáš si na tu holku —“ Zarazil se a znovu se chlípně zachechtal.

„Vzpomínáš si na tu holku, co mě v tom římským kvartýru mlátila střevícem do hlavy a oba jsme byli úplně nahý?“ zeptal se s vychytrale vyčkávavým pohledem.

Počkal, aţ Yossarian obezřele přikývl. „Kdyţ mě necháš, abych si ty kaštany strčil zase do huby, prozradím ti, proč mě mlátila. Platí?“

Yossarian přikývl a Orr mu vykládal celou fantastickou historku o tom, proč ho tehdy v tom kvartýru, ve kterém bydlela Natelyho děvka, mlátila ta holka střevícem do hlavy, ale Yossarian mu nerozuměl ani slovo, protoţe Orr uţ měl zase v ústech ty koňské kaštany. Yossarian řičel podráţděným smíchem nad tím, jak chytře ho Orr převezl, ale kdyţ nastala noc, nezbylo jim nakonec nic jiného neţ dát si v jedné špinavé restauraci mizernou večeři a odjet stopem zpátky na letiště. Uloţili se k spánku na chladné kovové podlaze letadla. S utrápeným sténáním se tam házeli a převalovali z boku na bok sotva dvě hodiny, protoţe pak dorazily náklaďáky s bednami artyčoků a závozníci je vyhnali ven, aby to zboţí mohli naskládat do letadla. Začalo hustě pršet. Neţ náklaďáky odjely, byli Yossarian s Orrem promoklí na kůţi a nezbylo jim nic jiného neţ zalézt zpátky do letadla a vtěsnat se jako roztřesené ančovičky mezi ostré hrany beden s artyčoky, které pak Milo za úsvitu dopravil do Neapole, kde je vyměnil za skořici v tyčinkách, hřebíček, vanilku a nemletý pepř. S tím nákladem ještě téhoţ dne odletěl na jih na Maltu, kde byl — jak se ukázalo — zástupcem generálního guvernéra. Ani na Maltě se pro Yossariana a Orra nenašel pokoj v hotelu. Na Maltě fungoval Milo jako major sir Milo Minderbinder a v sídle generálního guvernéra tam měl obrovskou kancelář. Jeho mahagonový psací stůl měl rozměry menšího letiště. Stěny byly obloţeny dubovým táflováním a na jedné visela mezi

— 215 —

zkříţenými britskými vlajkami efektní fotografie majora sira Mila Minderbindera, oblečeného v slavnostní uniformě královských velšských střelců. Na fotografii měl knírek úzký a zastřiţený, bradu energicky vysunutou a oči ostré jako dva trny. Milo byl povýšen do šlechtického stavu, přijat ke královským velšským střelcům v hodnosti majora a jmenován zástupcem maltského generálního guvernéra, protoţe na Maltě vybudoval obchod s vejci. Velkomyslně Yossarianovi a Orrovi dovolil, aby strávili noc na tlustém koberci v jeho kanceláři, ale sotva za ním zapadly dveře, vyhnal je odtamtud bajonetem stráţný v anglickém battledressu a tak celí vyčerpaní odjeli taxíkem, jehoţ řidič je vzal pěkně na hůl, na letiště. Uloţili se na noc zase v letadle, které teď bylo naloţeno praskajícími jutovými pytli s kakaem a čerstvě mletou kávou a kde to čpělo tak, ţe kdyţ brzy ráno přivezlo auto dorůţova vyspaného Mila, opírali se oba venku o podvozek a ţaludek se jim obracel naruby. Vzápětí odstartovali do Oránu, kde zase nebylo pro Yossariana a Orra volno v hotelu, ale Milo tam byl vicešachem.

Měl tam v jednom lososově růţovém paláci k dispozici přepychové apartmá, ale Yossarianovi a Orrovi nebylo dovoleno, aby ho doprovodili dovnitř, protoţe byli nevěřící křesťanští psi. U brány je zadrţeli obrovití berberští stráţci s handţáry v rukou a zahnali je pryč. Orr stále popotahoval a kýchal, protoţe ho trápila zastydlá rýma, a Yossarian byl celý přihrblý, protoţe téměř necítil svá široká záda. Nejraději by byl zlomil Milovi vaz, ale Milo byl oranským vicešachem a jeho osoba byla posvátná. Jak vyšlo později najevo, byl Milo nejen oranským vicešachem, ale také bagdádským chalífou, damašským imámem a arabským šejkem. V zaostalých oblastech, kde nevědomý a pověrčivý lid uctíval stará pohanská boţsva, pokládali Mila za boha obilí, za boha deště a za boha rýţe, a jednou se jim Milo s příkladnou skromností svěřil, ţe hluboko v afrických dţunglích se nad primitivními kamennými oltáři potřísněnými lidskou krví tyčí velké modly, které mají podobu jeho oknírované tváře. Ať se dostali kamkoli, všude ho vítali s královskými poctami. Jedna triumfální oslava střídala druhou, město za městem, aţ se nakonec velkým obloukem přes Střední východ dostali do Káhiry, a tam Milo skoupil všechnu bavlnu, o kterou nikdo jiný na světě nestál, a rázem se octl na pokraji bankrotu. V Káhiře se konečně našel volný hotelový pokoj i pro Yossariana a Orra. Čekaly je v něm měkké postele s tučně naditými polštáři a čistá, naţehlená prostěradla. Byly tam skříně s ramínky, na která si mohli pověsit šaty. Měli tam k dispozici koupelnu s teplou vodou. Yossarian s Orrem dlouho vyluhovali svá naţluklá, odporná těla ve vaně s kouřící se vodou, aţ byli červení jak uvaření raci, a pak odešli s Milém z hotelu a v jedné luxusní restauraci si dali krabí koktejl a filet mignon. V hale tam právě burzovní dálnopis vyplivoval poslední zprávy o cenách egyptské bavlny, kdyţ se Milo zeptal vrchního, co to je vlastně za přístroj. Do té doby by si byl ani ve snu nedovedl představit, ţe tak krásný přístroj, jako je burzovní dálnopis, můţe existovat.

— 216 —

„Váţně?“ podivil se, kdyţ vrchní skončil svůj výklad. „A zač se teď egyptská bavlna prodává?“ Vrchní mu to pověděl a Milo skoupil celou úrodu.

Egyptská bavlna však Yossariana zdaleka nevyděsila tak jako trsy zelenočervených banánů, které Milo zahlédl na domorodém trţišti, kdyţ vjíţděli do města, a ukázalo se, ţe jeho strach nebyl neopodstatněný, protoţe chvilku po půlnoci ho Milo surově probudil z nejhlubšího spánku a strčil mu pod nos zpola oloupaný banán. Yossarian v sobě zdusil vzlyk.

„Ochutnej ho,“ vybízel ho Milo a pronásledoval špičkou banánu Yossarianova ústa.

„Milo, ty kance,“ kvílel Yossarian, „nech mě aspoň trochu vyspat.“

„Ochutnej ho a pověz mi, jestli je dobrej,“ trval na svém Milo. „A neříkej Orrovi, ţe jsem ti ho dal. Musel za svůj zaplatit dva piastry.“

Yossarian se podvolil a poslušně banán snědl. Řekl Milovi, ţe byl docela dobrý, a zavřel oči, ale Milo jím znovu zatřásl a chtěl po něm, aby se co nejrychleji oblékl, protoţe ihned odlétají zpátky na Pianosu.

„Musíte sebou s Orrem hodit a rychle ty banány naloţit do letadla,“

vysvětloval. „A ten chlap říkal, ţe aţ ty trsy budem nakládat, máme dávat majzla na jedovatý pavouky.“

„Milo — nemůţe to počkat do rána?“ ţadonil Yossarian. „Musím se trochu vyspat.“

„Dozrávají strašně rychle,“ odpověděl Milo, „takţe nemůţeme ztrácet ani minutu. Jen si uvědom, jak budou chlapi u eskadry šťastný, aţ ty banány dostanou.“

Chlapi u eskadry však z těch banánů nezahlédli ani jeden, protoţe se daly výhodně prodat v Istanbulu, a v Bejrútu se zase podařilo lacino nakoupit kmín, se kterým Milo po prodeji banánů rychle odletěl do Benghází, a kdyţ po skončení Orrovy dovolené dorazili šest dní nato bez dechu na Pianosu, přiváţeli velkou dodávku kvalitních sněhobílých vajec ze Sicílie, o kterých Milo tvrdil, ţe jsou z Egypta, a prodával je po pouhých čtyřech centech. V důsledku toho ho všichni velící důstojníci jeho syndikátu začali prosit, aby neprodleně odletěl zpátky do Káhiry, nakoupil tam další trsy zelenočervených banánů a prodal je v Turecku, aby měl peníze na kmín, po němţ byla taková poptávka v Benghází. A kaţdý měl na tom svůj podíl.

— 217 —

23. Natelyho dědek

Jediný člověk z eskadry, kterému se poštěstilo ochutnat Milovy červené banány, byl Aarfy. Sebral dva jednomu vlivnému clenu svého kolejního bratrstva, který slouţil u provianťáků. To uţ banány dozrály a začaly běţnými kanály proudit na černé trhy po celé Itálii. Aarfy byl taky s Yossarianem v důstojnickém kvartýru toho večera, kdy Nately po mnoha marných týdnech truchlivého hledání konečně našel svou děvku a přilákal ji tam ještě s dvěma přítelkyněmi pod slibem, ţe kaţdá dostane třicet dolarů.

„Kaţdá ţe by měla dostat třicet dolarů?“ podivil se Aarfy rozváţně a skepticky ohmatával a poplácával ta buclatá děvčata jako na slovo vzatý znalec.

„Třicet dolarů, to by bylo za tyhle vykopávky trochu moc. Kromě toho jsem za to v ţivotě neplatil.“

„Nechci na tobě, abys za to platil,“ ujišťoval ho rychle Nately. „Já to zatáhnu za všechny. Jenom bych potřeboval, abyste si vzali na starost ty druhé dvě.

Píchnete mi s tím?“

Aarfy se samolibě culil a vrtěl naduřelou kulatou hlavou. „Starýmu Aarfymu to nikdo nemusí kupovat. Kdyţ budu mít chuť, přijdu si na svý, kdy budu chtít.

Jenomţe teď na to nemám zrovna náladu.“

„A proč tedy nezaplatíš všem třem a nepošleš ty druhé dvě pryč?“ ptal se Yossarian.

„Protoţe to by se ta moje zlobila, ţe ji za její peníze nutím pracovat,“

odpověděl Nately a úzkostlivě pohlédl na své děvce, které se na něj hněvivě mračilo a začalo cosi brebentit. „Říká, ţe kdybych ji měl opravdu rád, poslal bych pryč ji a vlez bych do postele s jednou z těch dvou.“

„Mám lepší nápad,“ kasal se Aarfy. „Co kdybychom si je tady všechny tri nechali přes zákaz vycházení a pak jim pohrozili, ţe jestli nám nedají všechny prachy, vyţeneme je na ulici, kde je poldové určitě zabásnou? Mohli bychom jim třeba i pohrozit, ţe je vyhodíme z okna.“

„Aarfy!“ Nately se přímo zhrozil.

„Chtěl jsem ti jen trochu pomoct,“ vysvětloval Aarfy provinile. Aarfy se snaţil Natelymu pomáhat neustále, protoţe Natelyho otec byl bohatý prominent a po válce mohla být taková známost Aarfymu velice prospěšná. „Páni,“

pokračoval hádavě, „ve škole jsme takový věci prováděli v jednom kuse!

Pamatuju se, jak jsme jednou s klukama z bratrstva vlákali dovnitř takový dvě pitomý středoškolačky a donutili je, aby podrţely kaţdýmu, kdo na ně měl chuť, protoţe jsme jim pohrozili, ţe zatelefonujem jejich rodičům a řekneme jim, co tam s náma vyvádějí. Drţeli jsme je v posteli přes deset hodin. A kdyţ se chtěly cukat, dostaly jednoduše pár facek. Pak jsme jim sebrali všechny prachy a

— 218 —

ţvejkačky a vyhodili je ven. No jo — tam jsme si něco uţili, v tom našem bratrstvu,“ zasnil se Aarfy a buclaté tváře mu zalil vřelý ruměnec nostalgických vzpomínek. „S nikým jsme se moc nemazlili, i navzájem jsme na sebe byli jako psi.“

Avšak v téhle chvíli, kdy ta holka, ke které Nately vzplanul tak horoucí láskou, začala svému zboţňovateli naštvaně nadávat a tvářit se stále pohrdavěji a výhruţněji, nebyl Aarfy Natelymu nic platný. Naštěstí vtrhl najednou dovnitř Hladový Joe a všechno bylo zase v pořádku, aţ na to, ţe minutu poté vklopýtal dovnitř namazaný Dunbar a začal ihned objímat jedno z těch druhých dvou hihňajících se děvčat. Kromě Aarfyho tam teď byli čtyři muţi a tři děvčata, a tak se těch sedm sebralo a zanechalo Aarfyho jeho osudu. Venku se nacpali do koňské droţky, ta však zůstala stát jako přilepená u chodníku, protoţe holky chtěly svoje peníze předem. Nately jim tedy s gestem granda vysázel devadesát dolarů; musel si ovšem předtím vypůjčit dvacku od Yossariana, pětatřicet dolarů od Dunbara a sedmnáct od Hladového Joea. Holky zkrotly a udaly droţkáři nějakou adresu. Překodrcal s nimi půl města a v místech, kam se dosud nikdo z nich nedostal, zastavil v jedné temné ulici před vysokým starým činţákem.

Děvčata je vedla po příkrém, nekonečném, vrzajícím dřevěném schodišti aţ do čtvrtého patra a tam je vkormidlovala do svého nádherného, skvělého obydlí, kde se to přímo pohádkově hemţilo záplavou pruţných mladých nahých dívek, mezi nimiţ trůnil zlovolný, prostopášný, šeredný stařík, který Natelyho neustále dráţdil svým sţíravým smíchem, a kde ještě taky kvokala jedna docela spořádaná babizna v popelavě šedém vlněném svetru, hluboce odsuzující všechny nemravnosti, jeţ se v bytě odehrávaly, která se tam ze všech sil snaţila udrţovat jakýs-takýs pořádek.

To úţasné doupě bylo jakýmsi rohem hojnosti, bobtnavě překypujícím dívčími bradavkami a pupky. Zpočátku se ovšem ve spoře osvětleném, neurčitě hnědavém obýváku, situovaném do průmětu tří šerých chodeb vedoucích různými směry do vzdálenějších koutů onoho zvláštního, obdivuhodného bordelu, pohybovaly jen ty tři jejich holky. Ihned se začaly svlékat, přičemţ občas tuto činnost přerušily, aby s pýchou upozornily na své bláznivé spodní prádlo, a po celou dobu se škádlily s tím zpustlým, vychrtlým dědkem s rozcuchanými dlouhými bílými vlasy a nedbale rozepnutou, kdysi moţná bílou košilí, který na ně chlípně kdákal z ošuntělého modrého fotelu, strategicky umístěného téměř uprostřed pokoje. Natelyho a jeho společníky uvítal s nenucenou, výsměšnou obřadností. Babice, hašteřivou hlavu smutně sklopenou, se vydala najít nějaké děvče i pro Hladového Joea a za chvilku se vrátila s dvěma prsatými kráskami, z nichţ jedna byla uţ svlečená a druhá měla na sobě jen průhlednou kratičkou košilku, ze které se stačila hadovitě vykroutit, ještě neţ dosedla. Z různých stran se na kus řeči přiloudaly další tři nahaté slečny a za chvilku ještě dvě. Pak prošla

— 219 —

pokojem nenucená skupinka čtyř děvčat, zabraných v ţivém rozhovoru. Tři byly bosé, čtvrtá se nebezpečně kymácela na rozepnutých stříbrných tanečních střevíčcích, které zřejmě nebyly její. Nakonec se objevila a přisedla ještě jedna dívka, která měla na sobě jen kalhotky, takţe během několika minut se utvořila sešlost jedenácti dam, které byly aţ na jednu vesměs úplně nahé.

Kam se člověk podíval, všude se rozvalovalo obnaţené ţenské maso, a Hladový Joe měl pocit, ţe asi co nejdřív umře. Po celou tu dobu, co se děvčata scházela a nenuceně si dělala pohodlí, stál v němém, zkoprnělém úţasu jako solný sloup. Pak se z něho najednou vydral pronikavý výkřik a jako blesk vyrazil ke dveřím, aby si z ubytovny muţstva donesl fotoaparát. S dalším zoufalým výkřikem na rtech však vzápětí ve svém rozletu splihl, protoţe ho zmrazila děsivá představa, ţe by o tenhle nádherný, zšeřelý, štědrý a pestrý pohanský ráj mohl navţdycky přijít, kdyby ho byť jen na okamţik ztratil z očí. Zůstal stát u dveří, něco nesrozumitelného si drmolil a ţíly ve tváři a na krku mu divoce tepaly a všechny šlachy měl napjaté k prasknutí. Stařík, který trůnil ve svém odřeném modrém fotelu jako nějaké satansky poţivačné boţstvo, ho pozoroval s vítězoslavnou rozkoší. Pavouci nohy měl zabalené do ukradené americké vojenské přikrývky, aby mu na ně netáhlo. Tiše se smál a zapadlá, vychytralá očka mu chápavě jiskřila cynicky nemravným potěšením. Měl uţ zřejmě dost vypito. Nately k tomu zkaţenému, zvrhlému, bezzásadovému dědkovi, který mu věkem připomínal jeho otce a pořád trousil uštěpačné poznámky o Americe, zaujal od prvního pohledu bojovně nepřátelský postoj.

„Amerika tuhle válku prohraje,“ prohlašoval stařík. „A Itálie ji vyhraje.“

„Amerika je nejsilnější a nejbohatší země na světě,“ upozorňoval ho Nately s důstojně hrdým zápalem. „A americkému vojákovi se nikdo nevyrovná.“

„Svatá pravda,“ souhlasil ochotně stařík s náznakem škodolibého potěšení.

„Zato Itálie je jednou z nejchudších zemí na světě. A horší voják neţ italský se asi taky těţko najde. A proto si moje země vede v téhle válce tak dobře a vaše dělá jednu blbost za druhou.“

Nately překvapením vyprskl smíchy, a kdyţ si uvědomil svou nezdvořilost, celý zrudl. „Omlouvám se, ţe mě to rozesmálo,“ řekl staříkovi upřímně a pak pokračoval tónem zdvořilé nadřazenosti: „Ale Itálie byla přece obsazená Němci a teď jsme tu zase my. Tomu říkáte, ţe si vede v téhle válce dobře?“

„No ovšem,“ vykřikl přívětivě dědek. „Němci odtud teď utíkají a my jsme pořád tady. Za pár let odejdete i vy, ale my tu zůstaneme i potom. Chápejte, právě to, ţe je Itálie taková strašně chudá a slabá, z nás dělá silnou zemi. Italští vojáci teď uţ neumírají. Ale američtí a němečtí ano. To mám na mysli, kdyţ říkám, ţe si vedeme neobyčejně úspěšně. Ano, jsem stoprocentně přesvědčený, ţe Itálie tuhle válku hladce přeţije a ţe bude existovat ještě dlouho potom, co vaše země zanikne.“

— 220 —

Nately nemohl uvěřit svým uším. S takovýmhle uráţlivým rouháním se ještě nikdy nesetkal a instinktivní logika ho přivedla k myšlence, proč se tady vlastně uţ dávno neobjevili agenti FBI a tohoto zrádce nezabásli. „Amerika nikdy nezanikne!“ zvolal vášnivě.

„Opravdu nikdy?“ doráţel sladce dědek.

„No...“ Nately zakolísal.

Dědek se shovívavě usmál, ponechávaje si v záloze hlubší, výbušnější projev potěšení. Jeho poštívání si podrţelo jemnou formu. „Zanikl Řím. Zaniklo staré Řecko. Zanikla perská říše. Padlo Španělsko. Zanikly všechny velké země. Proč by neměla zaniknout i ta vaše? Co myslíte, jak dlouho bude ještě existovat?

Věčně? Uvědomte si, ţe za takových pětadvacet miliónů let zničí slunce celou naši planetu.“

Nately sebou neklidně zavrtěl. „No — věčně, to se dá těţko říct.“

„Tak tedy milión let?“ doráţel dědek dál s uštěpačně sadistickým zápalem.

„Nebo půl miliónu let? Taková ţába ţije tady na světě uţ skoro pět set miliónů let.

Můţete s jistotou tvrdit, ţe Amerika, se vší svou mocí a prosperitou, se svými vojáky, kterým se nikdo nevyrovná, a s nejvyšším ţivotním standardem na světě, vydrţí stejně tak dlouho, jako... obyčejná ţába?“

Nately pocítil nutkání tu výsměšnou tvář udeřit. Úpěnlivě zapátral kolem sebe očima po někom, kdo by mu pomohl hájit budoucnost jeho vlasti proti nehorázným pomlouvačným útokům toho podlého, hříšného starého lumpa.

Bolestně se zklamal.

Yossarian s Dunbarem se opodál v koutě orgiasticky popásali na čtyřech či pěti rozdováděných holkách a šesti flaškách červeného vína a Hladový Joe uţ

před hodnou chvílí zmizel v jedné z těch mystických chodeb, přičemţ před sebou jako nějaký lačný despota postrkoval houf mladých, co nejprdelatějších prostitutek — tolik, kolik jich svými křehkými paţemi, poletujícími vzduchem jako lopatky větrného mlýna, dokázal obemknout a potom vtěsnat do jedné manţelské postele.

Nately upadl do trapných rozpaků. Jeho vlastní děvče se nechutně rozvalovalo na jedné nadouvající se pohovce, na tváři výraz bohapusté nudy. Její programový nezájem, ten ospalý, netečný postoj k němu, který ho tak krutě, tak sladce, tak bolestně deptal od chvíle, kdy ho poprvé spatřila a hned začala přehlíţet v přeplněném obývacím pokoji ubytovny muţstva, kde se právě hrálo šestákové očko, ho doháněl k šílenství. Její ladné pootevřená pusa tvořila dokonalou podobu písmene O a snad jen pámbu věděl, na co tak tupě a apaticky zírají její leskle zamţené oči. Stařík poklidně vyčkával a pozoroval ho s bystrým úsměvem, v němţ bylo pohrdání i pochopení. Na opěradle jeho fotelu se spokojeně usadila pruţná, světlovlasá, urostlá dívka s krásnýma nohama a medově zbarvenou pletí a začala dědka rozváţně a koketně šimrat po vyzáblé, bledé, svraštělé tváři. Při

— 221 —

pohledu na to bezostyšné laškování s chlapem takhle starým ztuhl Nately odporem a rozhořčením. Se zoufalstvím v srdci se od té scény odvrátil a divil se sám sobě, proč ihned nesebere tu svou holku a nevleze s ní do postele.

Ten špinavý, lačný, ďábelský dědek připomínal Natelymu jeho otce, protoţe ti dva si nebyli ani za mák podobní. Natelyho otec byl uhlazený bělovlasý gentleman, vţdycky bezvadně oblečený; tenhle stařík byl umolousaný pobuda.

Natelyho otec byl střízlivý, filozoficky uzavřený, zodpovědný muţ; tenhle stařík byl cvok a zpustlík. Natelyho otec byl ohleduplný a kulturní člověk; tenhle stařík byl nevychovaný hrubián. Natelyho otec věřil v lidskou čest a na všechno znal odpověď; tenhle stařík nevěřil v nic a uměl se jenom ptát. Natelyho otec měl elegantní bílý knír; tenhle stařík neměl knír vůbec. Natelyho otec — jako všichni ostatní otcové, s kterými se kdy Nately v ţivotě setkal — byl člověk důstojný, moudrý a ctihodný; tenhle stařík byl přímo odporný. A tak se s ním Nately znovu pustil do debaty, rozhodnut rozmetat jeho zvrhlou logiku a uráţlivé výpady a pomstít se, upoutat tím pozornost oné znuděné, flegmatické dívky, do které se tak vroucně zamiloval, a získat si její nehynoucí obdiv.

„Upřímně řečeno, to já nevím, jak dlouho bude Amerika existovat,“ začal neohroţeně. „Věčně to asi nebude, kdyţ jednou musí zahynout celý svět. Ale vím, ţe moje vlast bude ţít a vítězit ještě velmi dlouho.“

„Jak dlouho?“ posmíval se ten podlý dědek a celý se třásl jízlivou rozkoší. „Ţe by si to chtěla rozdat s tou ţábou?“

„Určitě mnohem déle neţ vy nebo já,“ vyhrkl nepříliš přesvědčivě Nately.

„A to je celá ta sláva? To jí tedy moc času nedáváte, kdyţ uváţíme, ţe vy jste takový lehkováţný fanfarón a já uţ tak starý, strašně starý člověk.“

„Kolik vám je?“ zeptal se Nately celý popletený. Ten stařík ho začal přitahovat, ačkoli se tomu zuby nehty bránil.

„Sto sedm.“ Dědek se zakuckal smíchy, kdyţ viděl, jak to s Natelym zamávalo. „Koukám, ţe mi zase nevěříte.“

„Nevěřím ničemu, co mi tu povídáte,“ prohlásil Nately s ostýchavým, smířlivým úsměvem. „Věřím jenom jednomu — ţe Amerika tuhle válku vyhraje.“

„Coţpak to je takové umění, vyhrát válku?“ posmíval se mu ten neřestný starý špinavec. „Mnohem důleţitější je umět válku prohrát — vědět, kterou válku můţete prohrát. Itálie prohrává jednu válku za druhou uţ celá staletí a podívejte se, co všechno jsme přesto dokázali. Francie války vyhrává a jde z krize do krize.

Německo války prohrává, a jak prosperuje! Jen si připomeňte naši nedávnou historii. Itálie vyhrála válku s Habeší, a neţ se vzpamatovala, měla na krku váţné potíţe. To vítězství v nás vzbudilo nesmyslné, velikášské iluze, a tak jsme pomáhali rozpoutat světovou válku, ve které jsme neměli šanci vyhrát. Ale kdyţ

— 222 —

teď zase prohráváme, obrací se všechno k lepšímu, a jestli se nám podaří utrpět poráţku, půjdem určitě rychle nahoru.“

Nately na něj valil oči s neskrývaným ohromením. „Tak teď uţ vám opravdu nerozumím. Mluvíte jako šílenec.“

„Ale ţiju jako úplně normální člověk. Kdyţ byl u moci Mussolini, byl jsem u fašistů, a kdyţ ho teď vyřídili, je ze mě antifašista. Kdyţ sem přišli Němci, aby nás chránili před Američany, fanaticky jsem je podporoval, a kdyţ jsou tady teď Američani, aby nás chránili proti Němcům, podporuju přímo fanaticky Američany. Mohu vás ujistit, můj rozhněvaný příteli —“ (jak narůstalo Natelyho koktavé zoufalství, planuly staříkovy vědoucí, pohrdavé oči stále jiskřivěji) „—

ţe vy a vaše vlast nemáte v Itálii loajálnějšího přítele, neţ jsem já — ovšem jen pokud tady budete.“

„Ale vy jste úplný chameleón,“ zvolal nevěřícně Nately. „Kam vítr, tam plášť! Nestoudný, sobecký oportunista!“

„Je mi sto sedm let,“ upozornil ho stařík líbezně.

„To nemáte ţádné zásady?“

„Samozřejmě ţe ne.“

„Ţádnou morálku?“

„Ale já jsem velice morální člověk,“ ujišťoval ho ten starý darebák s pokryteckou váţností a laskal přitom nahý bok kypré černovlásky s hezkými dolíčky ve tváři, která se svůdně rozvalovala na druhém opěradle jeho fotelu.

Dřepěl tam ve svém ubohém, ošuntělém důstojenství jako nějaký vladař, majetnickým a rukama objímal ta dvě nahá dívčí těla a sarkasticky se přitom na Natelyho křenil.

„Tomu nevěřím,“ prohlásil Nately zdráhavě a úporně se snaţil nevidět, co ten zvrhlík dělá s těmi děvčaty. „Tomu prostě nevěřím.“

„Ale je to čistá pravda. Kdyţ do města vpochodovali Němci, tančil jsem po ulicích jako mladistvá baletka a vykřikoval Heil Hitler! , aţ jsem málem vyplivl plíce. Dokonce jsem jim mával nacistickou vlaječkou, kterou jsem vytrhl z ruky jedné hezké malé holčičce, kdyţ se její maminka zrovna koukala jinam. Kdyţ

Němci odtáhli, vyběhl jsem v ústrety Američanům, v jedné ruce láhev výborného koňaku a v druhé košík s květinami. Ten koňak byl samozřejmě pro mě, zato kytky jsem metal po našich osvoboditelích. V prvním voze jel takový panák, nějaký nafoukaný starý major, a toho se mi podařilo trefit rudou růţí rovnou do oka. Skvělý zásah! Měl jste vidět, jak sebou cuknul.“

Nately zalapal po dechu a v úţasu vyletěl z křesla, ve tváři bledý jako smrt.

„Major - - - de Coverley!“ vykřikl.

„Vy ho znáte?“ vyptával se potěšeně stařík. „To je ale roztomilá náhoda!“

Nately byl tak ohromený, ţe ho ani neslyšel. „Tak to jste byl vy, kdo zranil majora - - - de Coverleyho!“ zvolal v spravedlivém rozhořčení.

— 223 —

„Jak jste mohl něco takového udělat?“

Zlovolný dědek se nedal vyvést z klidu. „Měl byste se ptát, jestli bylo moţné tomu pokušení odolat. Měl jste ho vidět, toho arogantního starého fouňu, jak se tam v tom autě tvářil jako sám Bůh Všemohoucí — tu jeho velkou hlavu, celou štajf, a ten pitomý, váţný ksicht! Mohl jsem si přát lepší cíl? Trefil jsem ho do oka růţí, které zahradníci říkají ‚americká kráska‘“, coţ jsem pokládal za velice případné. Nemám pravdu?“

„Víte, co jste spáchal? Jakou strašnou věc?“ křičel na něj Nately vyčítavě.

„Podlost! Přímo zločin! Major - - - de Coverley je náčelníkem štábu naší eskadry!“

„Váţně?“ posmíval se nenapravitelný stařík a s falešným pokáním se zkormouceně popotahoval za špičatou bradu. „Ale aspoň mi musíte přiznat, ţe jsem typický neutrál. Kdyţ tenkrát přijeli Němci, málem se mi podařilo probodnout urostlého mladého oberlajtnanta snítkou protěţe.“

Nately byl pobouřen a zmaten. Ten nemoţný starý lump si zřejmě ani nedovedl představit, jakého strašlivého činu se dopustil. „Coţpak si váţně neuvědomujete, co jste spáchal?“ zaútočil na něj prudce. „Major - - - de Coverley je ušlechtilý, skvělý člověk a kaţdý se mu obdivuje.“

„Je to pošetilý starý janek, který nemá právo chovat se jako pošetilý mladý janek. Co se s ním stalo dál? Uţ je po něm?“

Nately v posvátné hrůze ztlumil hlas. „To nikdo neví. Beze stopy zmizel.“

„Vidíte? Jen si to představte — člověk jeho věku, a riskuje ten krátký zbytek ţivota, který má ještě před sebou, pro něco tak absurdního, jako je vlast.“

Nately se okamţitě znovu najeţil. „Na tom není vůbec nic absurdního, dávat ţivot všanc za svou vlast!“ prohlásil.

„Ţe ne?“ opáčil stařík. „A co je to vlast? Vlast je kus země vymezený na všech stranách hranicemi, obvykle zcela nepřirozenými. Angličani umírají za Anglii, Američani za Ameriku, Němci za Německo, Rusové za Rusko. V současné době bojuje v téhle válce takových padesát či šedesát zemí. Neříkejte mi, ţe za všechny tyhle vlasti stojí za to umírat.“

„Za všechno, pro co stojí za to ţít, stojí za to i umřít,“ prohlásil Nately.

„Jestli je na světě něco, za co by stálo umřít, je určitě lepší zůstat kvůli tomu naţivu,“ řekl na to ten starý rouhač. „Poslyšte, vy jste takový nezkaţený, naivní mladík, ţe mi vás je aţ líto. Kolik vám je? Pětadvacet? Šestadvacet?“

„Devatenáct,“ odpověděl Nately. „V lednu mi bude dvacet.“

„Jestli se toho doţijete.“ Dědek pokýval unaveně hlavou a na okamţik se na jeho tváři objevil týţ nedůtklivý, nepřítomný výraz, jímţ se vyznačovala ona popudlivá, svárlivá stařena. „Jestli si nedáte pozor, tak vás zabijou, a jak pozoruju, vy si pozor nedáte. Proč nevezmete rozum do hrsti a nechováte se aspoň trošku jako já? Třeba byste se pak taky doţil sto sedmi let.“

— 224 —

„Protoţe je lepší zemřít vstoje neţ ţít na kolenou,“ odsekl mu Nately s vítězoslavným přesvědčením. „Doufám, ţe jste to rčení uţ slyšel.“

„Jistěţe slyšel,“ opáčil proradný stařík a uţ se zase usmíval. „Jenţe jste to trochu popletl. Je lepší ţít vstoje neţ zemřít na kolenou. Tak je to správně.“

„Víte to jistě?“ ptal se popletený Nately docela věcně. „Mně se zdá, ţe to dává lepší smysl, jak to říkám já.“

„Kdepak, to moje dává lepší smysl. Zeptejte se svých kamarádů.“

Nately se otočil, aby se na to zeptal svých kamarádů, ale zjistil, ţe jsou titam.

Yossarian s Dunbarem jako by se propadli. Dědek se mohl strhat, jak se opovrţlivě chechtal Natelyho zmatenému, překvapenému rozhlíţení. Natelyho tvář potemněla hanbou. Chvilku bezmocně těkal a pak se prudce otočil a rozběhl se do nejbliţší chodby, aby se pokusil najít Yossariana a Dunbara. Doufal, ţe je objeví včas a přivolá si je na

pomoc senzační zprávou o dědkově střetnutí s majorem - - - de Coverleym. Všechny dveře v chodbě byly však zavřeny a u ţádného prahu neprosvítal prouţek světla. Bylo uţ velmi pozdě. Nately se smutně vzdal dalšího pátrání. Nakonec mu došlo, ţe bude muset sebrat dívku, kterou miluje, jít si s ní někam lehnout, něţně a dvorně se pomilovat a potom s ní plánovat jejich společnou budoucnost. Avšak kdyţ se pro ni vrátil do obývacího pokoje, zjistil, ţe i ona si uţ šla lehnout, takţe mu nezbylo neţ obnovit planou diskusi s tím odporným dědulou, ale ten se za chvíli zvedl z fotelu, s posměšnou zdvořilostí se omluvil a prohlásil, ţe uţ musí na kutě. Nately osaměl s dvěma děvčaty, kterým se víčka zarudlých očí také uţ klíţila únavou. Ţádná z nich nevěděla, do kterého pokoje se odebrala ta jeho kurvička, a kdyţ se chvíli marně pokoušely probudit v něm zájem o své sluţby, odťapkaly rovněţ spát a opuštěný Nately se na noc uloţil přímo v obývacím pokoji na malé rozvlněné pohovce.

Kdyţ se příštího dne časně ráno na tom kanapi probudil, bolelo ho silně za krkem a v první chvíli nevěděl, kde je. Nately byl citlivý, bohatý, hezký chlapec s tmavými vlasy a důvěřivýma očima, za všech okolností jemných a zdvořilých mravů. Byl na světě uţ téměř dvacet let a ještě nezaţil ţádné trauma, nevěděl, co je to nervové napětí, neznal nenávist a netrpěl neurózami, coţ Yossariana tím pevněji utvrzovalo v přesvědčení, ţe je to ve skutečnosti nebezpečný blázen.

Dětství proţil v naprosté pohodě, i kdyţ ho drţeli hodně zkrátka. S bratry a sestrami se dobře snášel a ke svým rodičům necítil ţádnou nenávist, přestoţe se k němu vţdycky chovali velmi laskavě.

Natelyho učili, ţe má opovrhovat lidmi, jako byl Aarfy, kterým jeho matka říkala „šplhavci“, a lidmi, jako byl Milo, jeţ otec nazýval „loktaři“, ale zůstalo jen při teorii, protoţe nikdy nedopustili, aby s takovými jedinci přišel do styku.

Pokud si vzpomínal, v jeho domovech ve Filadelfii, v New Yorku, v Maine, v Palm Beach, v Southamptonu, v Londýně, v Deauville, v Paříţi a v jiţní Francii

— 225 —

se to hemţilo výlučně dámami a pány, kteří měli do šplhavců a loktařů velmi daleko. Natelyho matka, pocházející ze známé novoanglické rodiny Thorntonů, patřila k Dcerám americké revoluce. Jeho otec k nejlepším synům národa.

„Měj vţdy na mysli,“ nabádala ho často maminka, „ţe jsi Nately. Ţádný Vanderbilt, který vděčí za své jmění jakémusi vulgárnímu kapitánu remorkéru, ani Rockefeller, jehoţ bohatství je výsledkem bezohledných spekulací s těţbou nafty. Nejsi ţádný Reynolds nebo Duke — nevydělals spoustu peněz tím, ţes nic netušící veřejnosti prodával výrobky obsahující rakovinotvornou pryskyřici a dehet. A zcela určitě nejsi ţádný Astor, člen rodiny, která tuším dosud pronajímá pokoje. Jsi Nately, a Natelyové se ještě nikdy nesníţili k tomu, aby za své peníze něco dělali.“

„Matka chce říci, milý synu,“ vloţil se do toho jednou otec, jehoţ elegantní a přesný způsob vyjadřování Nately tolik obdivoval, „ţe staré peníze jsou lepší neţ

nové peníze a ţe nových zbohatlíků je si třeba váţit ještě méně neţ těch, co právě zchudli. Říkám to správně, má drahá?“

Natelyho otec takovými moudrými, pregnantními průpovídkami přímo oplýval, ba kypěl a sálal jako svařené červené víno, a Nately ho měl velmi rád, i kdyţ si na svařené červené víno právě nepotrpěl. Kdyţ vypukla válka, rozhodla se Natelyho rodina, ţe chlapec vstoupí do armády, protoţe na diplomatickou sluţbu byl ještě příliš mladý a protoţe jeho otec měl ze spolehlivých oficiálních kruhů zaručené informace, ţe Rusko se do několika týdnů či nanejvýš měsíců zhroutí a ţe pak Hitler, Churchill, Roosevelt, Mussolini, Gándhí, Franco, Perón a japonský císař podepíší mírovou smlouvu a budou spolu nadále ţít ve šťastné pohodě. Byl to nápad Natelyho otce, aby se syn dal k letectvu, kde se bude hezky v bezpečí učit pilotem a Rusové zatím budou kapitulovat a projednají se všechny detaily příměří. A jako důstojník se tam bude stýkat pouze se samými gentlemany.

Místo toho se octl s Yossarianem, Dunbarem a Hladovým Joem v římském nevěstinci, beznadějně zamilován do zcela apatické holky, s kterou se po té noci, strávené o samotě v obývacím pokoji, přece jen nakonec dostal do postele. Avšak jen ulehli, vyrušila je její nenapravitelná mladší sestra, ještě dítě, která vtrhla bez zaklepání do pokoje a ţárlivě se cpala mezi ně, aby Nately mohl obejmout i ji.

Natelyho děvka se zlostným výkřikem vyletěla, střelila sestře pohlavek a vytáhla ji za vlasy z postele. Ta dvanáctiletá dívenka připomínala Natelymu oškubané kuře nebo oloupanou, holou větvičku. Neustále se předčasně pokoušela napodobovat své starší druţky, ale její nezralé tělíčko přivádělo kaţdého do trapných rozpaků a všichni ji odháněli a vybízeli, aby se honem zase oblékla a šla si hrát ven na ulici s ostatními dětmi. Teď na sebe obě sestry prskaly jako kočky, ústa plná nadávek, a ohlušující randál, který přitom tropily, přilákal do pokoje celý zástup dobře se bavících diváků. Zoufalý Nately to vzdal. Poţádal svou holku, aby se oblékla, a vzal ji dolů na snídani. Mladší sestra se na ně samozřejmě

— 226 —

přilepila, a kdyţ pak v blízké pouliční kavárničce všichni tři ve vší důstojnosti společně snídali, připadal si Nately jako pyšná hlava rodiny. Avšak kdyţ

odcházeli, Natelyho děvka se uţ zase strašně nudila, a tak se rozhodla, ţe neţ by s Natelym nadále ztrácela čas, vydá se raději ještě s dvěma dalšími děvčaty do ulic na štrych. Nately a mladší sestra je v uctivé vzdálenosti schlíple sledovali. Mladší sestra přitom sbírala cenné zkušenosti, Nately se uţíral zklamáním a lítostí, a oba velmi posmutněli, kdyţ vedle děvčat zastavil štábní vůz plný vojáků, naloţil je a zmizel za rohem.

Nately se s mladší sestrou vrátil do kavárny a koupil jí čokoládovou zmrzlinu, coţ jí podstatně zlepšilo náladu. Potom šli zpátky do bytu, kde se v obýváku znaveně rozvaloval Yossarian s Dunbarem a s nimi i zcela oddělaný Hladový Joe, na jehoţ zle zpustošené tváři dosud ulpíval onen blaţený, tupý, vítězoslavný úsměv, s nímţ se toho rána vypotácel ze svého početného harému jako člověk, který má všechny kosti v těle zpřelámané. Chlípný, zpustlý stařík přímo rţál rozkoší, kdyţ viděl modročerné kruhy, které vroubily oči Hladového Joea, a jeho rozbité rty. Natelyho vřele přivítal. Na sobě měl tytéţ pomačkané šaty jako předcházejícího večera. Natelyho jeho ošuntělé, nedůstojné vzezření nesmírně znervózňovalo a kdykoli pak přišel do onoho bytu, z hloubi duše touţil po tom, aby si ten zkaţený, nemravný dědek vzal na sebe čistou bílou košili, oholil se, učesal, oblékl tvídové sako a dal si narůst elegantní bílý knír. Pak by aspoň Natelymu nepřipomínal jeho otce a on by se při kaţdém pohledu na něj nemusel tak trapně stydět.

— 227 —

24. Milo

Ze všech měsíců měl Milo nejraději duben. V dubnu rozkvetly šeříky a začaly se nalévat bobule plodů. Lidská srdce pookřála a staré chutě se probudily k novému ţivotu. Lesklé peří holubic se v dubnu rozehrálo všemi barvami duhy.

Duben znamenal jaro, a na jaře zavířil hravý proud Milovy fantazie kolem vzletné představy mandarínek.

„Říkáte mandarínky?“

„Ano, pane plukovníku.“

„Moji lidé by příděl mandarínek jistě uvítali,“ připouštěl na Sardinii plukovník, který velel čtyřem eskadrám bé-šestadvacítek.

„Dostanou tolik mandarínek, kolik se do nich vejde a nakolik vám budou stačit peníze z jídelního fondu,“ ujišťoval ho Milo.

„A ananasové melouny?“

„V Damašku se dostanou za babku.“

„Ananasové melouny — to je moje. Po těch se můţu odjakţiva přímo utlouct.“

„Půjčte mi od kaţdé eskadry jedno letadlo a přivezu vám ananasových melounů, ţe nebudete vědět, co s nimi — tolik, kolik vaše kasa snese.“

„A koupíme je od syndikátu?“

„A všichni se na tom budou podílet.“

„To je skvělé, opravdu skvělé. Jak to prosím vás děláte?“

„Masová kupní síla — s tou dokáţete všechno. Vezměte si třeba takové obalované telecí kotlety.“

„Obalované telecí kotlety?“ zabručel skepticky velitel bé-pětadvacítek na severní Korsice. „Na ty jsem si nikdy moc nepotrpěl.“

„Obalované telecí kotlety jsou velice výţivné,“ poučoval ho důstojně Milo.

„Obsahují vaječné ţloutky a strouhanku. Jehněčí kotlety jsou rovněţ velmi zdravé.“

„Á, jehněčí kotlety,“ oţil velitel bé-pětadvacítek. „Dobré jehněčí kotlety?“

„Nejlepší, jaké můţe černý trh nabídnout,“ prohlásil Milo.

„Opravdu z mlaďoučkých jehňátek?“

„Růţovoučké jako ty nejsvůdnější dámské kalhotky. V Portugalsku se dají sehnat za pár šupů.“

„Do Portugalska nemůţu poslat letadlo. K tomu nemám oprávnění.“

„Kdyţ mi to letadlo dáte k dispozici, já to zařídím. Ovšem i s pilotem. A nezapomeňte — přijede k vám generál Dreedle.“

„To by se generál Dreedle opět stravoval v mé důstojnické jídelně?“

— 228 —

„Kdyţ mu budete servírovat moje nejlepší běloučká čerstvá vajíčka, usmaţená na mém nejkvalitnějším čajovém másle, tak se odtamtud ani nehne. A dostanete také mandarínky, ananasové melouny, mraţené filé z plotice, uzené tresčí filé, ústřice a mušle.“

„A všichni se na tom budou podílet?“

„To je právě na celé té věci nejkrásnější,“ prohlásil hrdě Milo.

„Mně se to nezdá,“ zavrčel velitel jedné stíhací jednotky, kterému se moc nezdál ani sám Milo, a tak jeho podnikání bojkotoval.

„Nahoře na severu je jeden velitel od stíhačů, kterému zřejmě leţím v ţaludku, a tak se nás rozhodl bojkotovat,“ stěţoval si Milo generálu Dreedlovi.

„Stačí jeden takovýhle člověk, a uţ se to všechno veze. A kde potom budete shánět čerstvá vajíčka, usmaţená na mém nejkvalitnějším čajovém másle!“

Generál Dreedle toho velitele od stíhačů, který se je rozhodl bojkotovat, neprodleně přeloţil na Šalomounovy ostrovy kopat hroby a nahradil ho senilním plukovníkem, který trpěl bursitidou a potrpěl si na oříšky kešú. Ten Mila seznámil s jedním generálem od bé-sedmnáctek na pevnině, jehoţ slabostí byl polský salám.

„V Krakově se dá polský salám vyměnit za buráky,“ informoval ho Milo.

„Polský salám...“ povzdychl si generál nostalgicky. „Víte, za pořádnou štangli polského salámu bych dal nevímco. Nejspíš všechno.“

„Nemusíte dávat zhola nic. Na kaţdou jídelnu mi uvolněte jedno letadlo i s pilotem, který bez řečí udělá, co se mu přikáţe. A něco málo na dřevo při první objednávce jako projev vzájemné důvěry.“

„Ale Krakov je přece stovky kilometrů za nepřátelskými liniemi. Jak se chcete k tomu salámu dostat?“

„V Ţenevě kvete kolem polského salámu mezinárodní výměnný obchod.

Dopravím jednoduše buráky do Švýcarska a tam je na volném trhu směním za polský salám. Oni pak ty buráky dodají letecky do Krakova a já ten salám dodám vám. Syndikát vám zprostředkuje koupi takového mnoţství polského salámu, o jaké budete mít zájem. Můţete mít taky mandarínky, jen nepatrně uměle přibarvené. A vajíčka z Malty a skotskou whisky ze Sicílie. A kdyţ budete nakupovat od syndikátu, budete vlastně platit sám sobě, protoţe v něm máte svůj podíl, takţe to vlastně všechno dostanete zadarmo. Je to jasné?“

„Vy jste úplný génius. Jak jste na to všechno vlastně přišel?“ „Mé jméno je Milo Minderbinder. Je mi sedmadvacet let.“ Letadla Mila Minderbindera se snášela ze všech stran. Piloti, kteří bez řečí udělali, co se jim přikázalo, přistávali na letišti plukovníka Cathcarta se vším moţným — se stíhačkami, bombarďáky i s těţkými dopravními letadly. Honosné emblémy, kterými byly tyto stroje vyzdobeny, symboly takových chvályhodných ideálů, jako jsou Odvaha, Síla, Spravedlnost, Pravda, Svoboda, Láska, Čest a Vlastenectví, překryli Milovi me-

— 229 —

chanici neprodleně dvojitou vrstvou bílého laku a nahradili je přes šablonu nastříkaným křiklavě rudým nápisem M&M — SPOLEČNOST PRO OBCHOD

OVOCEM A POTRAVINÁŘSKÝM ZBOŢÍM. „M&M znamenalo „Milo Minderbinder“ a to „&“ tam Milo vsunul, jak se upřímně přiznal, aby potlačil dojem, ţe syndikát je záleţitostí jednoho člověka. Milovi se hlásila k dispozici letadla, která vzlétala z letišť v Itálii, v severní Africe a v Anglii nebo ze základen velitelství letecké dopravy v Libérii, na ostrově Ascension, v Káhiře a v Karáčí.

Stíhačky vyměnil za další dopravní letouny nebo si je ponechal v záloze pro naléhavé potřeby fakturace a dobrou zásilkovou sluţbu. Od pozemních sil si opatřoval nákladní auta a tanky, pouţívané pro silniční přepravu zboţí na kratší vzdálenosti. A všichni se na tom podíleli, takţe většina muţů pozvolna tloustla a jen se líně poflakovala po okolí s párátkem v umaštěných ústech. Milo na stále mohutnější obchodní transakce osobné dohlíţel. Jeho ustaranou tvář výrazně poznamenaly hluboké hnědavé vrásky přepracovanosti a vtiskly jí uštvaný výraz obezřelé nedůvěry. S výjimkou Yossariana si všichni mysleli, ţe Milo je cvok, především proto, ţe se dobrovolně přihlásil do funkce velitele jídelny, a za druhé proto, ţe ji bral tak strašlivě váţně. Vlastně i Yossarian si myslel, ţe Milo je cvok, jenţe kromě toho věděl, ţe Milo je génius.

Jednoho dne odletěl Milo do Anglie vyzvednout náklad turecké chalvy a vrátil se pak z Madagaskaru v cele čtyřčlenné skupiny německých bombarďáků naloţených sladkými bramborami, kterým se říká jamy, kapustou, hořčičnými semínky a kropenatými fazolemi. Kdyţ Milo vystoupil z letadla a zjistil, ţe tam čeká hejno ozbrojených empíků, aby zatkli německé piloty a zkonfiskovali jejich letadla, zůstal jako opařený. Zkonfiskovat! Uţ samo to slovo se mu hluboce příčilo. Ve sţíravém pobouření začal rozčileně pobíhat sem tam a co chvíli hrozil vztyčeným prstem do provinilých tváří plukovníka Cathcarta, podplukovníka Korná a bitvami zjizveného kapitána se samopalem v rukou, nešťastníka, který empíkům velel.

„Jsme snad někde v Rusku?“ útočil na ně Milo v hněvivém úţasu, aţ mu hlas přeskakoval. „Co chcete konfiskovat?“ ječel, jako by nemohl uvěřit svému sluchu. „Odkdy konfiskuje americká vláda soukromý majetek svých občanů?

Styďte se! Hanba vám všem, ţe vás něco tak příšerného mohlo vůbec napadnout!“

„Ale Milo,“ přerušil ho bázlivě major Danby, „jsme přece s Německem ve válečném stavu, a tohle jsou německá letadla.“

„Kdo vám to řek?“ obořil se na něj Milo divoce. „Ta letadla patří syndikátu, na kterým máme všichni podíl. Konfiskovat? To byste si snad chtěli konfiskovat vlastní majetek? Ţe prej konfiskovat! Takovou zhovadilost jsem v ţivotě neslyšel.“

— 230 —

A Milo měl pravdu, protoţe kdyţ se pozorněji rozhlédli, uviděli, ţe jeho mechanici uţ přetírají černé kříţe na křídlech, ocasech a trupech letadel dvojitou vrstvou bílého laku a nastříkávají tam přes šablonu slova M&M —

SPOLEČNOST PRO OBCHOD OVOCEM A POTRAVINÁŘSKÝM ZBOŢÍM.

Přímo před jejich očima přetvořil svůj syndikát v mezinárodní kartel.

Vzdušný prostor teď všemi směry křiţovaly Milovy koráby hojnosti.

Přilétávaly z Norska, Dánska, Francie, Německa, Rakouska, Itálie, Jugoslávie, Rumunska, Bulharska, Švédska, Finska, Polska — ze všech koutů Evropy, jenom z Ruska ne, protoţe s tím Milo odmítal obchodovat. Kdyţ uţ se všichni zájemci stali podílníky firmy M&M — Společnost pro obchod ovocem a potravinářským zboţím, zaloţil Milo filiální akciovou společnost s názvem M&M — PEČIVO A ZÁKUSKY. Získal tak další letadla a z finančních dotací jídelen dostával nové a nové peníze za sušenky a vdolečky z britských ostrovů, za sušené švestky a dánský sýr z Kodaně, za cukrářské banánky, pusinky, napoleonské řezy a čajové pečivo z Paříţe, Remeše a Grenoblů, za bábovky, pumprnikl a Pfefferkuchen z Berlína, za linecké řezy a doboše z Vídně, za štrúdl z Maďarska a za baklavu z Ankary. Kaţdého rána vysílal Milo nad celou Evropu a severní Afriku letadla, která za sebou táhla dlouhé červené transparenty, propagující velkými hranatýmy písmeny denní speciality: HOVĚZÍ ZADNÍ — 79 c.... TRESKA — 21 c. Příjmy syndikátu zvyšoval tím, ţe volnou inzertní leteckou kapacitu pronajímal jiným firmám, například společnosti, která obchodovala s mlíčkem pro kočičky, podniku zabývajícímu se prodejem masa pro psy a pohřební sluţbě. Další část vzdušného reklamního prostoru vyhradil v duchu veřejně prospěšného podnikání generálu Peckemovi, který ho vyuţíval k šíření obecně výchovných hesel jako ČISTOTA PŮL ZDRAVÍ, PRÁCE KVAPNÁ MÁLO PLATNÁ a KDYŢ

SE RUKA K RUCE VINE, TAK SE DÍLO PODAŘÍ. Aby rozhýbal kšeft, předplatil si Milo krátké reklamní vstupy v propagandistickém rozhlasovém vysílání v anglické řeči z Berlína. Obchodní podnikání vzkvétalo na všech frontách.

Milova letadla uţ kaţdý znal a všude měla volný průlet. Jednoho dne uzavřel Milo s americkými vojenskými činiteli smlouvu, podle které se zavazoval zničit bombardováním dálniční most u Orvieta, který byl v rukou Němců, a zároveň s německými vojenskými činiteli jinou smlouvu, kterou přebíral úkol hájit dálniční most u Orvieta protiletadlovou palbou proti svému vlastnímu útoku. Američané mu za napadení tohoto mostu slíbili uhradit veškeré reţijní výlohy a šest procent z nich mu vyplatit navíc jako honorář, od Němců měl za obranu mostu dostat totéţ, to jest reţii plus šest procent, a kromě toho ještě bonifikační příplatek tisíc dolarů za kaţdé americké letadlo, které se mu podaří sestřelit. Summa summarum představoval tento obchod významné vítězství soukromého podnikání, kasal se Milo, protoţe armády obou zemí byly zespolečenštěné, státní instituce. A kdyţ uţ

— 231 —

byly obě smlouvy podepsány, nemělo přece smysl vynakládat prostředky syndikátu na bombardování mostu a obranu proti němu, protoţe obě vlády měly přece na místě k dispozici dostatečné mnoţství muţů i materiálu a ochotně je daly k tomu účelu k dispozici, takţe na obou součástech tohoto projektu Milo nakonec fantasticky vydělal a stačily mu k tomu pouze dva podpisy.

Ta ujednání byla spravedlivá vůči oběma stranám. Protoţe měl Milo všude volný průlet, mohla se jeho letadla nepozorovaně přiblíţit nad cíl, aniţ vyplašila německé protiletadlové dělostřelce. A protoţe o tom náletu věděl, nebyl problém uvědomit o něm německé protiletadlové dělostřelce s dostatečným předstihem, takţe mohli zahájit palbu přesně v okamţiku, kdy se letadla dostala na dostřel.

Bylo to ideální řešení pro všechny zúčastněné — s výjimkou mrtvého muţe z Yossarianova stanu, který tam nad cílem přišel o ţivot v den svého příchodu k eskadře.

„Já jsem ho nezabil!“ opakoval Milo vášnivě, kdyţ mu to Yossarian znovu a znovu rozhněvaně vyčítal. „Vţdyť jsem tam toho dne vůbec nebyl, člověče. Ty si snad myslíš, ţe jsem byl tam dole na zemi a střílel z protiletadlových děl, kdyţ

letadla přiletěla?“

„Ale celou tu akci jsi organizoval, ne?“ křičel na něj Yossarian v sametové temnotě, která do svého pláště halila pěšinu vedoucí kolem ztichlých vozidel autoparku k přírodnímu kinu.

„Nepotřeboval jsem nic organizovat,“ řekl na to Milo pohoršeně. Bledým, neposedným nosem do sebe v rozrušení písklavě vtahoval mohutné doušky vzduchu. „Ten most mají v rukou Němci a my bychom ho bombardovali v kaţdém případě, i kdybych se do toho nezamíchal. Já jsem si jenom uvědomil, jak báječně by se na té akci dalo vydělat, a vyuţil jsem příleţitosti. Co je na tom tak strašnýho?“

„Co je na tom tak strašnýho? Milo, ten chlap z mýho stanu při tom náletu zařval a ani si předtím nestačil vypakovat věci.“

„Ale já jsem ho nezabil.“

„Dostal jsi na něj prémii tisíc dolarů.“

„Ale nezabil jsem ho. Říkám ti, ani jsem tam nebyl. Byl jsem zrovna v Barceloně a sháněl olivovej olej a nějaké prvotřídní sardinky. Můţu to dokázat, mám schovaný nákupní příkazy. A ţádnejch tisíc dolarů jsem nedostal. Těch tisíc dolarů připadlo syndikátu a na tom se všichni podílejí, i ty.“ Milo hovořil k Yossarianovi s naléhavostí, která prýštila z nitra jeho duše. „Podívej, Yossariane, já jsem tuhle válku nezačal, ať si ten mizera Wintergreen říká, co chce. Snaţím se jenom převést ji na obchodní bázi. Je na tom snad něco špatnýho? Abys věděl, tisíc dolarů — to není zase tak špatná cena za středně těţký bombarďák a jeho posádku. Kdyţ se mi podaří Němce přesvědčit, aby mi za kaţdý letadlo, který sundají, vyplatili tisíc dolarů, proč bych to nebral?“

— 232 —

„Protoţe bys kšeftoval s nepřítelem, rozumíš? Nechápeš, ţe vedeme válku?

Lidi umírají. Rozhlídni se kolem sebe, proboha.“

Milo zavrtěl s unavenou shovívavostí hlavou. „Němci nejsou naši nepřátelé,“

prohlásil. „Já vím, co mi na to chceš říct. Jistě, jsme s nima ve válce. Jenţe Němci jsou zároveň významnými členy syndikátu a mou povinností je chránit jejich akciový práva. Moţná začali tuhle válku, moţná zabíjejí milióny lidí, ale účty vyrovnávají mnohem promptněji neţ některý naši spojenci — moh bych jmenovat. Nechápeš, ţe svoje obchodní dohody s Německem musím za kaţdou cenu respektovat? Zkus se na to podívat z mýho stanoviska.“

„Ani mě nenapadne,“ odsekl mu Yossarian hrubě.

Milo se hluboce urazil a ani se nenamáhal skrývat svoje raněné city. Dusná, měsíční noc se hemţila muškami, můrami a moskyty. Milo najednou zvedl paţi a ukázal směrem k přírodnímu kinu, kde mléčný, zaprášený proud světla, horizontálně vyvrhovaný promítačkou, kuţelovitě prořezával temnotu a halil diváky, kteří se v hypnotickém obluzení zhrouceně choulili na sedadlech, tváře upřené vzhůru k stříbrnému plátnu, do jemného světélkujícího závoje. Milo měl oči zvlhlé pocitem sounáleţitosti a jeho bezelstná, nezkaţená tvář se svítivě leskla směsicí potu a oleje s repelentním účinkem.

„Jen se na ně podívej,“ zvolal hlasem, který se dusil dojetím. „Jsou to moji přátelé, moji krajané, moji druzi ve zbrani. Nikdo by si nemoh přát lepší kamarády. Věř mi, kdyby to nebylo opravdu nutný, nikdy bych jim nedokázal sebemíň ublíţit. Coţpak nemám svejch starostí dost? Víš, jak mi jde na nervy ta bavlna, co se mi hromadí v egyptskejch přístavech?“ Milovi se zlomil hlas a sevřel Yossarianovi košili na prsou, jako tonoucí chytající se stébla. Oči mu viditelně těkaly jako párek vyděšených hnědých housenek. „Yossariane, co já si s takovým mnoţstvím bavlny počnu? Je to všechno tvoje vina, neměls mně dovolit, abych ji kupoval.“

Bavlna se totiţ hromadila v Egyptě na nakládacích rampách a nikdo ji nechtěl.

Milovi se předtím ani nesnilo o tom, ţe by se v údolí Nilu mohlo bavlně tak skvěle dařit a ţe pro veškerou sklizeň, kterou skoupil, nenajde nikde odbytiště.

Jídelny syndikátu mu v téhle věci odmítly jakoukoli podporu; kdyţ se na ně obrátil s návrhem na zavedení daně z hlavy, která by kaţdému členu syndikátu umoţnila získat na sklizni egyptské bavlny vlastnický podíl, nekompromisně s ním vyběhly. V této kritické situaci ho nechali na holičkách i jeho jinak spolehliví přátelé Němci, kteří dávali přednost náhraţkovým materiálům. Jídelny nevypo-mohly Milovi ani poskytnutím skladovacích prostor, takţe výlohy za skladování nabývaly astronomických hodnot a výrazně přispívaly ke ztenčování jeho kapitálových rezerv. A tak se zisk, který vynesla akce Orvieto, brzy rozplynul.

Začal psát domů o peníze, které tam za lepších časů odesílal, a také tento zdroj byl zanedlouho téměř do dna vyčerpán. A do alexandrijských doků přicházely kaţdý

— 233 —

den nové a nové ţoky bavlny. Kdyţ se Milovi občas podařilo udat na světových trzích hluboko pod cenou nějaké směšně malé mnoţství, hned se toho domákl některý prohnaný egyptský makléř v Levantě a prodal mu ji zpátky za původní cenu, takţe na tom byl ještě hůře neţ předtím.

Podniky M&M byly na pokraji zhroucení. Milo bez přestání proklínal svou vlastní nebetyčnou, neuváţenou chamtivost, která ho přiměla skoupit veškerou úrodu egyptské bavlny, ale co se dalo dělat — smlouva je smlouva a musí se za všech okolností plnit. A tak se jedné noci, po lukulských večerních hodech, vznesly všechny Milovy stíhačky a bombarďáky, nahoře ve vzduchu se vyrovnaly do předpisových formací a začaly systematicky bombardovat skupinu.

Milo totiţ uzavřel další smlouvu s Němci, jeţ ho zavazovala svrhnout bomby na vlastní jednotky. Milova letadla se v dobře koordinovaném útoku rozdělila a začala bombardovat sklady pohonných hmot a munice, opravářské hangáry i bé-pětadvacítky odpočívající na letišti na oválných vybetonovaných stanovištích.

Jeho posádky ušetřily pouze přistávací dráhy a jídelny, aby mohly po skončení úkolu bezpečně dosednout na zem a sníst si pak něco teplého, neţ si půjdou lehnout. Letadla nalétávala s rozţatými přistávacími světlomety, protoţe po nich nikdo nestřílel. Bombardovala tábory všech čtyř eskader, důstojnický klub i budovu velitelství skupiny. Muţi vybíhali ze stanů jako vyděšení králíci a nevěděli, kterým směrem se vrtnout. Brzy se na všech stranách ozýval nářek raněných. Jeden hrozen tříštivých pum explodoval na dvoře důstojnického klubu a klikatými trhlinami provrtal stěny dřevěné budovy i břicha a záda poručíků a kapitánů, opírajících se vstoje o barový pult. Agónie je ohnula v pase a pak se zhroutili na zem. Ostatní důstojníci prchali v panice k oběma východům, ale kdyţ

viděli, co se děje venku, neodváţili se vyběhnout a dveře v mţiku ucpala ne-prostupná vyjící přehrada lidských těl.

Plukovník Cathcart si tou zmatenou, zdivočelou hradbou razil cestu za vydatné pomoci pěstí a loktů, aţ se nakonec ocitl docela sám před budovou.

Ztuhlý úţasem a zděšením nemohl odtrhnout oči od oblohy. Milova letadla poklidně klouzala nad rozkvetlými korunami stromů, příklopy pumovnic dokořán, přistávací klapky svěšené, monstrózní, oslepivé, divoce mţikající přistávací světlomety ţhnoucí strašidelně do noci jako obrovské brouci oči. Byl to ten nejapokalyptičtější pohled, jaký se kdy plukovníku Cathcartovi naskytl. Ze staţeného hrdla se mu vydral zoufalý ston a pak se úprkem vyřítil ke svému dţípu, dušeně vzlykaje. Chňapl po zapalování, dupl na plyn a hnal se směrem k letišti, jak jen to poskakující vůz dovolil. Obrovskými tučnými prsty svíral volant tak pevně, ţe mu z nich mizela všechna krev, a v kratičkých intervalech zoufale tiskl houkačku. V jednom okamţiku se téměř zabil, kdyţ s ječivým zakvílením pneumatik strhl auto prudce stranou, aby nevletěl do hloučku muţů, kteří jen ve spodním prádle bezhlavě prchali směrem k blízkým kopcům, vyděšené tváře

— 234 —

skloněné k zemi a hůlkovitá předloktí přitisknutá k spánkům jako pochybný štít.

Po obou stranách silničky planuly ţluté, oranţové a rudé ohně. Stany i stromy stály v plamenech a Milova letadla s těmi zejícími pumovnicemi a oslnivě blikajícími přistávacími světlomety nalétávala znovu a znovu. Kdyţ se plukovník Cathcart přihnal ke kontrolní věţi, dupl na brzdu tak prudce, ţe se dţíp málem překotil. Plukovník vyskočil, kdyţ vůz ještě klouzal v nebezpečném smyku, a vyběhl po schodišti dovnitř. Nad kontrolními přístroji se tam skláněli tři muţi.

Dva z nich odhodil stranou a vrhl se po chromově lesklém mikrofonu, v očích zuřivý lesk, masitou tvář zkřivenou napětím. Sevřel mikrofon jako dravec kořist a začal do něho hystericky řvát, aţ mu přeskakoval hlas.

„Milo, ty pacholku zatracená! Zešílel jsi? Co to krucinál vyvádíš? Pojď dolů!

Pojď dolů!“

„Co tady tak povykujete, prosím vás?“ ozval se Milo, který stál v kontrolní věţi hned vedle něho a drţel rovněţ v ruce mikrofon. „Já jsem přece tady.“

Změřil si plukovníka káravým pohledem a pak se zase vrátil ke své práci.

„Výborně, mládenci, výborně,“ prozpěvoval do mikrofonu. „Ale vidím, ţe jeden zásobovací sklad ještě stojí. Tak takhle ne, Purvisi — o takovýmhle šlendriánu jsme přece spolu uţ mluvili. Tak to laskavě ihned otoč a zkus to znova. A tentokrát nalétávej hezky pomalu... ţádnej spěch. Práce kvapná málo platná, Purvisi. Uţ jsem ti to přece říkal, a kdyby jednou — nejmíň stokrát! Práce kvapná málo platná.“

Nad hlavami se jim kdákavě ozval reproduktor. „Milo, tady Alvin Brown.

Shodil jsem všechny bomby. Co mám dělat teď?“

„Začni ostřelovat z kulometů,“ přikazoval Milo.

„ Ostřelovat z kulometů?“ Alvina Browna to zřejmě šokovalo.

„Nemáme na vybranou,“ sděloval mu rezignovaně Milo. „Je to ve smlouvě.“

„Tak dobře,“ uklidnil se Alvin Brown. „V tom případě začnu ostřelovat.“

Tentokrát to však Milo přece jen přehnal. Bombardování vlastních lidí a letadel — takové sousto nemohl spolknout ani ten nejflegmatičtější pozorovatel a zdálo se, ţe s Milém je teď konec. Jeden za druhým se začali objevovat vysocí vládní činitelé, aby incident přešetřili. Noviny útočily na Mila palcovými titulky a členové Kongresu odsuzovali tu ukrutnost s halasným rozhořčením a poţadovali spravedlivý trest. Matky, jejichţ synové slouţili v armádě, utvořily militantní sdruţení a volaly po pomstě. Na Milovu obranu se nepozvedl ani jediný hlas.

Všichni slušní lidé byli hluboce pobouřeni a Milo by to byl šeredně odskákal, kdyby se nebyl odhodlal seznámit veřejnost s obsahem svých účetních knih a nedoloţil obrovské zisky, kterých dosáhl. Mohl vládě poskytnout náhradu za všechny padlé i za zničené materiální hodnoty a stále mu ještě zbývalo dost, aby mohl i nadále skupovat egyptskou bavlnu. A všichni se na tom samozřejmě

— 235 —

podíleli. A nejroztomilejší na celé té situaci bylo, ţe vládě nebylo vlastně ani třeba nic nahrazovat.

„Demokracie je vláda lidu,“ vysvětloval Milo. „A lid jsme my, ne? Takţe si ty peníze můţeme rovnou nechat a na vládu jako na pouhého zprostředkovatele se vykašlat. Upřímně řečeno, byl bych nejradši, kdyby vláda dala od války vůbec ruce pryč a uvolnila prostor svobodnýmu podnikání. Kdybychom vládě zaplatili, co jí dluţíme, posilovali bychom jenom zbytečně její kontrolní funkci a odrazovali bychom jiný individuální podnikatele od bombardování vlastních lidí a letadel. Brzdili bychom tím jejich iniciativu.“

Milo měl samozřejmě pravdu a kaţdý to brzy uznal, s výjimkou takových zatrpklých podivínů, jako byl doktor Daneeka, který se hašteřivě mračil a trousil uráţlivé poznámky o morálním pozadí celé té akce, dokud ho Milo jménem syndikátu neumlčel vítaným dárkem — lehkým hliníkovým skládacím křesílkem, které mohl doktor Daneeka pohodlně sklapnout a vynést před stan, kdykoli do něho vešel Náčelník Bílý Polozub, a zanést ho zpátky dovnitř, kdyţ pak Náčelník Bílý Polozub zase vypadl. Doktor Daneeka tenkrát během Milova náletu ztratil nervy. Místo aby se utíkal někam schovat, zůstal venku a konal svou povinnost.

Plazil se mezi výbuchy tříštivých a zápalných pum a v dešti kulometných střel od jednoho raněného k druhému jako lstivá a mrštná ještěrka a s temnou, zkormoucenou tváří přikládal škrtící obinadla a dlahy, píchal morfium a aplikoval sulfanilamid. Říkal přitom pouze to, co bylo nezbytně zapotřebí, ani slovo navíc, a v kaţdé sinající ráně spatřoval hrozivou předzvěst vlastního zmaru. Neţ ona dlouhá noc skončila, uondal se nemilosrdně do úplného vyčerpání a příštího jitra z toho bylo kýchavé nachlazení, s kterým se nadurděně uchýlil do stanu ošetřovny, kde mu Gus s Wesem změřili teplotu, přiloţili hořčičný obklad a přidělili inhalátor.

Té noci ošetřoval doktor Daneeka kaţdého sténajícího muţe s týmţ

zatrpklým, hlubokým, niterně cítěným hořem, které z něho čišelo na letišti toho dne, kdy po návratu z akce Avignon sestoupil Yossarian po schůdkách letadla na pevnou zem dočista nahý a ve stavu hlubokého šoku, na bosých nohách, kolenou, paţích a prstech vydatně potřísněn Snowdenovými vnitřnostmi, a beze slova ukázal dovnitř, kde mladý střelec-radista leţel na podlaze a beznadějně hynul zimou po boku ještě mladšího zadního střelce, který občas pootevřel oči, ale jakmile vedle sebe uviděl umírajícího Snowdena, ihned zase upadl do smrtelných mdlob.

Kdyţ Snowdena vyprostili z letadla a dopravili na nosítkách do sanitky, ovinul doktor Daneeka pohybem takřka něţným Yossarianova ramena přikrývkou a odváděl ho s McWattovou pomocí ke svému dţípu. V naprostém tichu pak ti tři odjeli k ošetřovně eskadry. McWatt a doktor Daneeka zavedli Yossariana do stanu, posadili ho na ţidli a smyli z něho Snowdena studenými

— 236 —

vlhkými vatovými tampóny. Potom mu doktor Daneeka vnutil nějaký prášek a píchl mu injekci a Yossarian pak dvanáct hodin spal. Kdyţ se probudil a přišel za doktorem Daneekou, dal mu doktor ještě jednu pilulku a ještě jednu injekci a Yossarian o sobě nevěděl dalších dvanáct hodin. Kdyţ se probral a znovu se vydal za doktorem Daneekou, chystal se doktor Daneeka osvědčenou proceduru ještě jednou zopakovat.

„Jak dlouho do mě budete cpát ty prášky a píchat injekce?“ ptal se ho Yossarian.

„Dokud se nebudete cítit lépe.“

„Cítím se uţ docela dobře.“

Křehké, opálené čelo doktora Daneeky se zřasilo překvapením. „Proč si tedy nevezmete něco na sebe? Proč chodíte po světě nahej?“

„Uţ na sebe nikdy nehodlám vzít uniformu.“

Doktor Daneeka se s tímto vysvětlením spokojil a odloţil injekční stříkačku.

„Opravdu je vám uţ dobře?“

„Výborně. Jenom se mi trochu motá hlava, zřejmě po těch pilulkách a injekcích, které jste do mě naládoval.“

Yossarian chodil po světě jak ho pámbu stvořil aţ do večera a byl nahý ještě příštího jitra, kdy ho Milo, který po něm předtím pátral všude moţně, nakonec našel, jak sedí na stromě kousek od zadní zdi rázovitého vojenského hřbitůvku, na kterém právě pochovávali Snowdena. Milo měl na sobě svůj obvyklý obchodnický úbor — tmavě olivové kalhoty, čistou, tmavě olivovou košili s kravatou, na límci stříbrný prouţek označující hodnost nadporučíka, a brigadýrku s tuhým koţeným štítkem.

„Hledám tě po všech čertech,“ zavolal vyčítavě nahoru na Yossariana.

„Měls mě hledat tady na tom stromě,“ řekl na to Yossarian. „Sedím tady nahoře uţ od rána.“

„Slez dolů, ochutnej tohle a řekni mi, jestli je to dobrý. Je to moc důleţitý.“

Yossarian zavrtěl hlavou. Seděl nahý na nejniţší haluzi stromu a přidrţoval se oběma rukama větve přímo nad sebou. Odmítl se odtamtud hnout, a tak musel Milo chtě nechtě obejmout kmen a vydat se za Yossarianem nahoru. Nemotorně se pachtil, s hlasitým hekáním a funěním, a neţ se vydrápal tak vysoko, aby mohl přehodit nohu přes silnou větev a trochu si oddechnout, měl uniformu celou pomačkanou a umolousanou. Brigadýrka se mu sesunula a hrozilo nebezpečí, ţe mu sklouzne a spadne na zem. Milo ji zachytil v poslední chvíli. Knírek mu vroubily třpytivé průhledné perličky, kapky potu, který se mu pod očima sléval do mastných puchýřů. Yossarian ho netečně pozoroval. Milo se opatrně otočil o půl kruhu a posadil se čelem k Yossarianovi. Z hedvábného papíru vybalil cosi měkkého, kulatého a hnědého a podal to Yossarianovi.

— 237 —

„Prosím tě, ochutnej to a řekni mi, co si o tom myslíš. Rád bych to naservíroval chlapcům.“

„Co to je?“ zeptal se Yossarian a pořádně si ukousl.

„Bavlna v čokoládě.“

Yossarianovi se zvedl ţaludek a celé to velké sousto Čokoládou oblité bavlny vyprskl Milovi rovnou do obličeje. „Seţer si to sám!“ vyštěkl hněvivě. „Doboha!

Zbláznil ses či co? Vţdyť jsi tam nechal i ty zatracený semínka.“

„Nechceš to váţně ochutnat?“ ţadonil Milo. „Tak strašný to snad zase není.

To je to váţně tak hrozný?“

„To je slabý slovo.“

„Ale já musím donutit jídelny, aby tím krmily lidi.“

„Nečekej, ţe to někdo dokáţe pozřít.“

„Budou to muset pozřít,“ prohlásil Milo jako nějaký vznešený diktátor a málem spadl se stromu, kdyţ se jednou rukou pustil, aby mohl svá slova doprovodit energickým gestem vztyčeného prstu.

„Pojď sem blíţ,“ zval ho Yossarian. „Tady je to mnohem bezpečnější a je tu mnohem lepší výhled.“

Milo se oběma rukama chytil větve nad sebou a nanejvýš obezřetně se začal bokem posunovat po té, na které seděl, tvář zkřivenou napětím. Kdyţ se nakonec bezpečně usadil vedle Yossariana, oddechl si úlevou. Láskyplně strom poplácal.

„Tohle je moc pěknej strom,“ poznamenal obdivně s vlastnickou vděčností.

„Je to strom ţivota,“ řekl na to Yossarian a kroutil přitom prsty u nohou. „A taky strom poznání.“

Milo si šilhavýma očima bedlivě prohlíţel kůru a větve. „To teda není,“

odporoval Yossarianovi. „Tohle je kaštan. Musím to vědět. Vţdyť kaštany prodávám.“

„Kdyţ myslíš.“

Několik vteřin seděli na stromě beze slova. Oběma rukama se přidrţovali horní větve a líně klátili volně visícíma nohama, jeden úplně nahý, jen na nohou sandály s hrbolatou podráţkou, druhý předpisově oblečen ve špinavě olivové vlněné uniformě, s vázankou pečlivě utaţenou. Milo si Yossariana po očku nedůvěřivě prohlíţel a taktně váhal nad svou otázkou.

„Můţu se tě na něco zeptat?“ řekl nakonec. „Nemáš na sobě vůbec nic. Nechci se ti do ničeho plést, ale přece jen mi to nedá. Proč na sobě nemáš uniformu?“

„Nechce se mi.“

Milo několikrát za sebou rychle přikývl, jako kdyţ vrabčák zobe. „Jasně, jasně,“ vyhrkl a bylo vidět, ţe je z toho jelen. „Uţ mi to došlo. Appleby a kapitán Black říkali, ţe jsi zcvoknul, tak jsem se chtěl přesvědčit.“ Znovu chvíli ze zdvořilosti váhal. „To uţ si na sebe nikdy nevezmeš uniformu?“

„Nejspíš asi ne.“

— 238 —

Milo s předstíranou horlivostí pokyvoval hlavou, aby dal najevo, ţe všechno chápe, a pak zůstal tiše sedět a ponuře se zamyslel, zmítán pochybnostmi. Pod nimi proletěl nějaký ptáček s nachovou chocholkou a jistými tmavými křidélky se otřel o rozechvělé křovisko. Yossarian s Milém si na stromě hověli jako v zahradní besídce, ukryti v jemných závojích splývavé zeleně, všude kolem další šedavé kaštany a stříbrné smrky. Na obrovské safírové obloze, posázené tu a tam nízkými, osamocenými, nadýchnutými chomáčky suché neposkvrněné běloby, jim vysoko nad hlavou stálo slunce. Bylo bezvětří a listí kolem nich se ani nepohnulo. Stín byl hebký jako peříčko. Všude boţský klid, jen Milo se najednou s přidušeným výkřikem napřímil a začal rozčileně ukazovat dolů.

„Podívej!“ vykřikl poplašeně. „Podívej se tamhle! Tamhle jde nějaký pohřební průvod. Ţe je tohleto hřbitov, viď?“

Yossarian mu odpověděl pomalu a nevzrušeně. „Pohřbívají toho kluka, co to koupil nad Avignonem v mým letadle. Snowdena.“

„Co se mu stalo?“ ptal se Milo hlasem ztuhlým hrůzou.

„Zabilo ho to.“

„To je ale hrozný,“ bědoval Milo a velké hnědé oči se mu zalily slzami.

„Chudák kluk. To je váţně hrozný.“ Skousl si pevně třesoucí se ret a vzrušen dojetím zvýšil potom hlas. „A jestli si jídelny ode mě nebudou chtít koupit tu bavlnu, bude to všechno ještě mnohem horší. Yossariane, co to do nich vjelo?

Coţpak si neuvědomujou, ţe je to jejich syndikát? Ţe v něm má kaţdej z nich svůj podíl?“

„Měl v něm taky podíl ten mrtvěj chlap z mýho stanu?“ ptal se kousavě Yossarian.

„Samozřejmě,“ ujišťoval ho Milo velkoduše. „Má v něm podíl kaţdej příslušník eskadry.“

„Jenţe tenhle zařval, neţ se vůbec k eskadře dostal.“

Milo zkřivil tvář v bolestnou grimasu a odvrátil pohled stranou. „S tím mrtvým chlapem od tebe ze stanu uţ bys mi moh konečně dát pokoj,“ durdil se nevrle. „Uţ jsem ti přece říkal, ţe s jeho smrtí nemám vůbec nic společnýho. Je to snad moje chyba, ţe se mi naskytla ta fantastická moţnost skoupit veškerou egyptskou bavlnu a dostat nás tak všechny do nesnází? Kdo moh vědět, ţe trh bude nasycenej? V tý době jsem ani netušil, co to takový nasycení trhu je.

Moţnost skoupit všechny zásoby nějakýho zboţí se nenaskytuje kaţdej den a dobře jsem udělal, ţe jsem chytil příleţitost za pačesy, kdyţ se namanula.“ Kdyţ

Milo uviděl, jak šest vojáků ve slavnostní uniformě vysouvá ze sanitky prostou rakev z borového dřeva a opatrně ji pokládá na zem vedle rozchlípené rány čerstvě vykopaného hrobu, spolkl zaúpění. „A teď se nemůţu zbavit ani jedinýho ţoku,“ bědoval.

— 239 —

Yossarianem neotřásla ani nabubřelá šaráda pohřební ceremonie, ani Milův zdrcující zármutek. Z dálky se k němu nezvučně nesl kaplanův hlas, nezřetelné, sotva slyšitelné, bzučivě monotónní mumlání. Rozpoznal vysokou, vyzáblou, opuštěnou postavu majora Majora a zdálo se mu, ţe zahlédl majora Danbyho, jak si kapesníkem otírá čelo. Od konfliktu s generálem Dreedlem se major Danby ustavičně třásl po celém těle. Kolem tří důstojníků stál v půlkruhu hlouček vojáků a poddůstojníků, bez pohnutí, jako by byli vyřezáni ze dřeva, a vedle děsivé, nesmyslné hromady vyházené hnědočervené hlíny se opírali o lopaty čtyři fleg-matičtí hrobníci v pruhovaných pracovních uniformách. Yossarian upíral oči na tu scénu a vtom najednou kaplan obrátil vytrţený pohled směrem k němu, vzápětí si přitiskl prsty k očím jakoby v hlubokém zoufalství, znovu se pátravě podíval nahoru na Yossariana a pak sklonil hlavu a zabrblal cosi, co Yossarian pokládal za vyvrcholení pohřebního rituálu. Čtyři muţi v pracovních uniformách se chopili popruhů, zvedli rakev a spustili ji do hrobu. Milo se prudce otřásl.

„Nemůţu se na to dívat,“ zvolal a celý sklíčený se odvrátil. „Nemůţu tu takhle sedět a koukat na to, kdyţ mi zatím jídelny pochovávají syndikát.“ Zaskřípal zuby a v hořkém ţalu zničeně zavrtěl hlavou. „Kdyby ti chlapi za něco stáli, budou kupovat mou bavlnu, aţ z nich bude stříkat krev, a budou ji kupovat znova a znova, i kdyby měli dočista vykrvácet. Postavili by hranice a spálili by na nich svoje spodní prádlo a letní uniformy, jen aby vyvolali větší poptávku. Ale to je samozřejmě ani nenapadne. Yossariane, zkus dojíst tenhle čokoládovej bavlněnej bonbón, udělej mi tu laskavost. Třeba ti teď bude chutnat.“

Yossarian mu odstrčil ruku. „Vzdej to, Milo. Lidi ti bavlnu ţrát nebudou.“

Na Milově tváři se objevil lstivý úšklebek. „Ona to vlastně není bavlna,“ lísal se. „Dělal jsem si srandu. Je v tom cukrová vata, výtečná cukrová vata. Ochutnej a uvidíš.“

„Lţeš, příteli.“

„Já nikdy nelţu!“ ohradil se Milo s uraţenou důstojností.

„Teď ale lţeš.“

„Lţu jen tehdy, kdyţ je to nutný,“ vysvětloval Milo na svou obranu. Na okamţik odvrátil oči a zamţikal vemlouvavě řasami. „Tohle je lepší neţ cukrová vata, váţně. Je to vyrobený z opravdový bavlny. Yossariane, musíš mi pomoct donutit chlapy, aby to jedli. Egyptská bavlna je přece nejlepší bavlna na světě.“

„Ale nedá se jíst,“ upozornil ho důrazně Yossarian. „Vţdyť by se ti po tom poblili, copak to nechápeš? Proč se tím nezkusíš nakrmit sám, kdyţ mi nevěříš?“

„Zkusil jsem to,“ přiznal chmurně Milo. „Ale poblil jsem se.“

Hřbitov byl ţlutý jako uschlé seno a zelený jako vařená kapusta. Za několik okamţiků kaplan odstoupil od hrobu a bezový půlměsíc lidských postav se začal rozpadat, pozvolna, jako ztroskotaná loď. Beze spěchu a beze slova se účastníci pohřbu ubírali k autům zaparkovaným na pokraji hrbolaté prašné silničky.

— 240 —

Kaplan, major Major a major Danby kráčeli ke svým dţípům v ostrakizované skupince, hlavy truchlivě skloněné. Kaţdý z nich si od zbývajících dvou úzkostlivě zachovával chladný odstup.

„A je po všem,“ poznamenal Yossarian.

„No jo, to je konec,“ souhlasil Milo malomyslně. „Uţ není ani špetka naděje.

A všechno jenom proto, ţe jsem připustil, aby si o všem rozhodovali sami. Aspoň jsem se poučil, jak je důleţitý dbát na disciplínu — bude se mi to hodit, aţ zase jednou rozjedu něco podobnýho.“

„Proč tu bavlnu neprodáš vládě?“ navrhl ledabyle Yossarian. Upřeně sledoval, jak čtyři muţi v pruhovaných pracovních uniformách házejí vrchovaté lopaty hnědočervené hlíny zpátky do hrobu.

Milo ten nápad briskně zamítl. „Tady jde o princip,“ vysvětloval přesvědčeně.

„Vláda se nemá do takových věcí, jako je kšeft, vůbec plést, a já jsem ten poslední, kdo by ji chtěl zatahovat do svýho obchodního podnikání. Ale obchod vlastně patří do kompetence vlády,“ uvědomil si najednou Milo. Oţil a pokračoval vzrušeně: „Říkal to Calvin Coolidge, a Calvin Coolidge byl prezident, takţe to je jistě pravda. A vláda má tedy určitou zodpovědnost a musí ode mě koupit všechnu tu egyptskou bavlnu, kterou nikdo nechce, abych já moh na tom vydělat, no ne?“ Ale tu se Milova tvář téměř stejně náhle zase zachmuřila a jeho myslí začala zmítat smutná nejistota. „Ale jak k tomu vládu donutím?“

„Můţeš ji podmáznout,“ řekl Yossarian.

„Podmáznout!“ Milo pohoršením zase ztratil rovnováhu a málem spadl.

„Styď se!“ peskoval Yossariana přísně a rezatý knírek mu jen poskakoval, jak ho čeřily horké závany ctnosti, deroucí se z jeho rozechvělých nozder a korektních rtů. „Podplácení je protizákonné, to dobře víš. Ale vydělávat, to přece není protizákonný, ţe ne? Takţe kdybych moh něco vydělat jen za tu cenu, ţe bych někoho musel podmáznout, nespáchal bych vlastně vůbec nic nezákonnýho, co?

No jasně, to je fakt!“ Ale vzápětí se zase zadumal a znovu se ho zmocnilo bezradné, černé zoufalství. „Ale jak poznám, koho mám podmáznout?“

„S tím si nelam hlavu,“ uklidňoval ho Yossarian s bezhlesým smíchem, protoţe v tu chvíli prolomily ospalé ticho motory dţípů a sanitky a auta na konci šňůry začala couvat a odjíţdět. „Vyhoď jenom dost vysokou sumu, a oni si tě najdou. Dej si ovšem bacha, abys to všechno prováděl hezky veřejně. Ať kaţdý přesně ví, oč ti jde a kolik za to hodláš zaplatit. Jakmile by ses začal tvářit provinile nebo zahanbeně, moh bys to šeredně odskákat.“

„Dal bych nevímco za to, kdybys do toho šel se mnou,“ poznamenal Milo.

„Mezi lidma, který berou úplatky, si budu připadat nejistej. Je to sprostá banda šejdířů.“

„Všechno půjde jako po másle,“ ujišťoval ho přesvědčeně Yossarian.

„Kdybys v tom začal nějak lítat, říkej všude, ţe jde o zájmy bezpečnosti země,

— 241 —

které vyţadují, aby existoval silný domácí průmysl zaloţený na spekulacích s egyptskou bavlnou.“

„To taky vyţadují,“ ujistil ho Milo důstojně. „Silný průmysl zaloţený na spekulacích s egyptskou bavlnou znamená mnohem silnější Ameriku.“

„Samozřejmě. A kdyby tohle nezabralo, musíš zdůraznit, ţe je nezbytným zdrojem příjmů značného počtu amerických rodin.“

„Je nezbytným zdrojem příjmů značného počtu amerických rodin.“

„Vidíš?“ pravil Yossarian. „Jsi mnohem lepší neţ já. Kdyţ to řekneš ty, zní to, jako by to byla pravda.“

„Je to pravda,“ zvolal Milo a v jeho hlase se objevil silný názvuk staré povýšenecké sebejistoty.

„To jsem tím myslel. Říkáš to s naprosto přesnou dávkou přesvědčivosti.“

„A váţně do toho nechceš jít se mnou?“

Yossarian zavrtěl hlavou.

Milo uţ hořel netrpělivostí, aby se do té akce mohl pustit. Zbytek té bavlněné kuličky obalené čokoládou si nacpal do kapsičky u košile a opatrně se posouval po větvi k hladkému šedivému kmeni. Vášnivě a nemotorně ho objal a pomalu se počal spouštět dolů. Hrany bot s koţenými podráţkami mu neustále sklouzávaly a často se zdálo, ţe spadne a ublíţí si. Kdyţ byl uţ v polovině, rozmyslel si to a vylezl zase zpátky nahoru. Na knírku mu ulpívaly odštěpky stromové kůry a ustaranou tvář měl od té námahy celou zrudlou.

„Udělal bys mi radost, kdyby sis na sebe vzal uniformu a nechodil po světě nahej,“ svěřil se touţebně Yossarianovi. „Ještě se z toho stane nová móda a já se pak ty zatracený bavlny nikdy nezbavím.“ Pak teprve slezl dolů a spěchal pryč.

— 242 —

25. Kaplan

Uţ delší dobu trápily kaplana zneklidňující pochybnosti. Existuje opravdu bůh? Kde vzít jistotu? Být anabaptistickým duchovním v americké armádě, to nebyla ţádná legrace ani za nejpříznivějších okolností; bez dogmatu to bylo téměř nad lidské síly.

Děsili ho lidé, kteří disponovali silným hlasem. Stateční, agresivní, činorodí muţové jako plukovník Cathcart v něm vyvolávali pocit bezmocnosti a ztracenosti. Ať se v armádě vrtnul kamkoli, všude byl cizincem. Vojáci, poddůstojníci i důstojníci se v jeho přítomnosti chovali zcela jinak, neţ kdyţ byli sami mezi sebou, a dokonce ani ostatní kaplani se k němu nestavěli zdaleka tak přátelsky jako k sobě navzájem. Ve světě, kde se měřila hodnota člověka výlučně úspěchy, kterých se mu podařilo dosáhnout, si připadal jako ztroskotanec.

Bolestně si uvědomoval, ţe postrádá náboţenskou sebejistotu a to, čemu se říká savoir faire, vlastnosti, kterými se prosazovalo tolik jeho kolegů odlišné víry a z jiných sekt. Nebyl prostě vybaven k tomu, aby vynikl. Pokládal se za ošklivce a ustavičně se souţil, ţe není doma u své ţeny.

Ve skutečnosti byl kaplan docela hezký člověk. Měl příjemnou, citlivou tvář, bledou a tvárnou jako pískovec. A dalo se s ním mluvit o všem moţném.

Co kdyţ je opravdu Washington Irving, a co kdyţ opravdu ty dopisy, o kterých vůbec nic neví, podepisuje jako Washington Irving? Lékařská věda zná řadu takových případů selhání paměti, to dobře věděl. A věděl také, ţe člověk nikdy nemůţe s jistotou tvrdit, ţe něco ví, dokonce ani to, ţe nikdy nemůţe s jistotou tvrdit, ţe něco ví. Pamatoval si naprosto přesně ten pocit, nebo spíš měl dojem, ţe si zcela přesně pamatuje ten pocit, který se ho zmocnil, kdyţ tehdy na nemocničním lůţku poprvé spatřil Yossariana — ţe se s ním uţ sešel někdy předtím. A pamatoval si, ţe ho týţ pocit přepadl téměř o čtrnáct dní později, kdyţ

se Yossarian objevil u něho ve stanu a chtěl na něm, aby mu pomohl vyvázat se z bojové sluţby. To uţ se s ním ovšem kaplan předtím opravdu sešel, na tom zvláštním, neortodoxním nemocničním sále, kde kromě nešťastného raněného vojáka obaleného od hlavy aţ k patě obvazy a sádrou, kterého pak jednoho dne našli mrtvého s teploměrem v ústech, povaţovali kaţdého pacienta spíš za zločince. Kaplanův pocit, ţe Yossariana uţ někdy viděl, patřil však jiné příleţitosti, mnohem závaţnější a tajemnější, významnému setkání, k němuţ

došlo v nějaké vzdálené, záhadné, moţná zcela duchovní epoše, kdy dospěl k témuţ poznání, ţe nemůţe udělat nic, absolutně nic, čím by Yossarianovi pomohl.

Takové pochyby nahlodávaly nenasytně kaplanovu vyhublou, utrápenou tělesnou schránku. Existuje opravdu jediná pravá víra? Je něco takového jako

— 243 —

posmrtný ţivot? Kolik andělů si vlastně opravdu můţe zatančit na hrotě jehly? A čím se asi zabýval bůh po ty nekonečné věky, neţ stvořil svět? Proč bylo třeba označit Kainovo čelo ochranným znamením, kdyţ nebylo nikoho, před kým by ho bylo záhodno ochraňovat? Měl Adam s Evou nějaké dcery? Takovými velkými, sloţitými ontologickými otázkami se přímo mučil. A přesto mu nikdy nepřipadaly zdaleka tak důleţité jako problém lidské laskavosti a slušného jednání. Nemilosrdně zmítán epistemologickým dilematem skeptika nedokázal přijmout řešení problémů, které zároveň odmítal odvrhnout jako neřešitelné. A tak se neustále trápil, ale přitom ho nikdy neopouštěla naděje.

„Uţ jste někdy v ţivotě zaţil takovou situaci,“ ptal se toho dne kaplan ve svém stanu váhavě Yossariana, který tam seděl svíraje oběma rukama láhev coca-coly, jedinou útěchu, kterou mu kaplan mohl poskytnout, „kdy se vám zdálo, ţe jste něco takového proţil, i kdyţ jste věděl naprosto určitě, ţe to proţíváte poprvé?“

Yossarian ledabyle přikývl a kaplanovi se zrychlil dech očekáváním, ţe bude moci spojit svou sílu vůle s Yossarianovou a podniknout velkolepý pokus strhnout konečně ten těţký černý závěs zahalující věčná tajemství lidské existence. „A nemáte ten pocit teď?“

Yossarian zavrtěl hlavou a vysvětloval, ţe déjà vu je jenom okamţitá, nekonečně drobná porucha koordinace činnosti dvou smyslových nervových center, která za normálních okolností fungují simultánně. Kaplan ho téměř nevnímal. Byl zklamán, ale na Yossarianovy řeči stejně nemínil dát, protoţe jemu samému se přece dostalo znamení tím tajuplným, záhadným viděním, o kterém si netroufal s nikým mluvit. Nepochyboval o tom, ţe ono zjevení značí cosi děsivého — buď v něm byl prst boţí, nebo šlo o halucinaci; a on, kaplan, byl buď vyvolený, nebo začínal bláznit. Obojí moţnost ho skličovala stejnými obavami.

Nešlo ani o déjà vu, ani o presque vu, ani o jamais vu. Kdoví kolik těch vu ještě existuje, o všech třeba neslyšel, a některé to další vu by moţná onen ne-pochopitelný úkaz, jehoţ byl zároveň svědkem i součástí, dokázalo jednoznačně vysvětlit. Bylo dokonce moţné, ţe nic z toho, co se podle jeho domnění odehrálo, se vlastně ani neodehrálo, ţe tu jde spíše o úchylku paměti neţ o poruchu vnímání, ţe si třeba ve skutečnosti nikdy nemyslel, ţe vidí něco, o čem si teď myslí, ţe to uţ jednou viděl; ţe jeho nynější dojem, ţe si to uţ někdy myslel, je moţná jenom iluze, a ţe se mu teprve nyní zdá, ţe se mu uţ někdy předtím na nějakém hřbitově zdálo, ţe na jednom stromě vidí sedět nahatého chlapa.

Kaplanovi teď uţ bylo zcela jasné, ţe se na svou práci příliš nehodí, a často přemýšlel o tom, zda by mu nebylo lépe, kdyby v armádě vykonával nějakou jinou sluţbu, třeba jako vojín u pěchoty nebo u polního dělostřelectva, nebo dokonce jako parašutista. Neměl ţádné opravdové přátele. Neţ se seznámil s Yossarianem, neznal u skupiny nikoho, s kým by se cítil jakţtakţ volně, a ani s Yossarianem to nebylo nic slavného, protoţe ho jeho časté bouřlivé a rebelantské

— 244 —

výbuchy stále udrţovaly v napětí a v dvojakém stavu sice docela příjemného, ale značně nervózního rozechvění. V důstojnickém klubu s Yossarianem a Dunbarem, nakonec i jen s Natelym a McWattem, se však cítil bezpečný. Kdyţ

seděl pohromadě s nimi, netouţil sedět s nikým jiným; vyřešil se tím problém, kam se má uchýlit, a chránilo ho to před neţádoucí společností oněch kolegů důstojníků, kteří ho vţdycky vítali s přehnanou srdečností, kdyţ se k nim blíţil, ale pak se v duchu celí nesví modlili, aby uţ proboha zase šel. Většina lidí byla v jeho přítomnosti jako na trní. Kaţdý se tvářil velice přátelsky, ale nikdo k němu nebyl doopravdy milý; kaţdý se s ním bavil, ale nikdo mu nic neřekl. Yossarian s Dunbarem se chovali mnohem přirozeněji a kaplanovi s nimi bylo moc dobře.

Toho večera, kdy ho chtěl plukovník Cathcart zase vyhodit z důstojnického klubu, se dokonce postavili na jeho obranu. Yossarian se sveřepě zvedl, aby se do toho vloţil, a Nately ho chtěl zadrţet a křikl na něj: „ Yossariane!“ Kdyţ

plukovník Cathcart uslyšel Yossarianovo jméno, zbělel jako křída a k všeobecnému úţasu se honem vydal na zděšený ústup. Vrazil přitom do generála Dreedla, který ho zlostně odstrčil loktem a hnal ho zpátky, ţe prý má ihned kaplanovi přikázat, aby zase kaţdý večer chodil do důstojnického klubu.

Udrţovat si jasno v tom, jaké má momentálně postavení v důstojnickém klubu, dalo kaplanovi téměř stejně tolik práce jako pamatovat si, ve které z deseti jídelen má podle plánu příště jíst. Nebýt potěšení, které mu přinášelo posezení s novými přáteli, mohl mu být celý důstojnický klub ukradený. Kdyby ale večer nechodil do důstojnického klubu, kam by měl vlastně jít? A tak trávil čas u Yossarianova a Dunbarova stolu, na tváři ostýchavý, zdrţenlivý úsměv, před sebou téměř netknutou sklenku těţkého sladkého vína, zřídka promluvil, pokud ho někdo neoslovil, a nemotorně si pohrával s titěrnou dýmčičkou, k níţ

předstíral náruţivý vztah a kterou si občas i nacpal a vykouřil. Rád poslouchal Natelyho, jehoţ ufňukané, hořkosladké lamentace zrcadlily značný díl jeho vlastní romantické opuštěnosti a pokaţdé v něm dokázaly vzedmout vysoké vlny touhy po manţelce a dětech. Povzbuzoval Natelyho chápavým či souhlasným přikyvováním a líbila se mu chlapcova upřímnost a nezralost. Nately zrovna moc nerozhlašoval, ţe to jeho děvče je prostitutka, ale kaplanovi to neustále připomínal především kapitán Black, který pokaţdé, kdyţ procházel kolem jejich stolu, na kaplana významně mrkl a pronesl nějakou nevkusnou, zraňující poznámku o ní, určenou Natelymu. Kaplan chování kapitána Blacka neschvaloval a musel se moc drţet, aby mu nezačal přát to nejhorší.

Avšak nikomu zřejmě nedocházelo, dokonce ani Natelymu ne, ţe on, kaplan Robert Oliver Shipman, není prostě jenom kaplan, ale ţe je taky lidská bytost.

Nikoho nenapadlo, ţe by mohl mít půvabnou, vášnivou, hezkou ţenu, kterou téměř k zbláznění miluje, a tři malé modrooké děti, na jejichţ obličejíčky se uţ

nemůţe ani pořádně upamatovat a které budou jednoho dne velké a začnou ho

— 245 —

pokládat za podivína a moţná mu nikdy neodpustí všechna ta společenská příkoří, jeţ jim způsobí jeho povolání. Proč nikdo nechápe, ţe není ţádný podivín, ale normální, osamělý dospělý chlap, který se pokouší vést normální, osamělý dospělý ţivot? Coţpak z něho neteče krev, kdyţ se řízne? Nesměje se, kdyţ ho někdo lechtá? Jako by jim vůbec nepřišlo, ţe je stejný jako oni, ţe i on má oči, ruce, tělesné orgány a rozměry, smysly a cit, ţe je zraňován týmiţ zbraněmi jako oni, ţe ho hladí týţ vánek, ţe jí totéţ co oni — i kdyţ, to musel připustit, pokaţdé v jiné jídelně. Jediný člověk, který si asi uvědomoval, ţe má v těle citlivou duši, byl desátník Whitcomb, a tomu se právě podařilo ji hluboce ranit, kdyţ bez jeho vědomí zašel za plukovníkem Cathcartem s návrhem, aby se rodinám muţů padlých nebo raněných v boji zasílaly kondolenční dopisy.

Jediné, čím si mohl být kaplan opravdu jist, byla jeho ţena, a bylo by mu to docela stačilo ke štěstí, kdyby mu bylo dopřáno trávit ţivot s ní a s dětmi.

Kaplanova ţena byla nevtíravá, drobná, příjemná bytost, něco málo přes třicet, typická brunetka, velmi hezká, s útlým pasem, klidnýma bystrýma očima, s dětskou, ţivou, křehkou tváří, s malými, bělostnými, špičatými zoubky. Jak vypadají děti, stále zapomínal, a pokaţdé kdyţ vzal do ruky jejich fotografie, připadalo mu, ţe ty tvářičky vidí poprvé v ţivotě. Miloval ţenu a děti láskou tak nezkrotnou, ţe se mu často chtělo bezmocně padnout na zem a rozeštkát se jako zavrţený mrzák. Neustále ho pronásledovaly nesnesitelné morbidní představy, ve kterých se stávaly obětmi strašlivých chorob či neštěstí. Mysl se mu kalila obavami z takových hrozných chorob, jako je Ewingův nádor nebo leukémie.

Dvakrát, třikrát týdně viděl v duchu umírat svého synáčka, protoţe on, bláhovec, nikdy nenaučil svou ţenu zastavovat tepenné krvácení; v bolestném, ochromeném tichu pozoroval, jak jeden po druhém, celá jeho rodina, hynou zasaţeni elektrickým proudem ze zásuvky ve zdi, protoţe jí nikdy nevysvětlil, ţe lidské tělo je vodičem elektřiny; téměř kaţdou noc všichni čtyři uhořeli, protoţe vybuchl ohřívač vody a celý dvoupatrový dřevěný domek vzplál jako fakule; v duchu viděl, se všemi děsnými, krutými, hnusnými detaily, jak nějaký oţraly polodebil za volantem náklaďáku přirazil jeho ţenu k cihlové zdi trţnice a rozmačkal její ubohé půvabné, křehké tělo na lepkavou kaši, a byl bezmocným svědkem toho, jak potom jeho hysterickou pětiletou dcerušku odvádí z místa té hrůzné podívané laskavý postarší pán se sněhobílými vlasy, odváţí ji do nějaké opuštěné pískovny a tam ji několikrát znásilní a zavraţdí, a jeho dvě menší děti pak pozvolna hynou doma hlady, protoţe jeho tchyni, která je mezitím opatrovala, sklátil záchvat mrtvice, kdyţ jí telefonovali, ţe dcera zahynula při pouliční nehodě. Kaplanova ţena byla sladká, útěšná bytost plná pochopení, a on z celého srdce touţil dotýkat se vlahé kůţe jejích štíhlých paţí, hladit ji po dlouhých černých vlasech, slyšet její známý, uklidňující hlas. Byla mnohem silnější osobnost neţ on. Jednou, někdy i dvakrát týdně jí posílal stručná,

— 246 —

poklidná psaníčka. Nejraději by jí však byl celý den psal vášnivé milostné dopisy a hustě zaplňoval nekonečné stránky zoufalými, nijak nezkrocenými výlevy oddaného zboţňování a roztouţení a pečlivými instrukcemi, jak provádět umělé dýchání. Touţil zvednout všechna stavidla sebelítosti a zaplavit ji nářkem na svou nesnesitelnou, zoufalou samotu a varovat ji, aby nikdy nenechávala bórovou vodu a aspirin v dosahu dětí a nepřecházela ulici na červenou. Nechtěl ji však znepokojovat. Kaplanova ţena byla chápavá, jemná, soucitná a vnímavá duše.

Nebylo divu, ţe jeho sny o opětném shledání s ní končily neobyčejně ţivou představou, jak se spolu vášnivě milují.

Jako největší podvodník si kaplan připadal při pohřebních obřadech, které řídil. Ani trochu by ho nebylo překvapilo, kdyby se dozvěděl, ţe to zjevení na stromě bylo projevem nesouhlasu Všemohoucího se vším tím pyšným rouháním, kterého se ve své funkci dopouštěl. Předstírat ponurou váţnost a smutek a hrát si na vyvoleného znalce Onoho světa tváří v tvář tak děsivé tajemné skutečnosti, jako je smrt — trestuhodnější provinění si snad ani nedovedl představit. Tu scénu na hřbitově si naprosto přesně pamatoval — nebo si byl alespoň téměř jist, ţe si ji naprosto přesně pamatuje. Stále měl před očima majora Majora a majora Danbyho, jak mu ponuře stojí po boku, kaţdý z jedné strany, jako dva uraţené kamenné sloupy, byl by snad mohl přesně spočítat vojáky a poddůstojníky, kteří byli obřadu přítomni, a určit, kde kdo stál, dosud viděl čtyři nehybné muţe s lopatami v rukou, odpudivou rakev, velkou, zející, triumfující tlamu rudohnědé hlíny a nekonečnou, tichou, bezednou, dusivou oblohu, toho dne tak neuvěřitelně čistou a modrou, ţe to aţ omamovalo. Ta scéna mu nikdy nevymizí z paměti, protoţe tvořila neodlučitelný rámec nejpodivuhodnější události, která ho kdy v ţivotě potkala, události moţná zázračné, moţná patologické povahy — onomu zjevení nahého muţe na stromě. Jak si je má vysvětlit? Nebylo to nic, co jako by byl uţ někdy viděl, co jako by ještě nikdy neviděl, natoţ co by uţ málem uviděl; ať to obracel jakkoli, déjà vu, jamais vu, presque vu, nedokázal tenhle záţitek zařadit pod ţádnou z těchto hlaviček. Byl to tedy nějaký duch? Duše toho mrtvého? Anděl z nebe nebo vyslanec pekel? Nebo snad byla celá ta fantastická příhoda pouhým výplodem jeho vlastní chorobné představivosti, degenerující mysli, rozkládajícího se mozku? Kaplana totiţ ani ve snu nenapadlo, ţe na tom stromě moţná opravdu seděl nahý chlap — vlastně ţe tam byli dva muţi, protoţe vedle toho prvního se po chvíli objevil ještě jeden, s hnědým knírkem, od hlavy k patě oděný v zlověstném tmavém úboru, a ten druhý zjev se pak na větvi naklonil k tomu naháči a v jakémsi rituálním gestu mu dával cosi pít z tmavohnědé číšky.

Kaplan se z celého srdce snaţil pomáhat lidem kolem sebe, ale stále se mu to nedařilo. Nepomohl ani Yossarianovi, kdyţ se konečně rozhodl, ţe vyuţije příleţitosti a tajně navštíví majora Majora, aby zjistil, zda plukovník Cathcart opravdu nutí příslušníky své skupiny, aby odlétali větší počet bojových akcí neţ

— 247 —

ostatní jednotky. K tomuto odváţnému, impulsívnímu počinu se kaplan rozhodl po hádce s desátníkem Whitcombem, poté, co douškem zteplalé vody z polní láhve zapil neradostný oběd, sestávající z táfličky mléčné čokolády. Vydal se za majorem Majorem pěšky, aby desátník Whitcomb nepostřehl, ţe odchází.

Vykradl se nehlučně do lesa, a kdyţ se dostal do bezpečné vzdálenosti od paseky s oběma stany, slezl do zářezu opuštěné ţelezniční tratě, kde byla chůze pohodlnější. Kráčel sviţně po zkamenělých dřevěných praţcích a buřičské rozhořčení v něm stále narůstalo. Dopoledne předtím ho postupně setřeli a pokořili plukovník Cathcart, podplukovník Kom a desátník Whitcomb. Musí přece podniknout něco, co by mu dodalo aspoň trochu sebeúcty! Jeho chabé hrudi se brzy začalo nedostávat dechu. Pokračoval však dál co nejrychleji; byl by se nejraději rozeběhl, protoţe se obával, ţe kdyby zpomalil, mohlo by se v něm všechno odhodlání rozplynout. Zanedlouho uviděl, ţe proti němu mezi zrezivělými kolejemi kráčí nějaká postava v uniformě. Ihned vyšplhal po úbočí tratě, zajel do nízkého mlází, skryl se tam a pak co nejrychleji pokračoval původním směrem po úzké, zarostlé mechové stezce, na kterou v lesním šeru narazil. Šlo se mu tam hůře, ale prodíral se kupředu se stále stejnou neotřesitelnou, urputnou tvrdošíjností, i kdyţ mu to klouzalo, zakopával a rozdíral si nechráněné ruce o umíněné větvičky, které mu bránily v cestě.

Nakonec křoví a vysoké kapradí po obou stranách ustoupilo a v řídnoucím porostu spatřil kaplan špinavě olivový vojenský trajler, postavený na cementových tvárnicích. Minul ho a pokračoval kolem stanu, před nímţ se na sluníčku vyhřívala perlově šedá kočka, pak se objevil ještě jeden trajler, rovněţ

odstavený na tvárnicích, a uţ byl na pasece, na které se rozkládal tábor Yossarianovy eskadry. Na rtech mu vyvstala slaná rosa. Ani se nezastavil, aby si trochu vydýchl, a vydal se přes mýtinu rovnou k velitelské kanceláři, kde ho uvítal vychrtlý štábní serţant s kulatými rameny, vysedlými lícními kostmi a dlouhými, velmi světlými vlasy a velkomyslně mu sdělil, ţe můţe ihned dovnitř, protoţe pan major Major není přítomen.

Kaplan mu poděkoval břitkým přikývnutím a prošel uličkou mezi psacími stoly a stroji k celtovému závěsu vzadu. Protáhl se trojúhelníkovým otvorem a octl se sám v opuštěné kanceláři. Zastená se za ním opět zavřela. Těţce oddechoval a silně se potil. Kancelář zůstávala prázdná. Zdálo se mu, ţe slyší utajovaný šepot. Uplynulo deset minut. Rozhlíţel se kolem sebe s neskrývanou nelibostí, čelisti naštvaně sevřené, a najednou si uvědomil, co mu to vlastně ten štábní serţant říkal, a úplně se rozsypal — ţe můţe jít ihned dál, protoţe major Major není přítomen. Ti vojáci si z něho dělají legraci! Kaplan s hrůzou odskočil od stěny a oči se mu zalily hořkými slzami. Z roztřesených rtů se mu vydral zoufalý ston. Major Major byl bůhvíkde a vojáci ve vedlejší místnosti si z kaplana udělali terč surového šprýmu. Přímo je viděl, jak teď shluknuti v dychtivou

— 248 —

skupinku cekají na druhé straně celtové zástěny, smečka lačných, nadrţených všeţravých šelem, a chystají se zavalit ho barbarským veselím a jízlivými posměšky, jen co se zase objeví. Proklínal svou naivní důvěřivost a v panice zatouţil, aby se mohl nějak zamaskovat, třeba tmavými brýlemi a falešným knírem, nebo aby měl mocný, hluboký hlas jako plukovník Cathcart a široká, svalnatá ramena a bicepsy, takţe by mohl bez bázně vyjít ven a smést své zlovolné mučitele velitelským, sebevědomým vystoupením, které nesnese odporu, takţe by je ihned přešel všechen smích a kajícně by se odplíţili do kouta.

Nenašel však v sobě odvahu, aby se jim postavil. Uniknout ze sluţebny mohl jedině oknem. Vzduch byl čistý, a tak kaplan vyskočil oknem z kanceláře majora Majora, rychle oběhl sluţební stan a seskočil do zářezu ţelezniční tratě, aby se tam ukryl.

Uháněl pryč v hlubokém předklonu, tvář zkřivenou do chtěně nonšalantního společenského úsměvu, pro případ, ţe by náhodou na někoho narazil. Spatřil, ţe někdo přichází proti němu z opačné strany, a ihned opustil trať, zmizel mezi stromy, a kličkoval pak dál hustým lesem, jako by mu byl někdo v patách, tváře rudé hanbou. Ze všech stran k němu doléhaly hlasité výbuchy potupného smíchu a všude kolem mezi křovisky a vysoko nad hlavou v listnatých větvích stromů se na něj šklebily rozplizlé vidiny zvrhlých, nachmelených tváří. Plíce mu začaly krušit bodavé návaly palčivé bolesti, takţe musel zpomalit a vlekl se dál jako mrzák. Klopýtavě se talácel vpřed, aţ najednou uţ nemohl a zhroutil se na sukovitou jabloň. Jak se kácel dopředu, narazil hlavou na kmen stromu a oběma paţemi ho objal, aby neupadl. Jeho vlastní dech se mu bolestně, kvílivě zařezával do uší. Po několika minutách, které mu připadaly jako dlouhé hodiny, se konečně vzpamatoval a zjistil, ţe divoké stony, jeţ ho ohlušují, vydává on sám. Bolest na prsou zvolna ustupovala. Za chvíli se uţ dokázal udrţet na nohou. Pozorně se zaposlouchal. V lese bylo naprosté ticho. Neozýval se ţádný démonický smích, nikdo ho nepronásledoval. Byl však tak unavený, zoufalý a špinavý, ţe ani necítil úlevu. Otupělými, roztřesenými prsty si upravil zbědovanou uniformu a zbytek cesty k pasece se uţ zcela ovládal. Často se totiţ zamýšlel nad hrozbou srdečního záchvatu.

Dţíp desátníka Whitcomba stál dosud na pasece. Aby ho desátník Whitcomb nezpozoroval a nezačal ho zase uráţet, vyhnul se kaplan vchodu do jeho stanu a raději ho po špičkách kradmo obešel zadem. Pak si ulehčeně oddechl a rychle vlouzl do svého stanu. Našel tam desátníka Whitcomba, jak se mu s pokrčenými koleny rozvaluje na lůţku. Zablácená bagančata měl zabořená do kaplanovy přikrývky, ohryzával táfličku jeho čokolády a s výrazem nejvyššího opovrţení listoval v jedné z jeho biblí.

„Kdepak jste byl?“ ptal se s hrubiánským nezájmem a ani nevzhlédl.

Kaplan se zarděl a v rozpacích se odvrátil. „Byl jsem se trochu projít v lese.“

— 249 —

„No prosím,“ odsekl desátník Whitcomb dotčeně. „Proč byste se mi měl svěřovat. Ale nedivte se pak, ţe má vaše jednání zhoubnej vliv na mou morálku.“

Hladově se zakousl do kaplanovy čokolády a pokračoval s plnými ústy. „Měl jste tady návštěvu, co jste byl pryč. Pana majora Majora.“

Kaplan se překvapeně otočil a vykřikl: „Majora Majora? Major Major byl tady?“

„Snad mluvím dost jasně, ne?“

„A kam šel?“

„Seběhl dolů na trať a uháněl pryč jako vyděšenej králík.“ Desátník Whitcomb se zahihňal. „To je ale pošuk!“

„Neříkal, co mi chce?“

„Potřebuje prej, abyste mu píchnul v nějaký strašně důleţitý záleţitosti.“

Kaplan uţasl. „Tohle ţe říkal major Major?“

„Neříkal to,“ opravil ho desátník Whitcomb se zmrazující přesností. „Napsal vám to v zapečetěném osobním dopise, který nechal na vašem stole.“

Kaplan pohlédl na bridţový stolek, který mu slouţil jako psací stůl, ale spatřil tam pouze to odporné oranţově červené soudečkové rajče, které ráno dostal od plukovníka Cathcarta a které se stále ještě povalovalo tam, kde ho zapomněl, jako nezničitelný rudý symbol vlastní nemohoucnosti. „Kde je ten dopis?“

„Otevřel jsem ho, přečet jsem si ho a pak jsem ho zahodil.“ Desátník Whitcomb sklapl bibli a vyskočil. „Co se děje? To vám nestačí moje slovo?“

Vyšel ven. Hned se však zase vrátil a málem se srazil s kaplanem, který se rovněţ

řítil ven, aby se pokusil najít majora Majora. „Neumíte přenášet odpovědnost na jiný,“ vyčetl mu zachmuřeně desátník Whitcomb. „To je taky jedna z vašich velkejch chyb.“

Kaplan provinile přikývl a spěchal pryč; tentokrát ani neztrácel čas omluvou.

Připadalo mu, ţe jeho kroky nyní velitelsky vede dovedná ruka osudu.

Uvědomoval si teď, ţe se k němu major Major toho dne uţ dvakrát po té opuštěné ţelezniční trati blíţil, a on to osudové setkání dvakrát pošetile odsunul tím, ţe před ním utekl do lesa. Zmítán výčitkami svědomí spěchal zpátky, jak to jen rozbité, nestejně od sebe vzdálené praţce dovolovaly. V botách a ponoţkách měl kamínky a drobný štěrk a uţ téměř necítil špičky prstů, jak je měl otlačené. Bledá, uštvaná tvář se mu mimovolně zbortila v grimasu bolestného utrpení. Vlhké parno srpnového odpoledne stále narůstalo. Od jeho stanu k Yossarianově eskadře to bylo přes půldruhého kilometru. Neţ tam dorazil, měl letní košili úplně propocenou. Bez dechu vrazil znovu do velitelského stanu, kde ho kategoricky zadrţel týţ zrádný štábní serţant, s kulatými brýlemi a vyzáblými tvářemi, ţádal ho, aby zůstal venku, protoţe major Major je uvnitř, a oznámil mu, ţe dokud pan major Major neodejde, nemůţe ho v ţádném případě vpustit. Kaplan na něj nechápavě třeštil oči. Proč mě tenhle serţant nenávidí, říkal si. Bílé rty se mu

— 250 —

chvěly, hrdlo měl okoralé ţízní. Co se to jen s lidmi děje? Coţpak není svět i bez toho plný tragédií? Serţant vztáhl paţi a kaplana zadrţel.

„Promiňte, pane kapitáne,“ omlouval se tichým, zdvořilým, melancholickým hlasem. „Ale mám příkazy od pana majora Majora. Zásadně nechce s nikým mluvit.“

„Ale se mnou mluvit chce,“ naléhal kaplan. „Přišel za mnou do mého stanu, zrovna kdyţ já byl předtím tady.“

„To ţe major udělal?“ divil se serţant.

„Ano, byl tam. Prosím vás, jděte za ním a zeptejte se ho.“

„Jít za ním bohuţel nemohu, pane kapitáne. Nechce vidět ani mě. Snad byste mu mohl nechat písemný vzkaz.“

„To se mi nechce. Coţpak nikdy neudělá výjimku?“

„Jen za zcela mimořádných okolností. Naposledy opustil svůj stan, kdyţ se zúčastnil pohřbu jednoho poddůstojníka. A kdyţ posledně přijal návštěvu tady u sebe v kanceláři, byl k tomu donucen. Vnutil se mu sem jeden bombardér, Yossarian se jmenoval —“

„Yossarian?“ Kaplan vzplanul vzrušením nad touto novou shodou okolností.

Rodí se snad další zázrak? „Ale to je právě ten člověk, o kterém chci s panem majorem mluvit! Hovořili spolu o počtu operací, které musí Yossarian odlétat?“

„Ano, pane kapitáne, právě o tomhle spolu hovořili. Kapitán Yossarian měl za sebou uţ jednapadesát letů a ţádal pana majora, aby ho zprostil povinnosti odbýt si ještě další čtyři. Tehdy poţadoval plukovník Cathcart pouze pětapadesát letů.“

„A co na to říkal major Major?“

„Pan major mu řekl, ţe se nedá nic dělat, ţe mu nemůţe pomoci.“

Kaplanova tvář pohasla. „Tohle říkal major Major?“

„Ano, pane kapitáne. Radil dokonce Yossarianovi, aby šel poţádat o pomoc vás. Opravdu nechcete nechat nějaký vzkaz, pane kapitáne? Tady je tuţka a papír.“

Kaplan zavrtěl odmítavě hlavou, chvíli si v beznaději hryzal rozpraskaný, suchý dolní ret a pak vyšel ven. Den ještě zdaleka nekončil, a co uţ se toho přihodilo! V lese bylo chladněji. Hrdlo měl vyprahlé a rozbolavělé. Kráčel pomalu a právě si lítostivě říkal, jaké nové neštěstí mu teď asi osud chystá, kdyţ

na něho znenadání zpoza jedné moruše vyskočil jakýsi šílený lesní poustevník.

Kaplan zařval, aţ mu přeskočil hlas.

Jeho výkřik to vysoké, mrtvolně bledé zjevení zřejmě vyděsil, takţe uskočilo zpátky a vyvřísklo: „Neubliţujte mi!“

„Kdo jste?“ křičel kaplan.

„Prosím vás, neubliţujte mi!“ křičel stejně silně ten muţ.

„Já jsem kaplan!“

„Tak proč mi chcete ublíţit?“

— 251 —

„Já vám přece nechci ublíţit!“ ujišťoval ho kaplan a zvedala se v něm vlna podráţdění, i kdyţ se leknutím stále ještě nemohl hnout z místa. „Tak mi řekněte, kdo jste a co ode mne chcete.“

„Chtěl bych se jenom dozvědět, jestli uţ Náčelník Bílý Polozub umřel na zápal plic,“ vykřikoval ten muţ. „Nic víc nechci. Ţiju tady. Jmenuju se Flume.

Patřím k eskadře, ale bydlím tady v lese. Zeptejte se na mě, koho chcete.“

Kaplan si tu podivnou, nahrbenou postavu pozorně prohlíţel a pomalu se uklidňoval. Na ošuntělém límci muţovy košile opravdu dosud ulpívaly dva zrezivělé prouţky kapitánské hodnosti. Vnitřní stranu jedné nosní dírky mu zdobilo chlupaté, smolně černé mateřské znamínko a pod nosem mu visel těţký zpustlý knír, který měl barvu topolové kůry.

„Proč ţijete v lese, kdyţ patříte k eskadře?“ vyptával se zvídavě kaplan.

„Nic jiného mi nezbývá,“ odpověděl mu kapitán Flume mrzutě, jako by se divil, ţe to kaplanovi není jasné. Pomalu se napřímil, ale stále kaplana ostraţitě pozoroval, ačkoli byl dobře o hlavu větší neţ on. „Vţdyť se o mně všude povídá

— vy to nevíte? Náčelník Bílý Polozub přísahal, ţe mi jednou v noci, aţ budu tvrdě spát, prořízne hrdlo od ucha k uchu, a dokud je naţivu, netroufám si přespat u eskadry.“

Kaplan vyslechl to nepravděpodobné vysvětlení se značnou nedůvěrou. „Ale to je neuvěřitelné,“ řekl. „To by byla předem naplánovaná úkladná vraţda. Proč jste ten případ neohlásil majoru Majorovi?“

„Hlásil jsem to majoru Majorovi,“ pravil smutně kapitán, „ale major Major mi řekl, ţe jestli na něho ještě někdy promluvím, prořízne mi hrdlo od ucha k uchu on sám.“ Ustrašeně se na kaplana zadíval. „Nechcete vy mi taky nakonec proříznout hrdlo od ucha k uchu?“

„Ale co vás to napadá,“ ujišťoval ho kaplan. „Nic takového, samozřejmě. Vy opravdu ţijete tady v lese?“

Kapitán přikývl a kaplan si prohlíţel jeho pórovitou tvář, pobledlou únavou a podvýţivou, se směsí lítosti a obdivu. Tělo toho muţe, to byla jen kostra potaţená kůţí, která ve zmuchlaném oděvu, visícím na něm jako umolousaný pytel, přímo chrastila. Byl celý polepený chomáčky uschlé trávy a nutně potřeboval holiče.

Pod očima měl velké temné kruhy. Obraz ucourané zbědovanosti, který kapitán poskytoval, kaplana dojímal téměř k slzám a představa mnoha těţkých útrap, které ten člověk asi denně musel snášet, ho naplňovala obdivem a soucitem.

Hlasem ztlumeným pokorou se optal:

„A kdo vám pere?“

Kapitán našpulil věcně rty. „Jakási pradlena, bydlí v jednom statku kus odtud po silnici. Všechny věci mám dál ve své maringotce a jednou či dvakrát za den se tam nepozorovaně vkradu pro čistý kapesník, nebo abych si vzal čisté prádlo.“

„A co si počnete, aţ nastane zima?“

— 252 —

„To uţ bych měl být zpátky u eskadry, doufám,“ odpověděl kapitán s neotřesitelnou vírou mučedníka. „Náčelník Bílý Polozub pořád kaţdému sliboval, ţe umře na zápal plic, a tak si myslím, ţe musím být trpělivý a čekat, aţ

se trochu ochladí a začne pršet.“ Celý zmatený si kaplana prohlíţel. „A vy tohle všechno váţně nevíte? To jste o mně chlapy neslyšel mluvit?“

„Nepamatuji se, ţe by se v mé přítomnosti někdo o vás zmínil.“

„Tak tomu tedy nerozumím.“ Kapitána se to hluboce dotklo, ale podařilo se mu tvářit se i nadále velice optimisticky. „Máte uţ skoro září, takţe si myslím, ţe to nemůţe dlouho trvat. Aţ se hoši budou ptát, co je se mnou, povězte jim, ţe jakmile Náčelník Bílý Polozub zhebne na zápal plic, jsem zpátky a hned zase začnu rozesílat propagační bulletiny, jako za starých časů. Řekněte jim, ţe se vrátím, aţ nastane zima a Náčelník Bílý Polozub umře na zápal plic. Platí?“

Kapitán si ta prorocká slova pietně vštípil do paměti, uchvácen jejich esoterickým obsahem. „To se ţivíte bobulemi, lesními plodinami a kořínky?“

zeptal se.

„Ne, ovšem ţe ne,“ odpověděl kapitán překvapeně. „Vetřu se zadem do jídelny a najím se přímo v kuchyni. Milo mi dává sendviče a mléko.“

„A co děláte, kdyţ prší?“

„Moknu,“ odvětil kapitán upřímně.

„A kde přespáváte?“

Kapitán se prudce přikrčil a dal se na ústup. „Tak vy taky?“ křičel jako pominutý.

„Ale ne,“ volal kaplan. „Přísahám!“

„Vy mi taky chcete proříznout hrdlo od ucha k uchu!“ trval na svém kapitán.

„Dávám vám čestné slovo, ţe ne,“ přesvědčoval ho kaplan, ale uţ bylo pozdě, neboť ten otrhaný, rozjeţený zjev uţ zmizel. Rozplynul se v bujné, pestré, roztodivné změti listí, světla a stínů tak dokonale, ţe kaplana ihned napadlo, zda to nebyl jenom přelud. Odehrávalo se tolik monstrózních věcí, ţe uţ ani nedokázal říci, které jsou vlastně monstrózní a které se skutečně odehrály. Chtěl co nejdříve zjistit, jak to s tím lesním šílencem doopravdy je, přesvědčit se, zda vůbec nějaký kapitán Flume existuje, ale tu si volky nevolky uvědomil, ţe jeho první povinností teď je uklidnit desátníka Whitcomba a omluvit se mu, ţe na něj nepřenáší dostatečnou dávku odpovědnosti. Unaveně se plouhal lesem po lesní klikaté pěšince, dusil se ţízní a byl tak vyčerpán, ţe se sotva drţel na nohou. Kdyţ

pomyslel na desátníka Whitcomba, pocítil výčitky svědomí. Modlil se, aby desátník Whitcomb nebyl doma, aţ se doplahočí na paseku. To by se mohl pěkně v klidu svléknout, omýt si důkladně paţe a hruď a ramena, napít se vody a osvěţen si pak lehnout a moţná i pár minut schrupnout. Čekalo ho však další zklamání a další otřes, protoţe kdyţ dorazil na mýtinu, našel tam místo desátníka Whitcomba uţ serţanta Whitcomba, který seděl na kaplanově ţidli do půl těla

— 253 —

svlečený a jeho jehlou a nití si na rukáv košile přišíval nové serţantské prouţky.

Desátníka Whitcomba právě povýšil plukovník Cathcart, k němuţ se prý měl kaplan ihned dostavit ve věci těch dopisů.

„Ach ne,“ zaúpěl kaplan a zdrceně sklesl na kavalec. Jeho teplá polní láhev byla prázdná a byl tak rozrušen, ţe si ani nevzpomněl na měch s vodou, zavěšený venku ve stínu mezi oběma stany. „Já tomu nerozumím. Coţpak by někdo váţně mohl věřit, ţe se já podepisuji na dopisy jako Washington Irving?“

„O tyhle dopisy nejde,“ vysvětloval mu desátník Whitcomb, který se očividně kochal kaplanovou úzkostí. „Chce s vámi mluvit o těch dopisech, co se mají posílat rodinám padlejch.“

„O těch?“ zeptal se překvapeně kaplan.

„Jistě,“ culil se spokojeně desátník Whitcomb. „Chystá se vám pořádně zvednout mandle, protoţe jste nechtěl dovolit, abych je začal posílat. Měl jste vidět, jak to seţral, kdyţ jsem ho upozornil, ţe by na nich moh bejt jeho podpis.

Proto mě taky povýšil. Je skálopevně přesvědčenej, ţe o něm pak bude psát The Saturday Evening Post.“

Kaplan uţ tomu vůbec nerozuměl. „Ale jak se dozvěděl, ţe o něčem takovém uvaţujeme?“

„Šel jsem za ním na velitelství a řek jsem mu to.“

„Coţe?“ vyjekl kaplan ostře a vyskočil, rozlícen jako málokdy. „Chcete tím říct, ţe jste šel za mými zády za plukovníkem a ani jste si nevyţádal můj souhlas?“

Desátník Whitcomb se na něj drze šklebil s nenávistným uspokojením.

„Přesně tak, pane kaplane,“ odpověděl. „A jestli vám můţu dobře radit, moc bych nevyskakoval, bejt váma.“ Se zlomyslnou vyzývavostí se tiše zasmál. „Plukovník Cathcart nebude vůbec rád, jestli se mu donese, ţe jste mě chtěl kdovíjak zpérovat, kdyţ jste se dozvěděl, ţe jsem s tím za ním šel.“ Desátník Whitcomb překousl s hlasitým lupnutím kaplanovu červenou niť, navlékl na sebe košili, začal si ji zapínat a přitom pokračoval: „Abyste věděl, milej pane kaplane, ten starej vůl si myslí, ţe to je moţná nejlepší nápad, o jakým kdy slyšel.“

„Díky téhle akci o mně moţná napíšou článek do The Saturday Evening Postu,“ kasal se potom plukovník Cathcart ve své kanceláři, kam si kaplana pozval na kobereček, a s úsměvem ve tváři přecházel nadutě sem a tam. „A vy jste neměl dost filipa, abyste tu myšlenku dokázal ocenit. Ani netušíte, jak kvalitní sílu v tom desátníku Whitcombovi máte, váţený pane kaplane. Doufám, ţe uţ

vám došlo aspoň tohle.“

„V serţantu Whitcombovi,“ vyhrklo z kaplana, neţ to stačil spolknout.

Plukovník Cathcart do něho zabořil hněvivý pohled. „Taky jsem řek ‚v serţantu Whitcombovi‘,“ vyjel na něj. „Byl bych rád, kdybyste pro změnu taky

— 254 —

jednou poslouchal, co se vám povídá, a nesnaţil se chytat člověka za slovo. Přece byste nechtěl zůstat do konce ţivota pouhým kapitánem. Nebo snad ano?“

„Prosím, pane plukovníku?“

„No, jestli si budete pořád počínat takhle, bojím se, ţe to o moc výš nedotáhnete. Desátník Whitcomb má pocit, ţe ten váš slavný spolek nepřišel za těch devatenáct set čtyřiačtyřicet let vůbec na nic nového, a já mám dojem, ţe má pravdu. Bystrý chlapec, ten desátník Whitcomb. No, teď se to všechno změní.“

Plukovník Cathcart se s velitelskou rozhodností posadil za psací stůl a vyhledal ve svém zápisníku velkou čistou stránku. Kdyţ skončil, poklepal na ni prstem.

„Zítřkem počínaje,“ prohlásil, „budete s desátníkem Whitcombem posílat mým jménem kondolenční dopisy nejbliţším příbuzným všech příslušníků skupiny, kteří zahynou v boji, budou raněni nebo padnou do zajetí. A přeji si, aby to byly dopisy upřímné. Musí v nich být spousta osobních detailů, aby nebylo pochyb o tom, ţe si za kaţdým slovem, které tam napíšete, pevně stojím. Jasné?“

Kaplan mimoděk pokročil vpřed, aby se proti tomu ohradil. „Ale pane plukovníku, to je vyloučeno!“ vyrazil ze sebe. „Vţdyť přece všechny muţe tak dobře neznáme.“

„A co na tom?“ podivil se plukovník Cathcart a pak se potěšeně usmál.

„Desátník Whitcomb mi přinesl tenhle základní formulář dopisu, který prakticky pokrývá veškeré moţnosti. Poslechněte si: ‚Váţená — váţený — váţení paní —

pane — slečno — přátelé, slova nemohou vyjádřit hluboký osobní zármutek, který ve mně vyvolala zpráva o tom, ţe váš manţel — syn — otec — bratr zahynul — byl zraněn v boji — je pohřešován.‘ A tak dále. Domnívám se, ţe ta úvodní věta přesně shrnuje mé pocity. Poslyšte, co kdybyste celou tu věc svěřil desátníku Whitcombovi, kdyţ se na to necítíte?“ Plukovník Cathcart odkudsi vylovil svou cigaretovou špičku a pohrával si s ní oběma rukama jako s jezdeckým bičíkem z onyxu a slonoviny. „To je jedna z vašich chyb, pane kaplane. Desátník Whitcomb mi říkal, ţe nedovedete přenášet odpovědnost na druhé. Taky povídal, ţe vám chybí jakákoli iniciativa. Chcete to snad popírat?“

„Ne, pane plukovníku.“ Kaplan zavrtěl hlavou a byl by se raději neviděl, jednak protoţe neuměl přenášet odpovědnost na druhé a chyběla mu iniciativa, jednak protoţe byl opravdu v pokušení plukovníkovy výtky odmítnout. V hlavě mu třeštilo. Venku na skítu se střílelo a při kaţdém prásknutí pušky se mu napjaté nervy třepily na cucky. Na zvuk výstřelů si kaplan nemohl zvyknout. Ze všech stran ho obklopovaly bedýnky s oválnými rajčaty a byl si téměř jist, ţe při nějaké podobné příleţitosti kdysi hluboko v minulosti uţ v téhle kanceláři plukovníka Cathcarta stál, obklopen týmiţ bedýnkami týchţ oválných rajčat. Uţ zase déjà vu.

Ta scéna byla tak známá, a přece mu zároveň připadala vzdálená. Uniforma, kterou měl na sobě, mu připadala špinavá a ošuntělá a umíral hrůzou, ţe páchne.

— 255 —

„Vy berete všechno moc váţně, příteli kaplane,“ řekl mu zcela bez obalu plukovník Cathcart a tvářil se přitom jako zkušený dospělý člověk, který shovívavě peskuje dítě. „To je vaše další chyba. Ta vaše protáhlá tvář dokáţe vzít kaţdému náladu. Ukaţte, ţe se taky dovedete zasmát. Tak do toho, kaplane. Teď se mi tady hezky od plic rozesmějete a já vám za to věnuju plnou bedýnku rajčat.“

Cekal pár vteřin, díval se na kaplana a pak se vítězoslavně rozchechtal, aţ se zakuckal. „Tak to vidíte, pane kaplane, ţe mám pravdu. Ţe se mi tady nedokáţete hezky od plic rozesmát?“

„Ne, pane plukovníku,“ připustil pokorně kaplan a s viditelným úsilím těţce polkl. „Teď ne. Mám hroznou ţízeň.“

„Tak se něčeho napijte. Podplukovník Korn mívá ve svém psacím stole vţdycky trochu whisky. Měl byste někdy večer zapadnout v důstojnickém klubu mezi nás a trošku se uvolnit. Zkuste se někdy pořádně povyrazit. Doufám, ţe si nemyslíte, ţe jste něco lepšího neţ my, jenom proto, ţe jste duchovní.“

„To ne, pane plukovníku,“ ujišťoval ho v rozpacích kaplan. „Abych řekl pravdu, teď jsem po několik večerů do důstojnického klubu zašel.“

„Jste jenom kapitán, aby vám bylo jasno,“ pokračoval plukovník Cathcart a kaplanovu poznámku přešel bez povšimnutí. „Jste duchovní, prosím, ale jinak pouhý kapitán.“

„Ano, pane plukovníku. Uvědomuji si to!“

„Tak je to v pořádku. A dobře ţe jste se před chvílí nesmál. Stejně bych vám ţádná rajčata nedal. Desátník Whitcomb mi hlásil, ţe jste si jedno vzal, kdyţ jste tady byl dopoledne.“

„Dopoledne? Ale pane plukovníku, vţdyť jste mi ho sám dal!“

Plukovník Cathcart zvedl podezíravě hlavu. „Neříkám, ţe jsem vám ho nedal.

Povídám jenom, ţe jste si ho vzal. Nechápu, proč se tváříte tak provinile, kdyţ

jste ho skutečně neukrad. Já jsem vám ho dal?“

„Ano, pane plukovníku. Přísahám.“

„Tak vám tedy musím věřit. I kdyţ si nedovedu představit, proč bych vám měl dávat rajský jablíčko.“ Plukovník Cathcart důleţitě přesunul kulaté skleněné těţítko z pravého rohu stolu na levý roh stolu a uchopil ostře ořezanou tuţku.

„Tak dobrá, pane kaplane. Jestli uţ nic nemáte, mě teď ceká spousta práce. Aţ

desátník Whitcomb rozešle tak asi tucet těch dopisů, dejte mi vědět, a pak naváţeme kontakt s redakcí The Saturday Evening Postu. „Obličej se mu rozzářil náhlým nápadem. „Poslyšte, co kdybych skupinu zase dobrovolně nabídl k náletu na Avignon? To by věc mohlo podstatně urychlit!“

„Na Avignon?“ Kaplanovi se zastavilo srdce a po celém těle mu naskákala husí kůţe.

— 256 —

„No ovšem,“ přisvědčil rozjařeně plukovník. „Čím dřív budeme mít nějaké ztráty, tím dřív s tím trochu pohneme. Kdyby to šlo, rád bych se dostal do vánočního čísla. To má jistě větší náklad.“

A ke kaplanově hrůze zvedl plukovník ihned telefon, aby skupinu dobrovolně nabídl k náletu na Avignon, a téhoţ večera se ho opět pokusil vypudit z důstojnického klubu. Kdyţ to však viděl Yossarian, opile se zvedl, aţ porazil ţidli, a chystal se plukovníkovi jednu ubalit a Nately ho okřikl — „Yossariane!“

— a plukovník Cathcart zbledl jako křída a dal se prozíravě na ústup a dupl přitom na nohu generálu Dreedlovi, který ho od sebe znechuceně odstrčil a přikázal mu, aby se okamţitě vrátil a poručil kaplanovi, ţe musí chodit do důstojnického klubu. To všechno zapůsobilo na plukovníka Cathcarta velmi rozkladně — napřed to děsuplné jméno Yossarian, které zaznělo jako osudový hlas zvonu varujícího před záhubou, a pak to, jak šlápl generálu Dreedlovi na nohu, coţ byla další chyba, kterou plukovník Cathcart vytýkal kaplanovi, protoţe člověk nikdy nemohl předvídat, jak generál Dreedle zareaguje, kdyţ kaplana spatří. Plukovník Cathcart nikdy nezapomene na ten večer, kdy si generál Dreedle poprvé v důstojnickém klubu povšiml, ţe je tam i kaplan, a zvedl svou brunátnou, upocenou, alkoholem rozpálenou tvář a ţlutými oblaky cigaretového kouře se na něj upřeně zahleděl. Kaplan se krčil co nejdál od ostatních, hned u stěny, jako opuštěný sirotek.

„To teda zírám,“ zvolal ochraptěle generál Dreedle a jeho rozjeţené, šedé, výhruţné obočí se udiveně svraštilo. „Je to váţně kaplan, ten chlap tamhle u zdi?

To je teda moc krásný, kdyţ si zástupce pánaboha troufá do takovýho pajzlu, mezi bandu oţralů a karbaníků.“

Plukovník Cathcart pevně stiskl rty a začal se zvedat. „Zcela s vámi souhlasím, pane generále,“ přisvědčil mu rázně tónem, z něhoţ překypovalo pobouření. „Nechápu, co se to v dnešní době s duchovenstvem děje.“

„Co by se s nima dělo — dělají pokroky!“ zachraptěl generál Dreedle důrazně.

Plukovník Cathcart namáhavě polkl a čile se přizpůsobil. „Jistě, pane generále. Dělají pokroky. Přesně to jsem měl na mysli, pane generále.“

„Tohle je právě to místo, kam kaplan patří — mezi chlapy, který chlastaj a hrajou karty. Jedině tak se můţe naučit jim rozumět a získat si jejich důvěru. Jak jinak by je moh ksakru donutit, aby věřili v boha?“

„Přesně to jsem měl na mysli, pane generále, kdyţ jsem mu přikazoval, aby sem chodil.“ Plukovník Cathcart si dal na té větě velice záleţet, a kdyţ si kaplana odváděl do kouta, aby mu tam ledovým hlasem nařídil, ţe se musí kaţdý večer hlásit do sluţby v důstojnickém klubu a druţit se s muţi, kteří tam pijí a hrají hazardní hry, protoţe jedině tak se můţe naučit jim rozumět a získat jejich důvěru, vzal kaplana přátelsky kolem ramen.

— 257 —

Kaplan uposlechl a kaţdý večer se potom hlásil do sluţby v důstojnickém klubu a druţil se s muţi, kteří o jeho společnost upřímně nestáli. Skončilo to aţ

toho dne, kdy u pingpongového stolu došlo k zuřivému pěstnímu souboji a Náčelník Bílý Polozub se zčistajasna otočil a praštil plukovníka Mooduse rovnou do nosu, aţ si plukovník Moodus sedl na zadek, a generál Dreedle se neočekávaně rozchechtal, ţe se za břicho popadal. Pak si však generál všiml kaplana, který stál kousek od něho a připitoměle na něj zíral v bolestném úţasu.

Generálu Dreedlovi při tom pohledu zmrzl smích na rtech a jeho dobré rozpoloţení bylo to tam. Chvíli kaplana probodával nenávistně zlobnýma očima a pak se k němu otočil zády a mrzutě se ubíral k baru, kolébaje se na svých krátkých noţkách jako námořník. Plukovník Cathcart klusal vyděšeně za ním a prosebnými pohledy marně hledal pomoc u podplukovníka Korná.

„To je teda moc krásný,“ vrčel generál Dreedle u baru a v mohutné pracce svíral prázdnou boubelatou sklenku. „To je váţně moc krásný, kdyţ si zástupce pánaboha troufá do takovýho pajzlu, mezi bandu oţralů a karbaníků.“

Plukovník Cathcart si ulehčeně oddechl. „Jistě, pane generále,“ zvolal pyšně.

„To je opravdu krásné.“

„Tak proč s tím teda něco neuděláte?“

„Prosím, pane generále?“ ptal se plukovník Cathcart a nechápavě zamţikal.

„Myslíte si, ţe vás to nějak šlechtí, kdyţ vám sem ten kaplan leze kaţdej večer? Ať sem zapadnu kdykoli, vţdycky je tady.“

„Máte pravdu, pane generále, naprostou pravdu,“ přitakával plukovník Cathcart. „Vůbec mě to nešlechtí. A samozřejmě s tím něco udělám, a to hned teď.“

„To vy jste mu nařídil, aby sem chodil?“

„Nikoli, pane generále. To podplukovník Kom. Také ho za to přísně potrestám.“

„Kdyby to nebyl kaplan,“ mumlal generál Dreedle, „dám ho vyvést ven a postavit ke zdi.“

„Ale on není kaplan, pane generále,“ vysvětloval mu snaţivě plukovník Cathcart.

„Ţe ne? Tak proč nosí na límečku ten kříţek, kdyţ není kaplan?“

„On nenosí na límečku kříţek, pane generále. Má tam stříbrný lísteček. Je podplukovník.“

„Váš kaplan má hodnost podplukovníka?“ ţasl generál Dreedle.

„To ne, pane generále. Můj kaplan je jenom kapitán.“

„Tak proč má ksakru na límečku stříbrnej lísteček, kdyţ je jenom kapitán?“

„On nemá na límečku stříbrný lísteček, pane generále. Má tam kříţek.“

„Koukejte zmizet, vy pitomče,“ zařval generál Dreedle. „Nebo vás dám vyvést a zastřelit!“

— 258 —

„Rozkaz, pane generále!“

Plukovník Cathcart naprázdno polkl, klidil se pryč a vyhodil kaplana z důstojnického klubu, a něco velmi podobného se mohlo odehrát téměř o dva měsíce později, toho dne, kdy se kaplan pokusil přesvědčit plukovníka Cathcarta, aby odvolal příkaz, jímţ zvyšoval předepsaný počet letů na šedesát, a i v tomto úsilí ţalostně ztroskotal. Od toho, aby nyní uţ zcela propadl zoufalství, zdrţovala kaplana pouze vzpomínka na jeho ţenu, kterou tak vášnivě a horoucně miloval a po níţ se mu nesmírně stýskalo, a celoţivotní víra v moudrost a spravedlnost nesmrtelného,

všemohoucího, vševědoucího, slitovného, univerzálního,

antropomorfického, anglicky mluvícího, anglosaského, proamerického boha, ve které však nyní začínal pováţlivě kolísat. Bylo toho tolik, čím byla jeho víra zkoušena. Samozřejmě, mohl se opírat o bibli, ale bible byla jenom kniha, a třeba Dickensův Ponurý dům, Stevensonův Ostrov pokladů, Cooperův Poslední Mohykán a Ethan Frome Edith Whartonové jsou taky knihy. Má snad pravdu Dunbar, kterého jednou slyšel říkat, ţe přece není moţné, aby lidé, kteří jsou tak tupí, ţe nedokáţí pochopit mechaniku deště, rozluštili záhadu stvoření světa? Měl Všemohoucí Bůh, se vší svou nekonečnou moudrostí, váţně strach, tehdy před těmi několika tisíci lety, ţe se lidem podaří vystavět věţ aţ do nebe? U ďasa, kde je vlastně to nebe? Nahoře? Dole? V konečném, i kdyţ rozpínajícím se vesmíru, v němţ přece i to obrovské, ţhavé, oslnivé, majestátní slunce postupně podléhá zkáze, která nakonec pohltí i zemi, není ţádné nahoře ani dole. Zázraky se nekonají, modlitby nikdo nevyšivší a neštěstí drtí s touţ nenasytnou brutalitou lidi čestné i zkaţené. A kaplan, který měl svědomí i charakter, by byl uposlechl hlasu rozumu a vzdal se víry v boha svých otců, byl by se dokonce vzdal svého povolání i své funkce a zkusil by štěstí jako prostý pěšák nebo dělo střelec, třeba i jako desátník u parašutistů, kdyby ovšem nebylo oné série mystických jevů, do které patřilo zjevení nahého muţe na stromě tehdy při pohřbu toho chudáka serţanta před několika týdny a odpolední tajemné, zlověstné i povzbudivé poselství lesního proroka Fluma: „Řekněte jim, ţe se vrátím, aţ nastane zima.“

— 259 —

26. Aarfy

Svým způsobem to vlastně všechno zavinil Yossarian, protoţe kdyby tehdy během Velkého obléhání Boloně nebyl posunul linii fronty, nebyl by teď major

- - - de Coverley nezvěstný a mohl ho zachránit, a kdyby nebyl do ubytovny muţstva přitáhl tolik děvčat, která neměla kde bydlet, nebyl by se Nately zamiloval do své děvky. Seděla od pasu dolů nahá v místnosti plné hašteřících se chlapů, kteří hráli očko a vůbec se o ni nezajímali, a Nately po ní ze svého vyčalouněného ţlutého křesla pokradmu pokukoval a obdivoval tu znuděnou, flegmatickou duševní sílu, se kterou čelila onomu hromadnému odmítnutí. Zívla si, a jeho to hluboce dojalo. Nikdy v ţivotě nebyl svědkem tak hrdinského postoje.

Děvče předtím váţilo pět pater, aby se mohlo nabídnout bandě přesycených vojáků, kteří tam uţ měli holek, ţe nevěděli, co s nimi. Nikdo ji nechtěl ani za pár šupů, i kdyţ se bez valného nadšení svlékla, aby se je pokusila nalákat na svoje vznosné tělo, pevné, plné a opravdu svůdné. Vypadala spíš unaveně neţ

zklamaně. Teď seděla, lenivě odpočívala, s tupým zájmem přihlíţela karbanu a sbírala neochotné síly, protoţe ji čekal únavný úkol navléci na sebe zbytek oděvu a vrátit se zase do práce. Po chvíli sebou zavrtěla a pak se s bezděčným povzdechem zvedla, ospale si natáhla přiléhavé bavlněné kalhotky a tmavou sukni, vklouzla do střevíců a šla. Nately se vyplíţil za ní, a kdyţ Yossarian s Aarfym vešli asi po dvou hodinách do důstojnického apartmá, byla tam zase a opět si natahovala kalhotky a sukni, jako by to byla jedna z těch kaplanových situací, které uţ zdánlivě jednou proţil, aţ na to, ţe tu byl ještě Nately, který celý sklíčený přecházel s rukama v kapsách po pokoji.

„Uţ chce jít,“ oznamoval jim mdlým, cizím hlasem. „Nechce u mě zůstat.“

„Tak jí dej nějaký prachy, a ona u tebe klidně zůstane aţ do večera,“ radil mu Yossarian.

„Kdyţ ona peníze nechce,“ přiznal se Nately. „Uţ prý mě má plné zuby a chce se poohlédnout po někom jiném.“

Kdyţ si dívka obula střevíce, zůstala stát a s otrávenou vyzývavostí se zadívala na Yossariana a na Aarfyho. Hrotitá, velká ňadra jí obepínal tenký bílý svetřík bez rukávů, který podtrhoval všechny její tvary a dole oblými křivkami upozorňoval na pokoušivé boky. Yossarian jí pohled vrátil a dostal na ni velkou chuť. Zavrtěl hlavou.

„Čím dřív se za ní zavřou dveře, tím líp,“ řekl nevzrušeně Aarfy.

„Takhle o ní nemluv!“ protestoval Nately s vášní, ve které zaznívala zároveň prosba i výčitka. „Chtěl bych, aby u mě zůstala.“

— 260 —

„Co je na ní tak extra?“ podivoval se posměšně Aarfy. „Vţdyť je to obyčejná kurva.“

„Neříkej o ní, ţe je kurva!“

Dívka za chvilku lhostejně pokrčila rameny a plouhala se ke dveřím. Zničený Nately se vrhl vpřed a otevřel je před ní. Se zoufalstvím v ocích se pak šoural zpátky a v citlivé tváři měl vepsán hluboký ţal.

„Nic si z toho nedělej,“ těšil ho Yossarian, jak dovedl nejlaskavěji. „Určitě ji zase někdy najdeš. Víme přesně, kde se zdejší kurvy potloukají.“

„Prosím tě, nemluv o ní takhle,“ ţadonil Nately a zdálo se, ţe se kaţdou chvíli rozpláče.

Aarfy ţoviálně zahlaholil: „Ulice šlapou přece stovky kurev, který jsou nejmíň stejně dobrý jako tahle. Vţdyť ani nebyla hezká.“ Medově se zachechtal, ale znělo v tom i nadřazené pohrdání. „Hnal ses ke dveřím, abys jí je podrţel, jako bys byl do ní zamilovanej.“

„Já jsem se do ní asi opravdu zamiloval,“ přiznával se Nately stydlivým, nepřítomným hlasem.

Aarfy v komickém údivu zkrabatil vypouklé růţové čelo. „Hohohohó!“

rozřehtal se a plácal se do tlustých boků, obepnutých důstojnickou lesní zelení.

„To je výborný. Ty ses do ní zamiloval? No to je výborný.“ Aarfy měl odpoledne schůzku s jednou dívkou od Červeného kříţe ze Smithu v Nevadě, jejíţ otec byl majitelem významné továrny na projímadla. „S takovými dívkami by ses měl stýkat — a ne s takovejma courama, jako je tahle. Kdoví jestli se vůbec někdy meje.“

„To je mi jedno!“ zvolal zoufale Nately. „A byl bych rád, kdybys uţ byl zticha. Nemíním se s tebou o tom bavit.“

„Aarfy, drţ hubu,“ řekl Yossarian.

„Hohohohó!“ pokračoval Aarfy. „Kdyţ si tak představím, co by tomu říkali tvoji rodiče, kdyby věděli, ţe se taháš s takovou špinavou flundrou. Při významným společenským postavení tvýho otce.“

„Nic mu neřeknu,“ prohlásil rozhodně Nately. „Ani jemu, ani matce o ní neřeknu ani slovo, dokud nebudeme svoji.“

„Svoji?“ Aarfy se mohl popukat smíchy. „Hohohohó! Teď ale váţně plácáš hlouposti. Stejně jsi ještě moc mladej, abys věděl, co je to opravdová láska.“

Aarfy byl na opravdovou lásku odborník, protoţe sám se uţ opravdově zamiloval do Natelyho otce a do představy, ţe po válce bude u něho v podniku jako Natelyho přítel za odměnu zastávat nějaké významné ředitelské místo. Aarfy byl vedoucí navigátor, který se od chvíle, kdy opustil fakultu, nikdy nedokázal zorientovat. Byl to přívětivý, velkomyslný vedoucí navigátor, který vţdycky dokázal kamarádům z eskadry odpustit, kdyţ mu rozzuřeně nadávali, ţe při bombardovací akci zase jednou zabloudil a zavedl je tam, kde byla protiletadlová

— 261 —

palba nejhustší. Zabloudil pak i toho odpoledne v římských ulicích a tu dívku od Červeného kříţe ze Smithu, slibnou partii s tatínkem vlastnícím důleţitou továrnu na projímadla, uţ v ţivotě nespatřil. Zabloudil i při letu na Ferraru toho dne, co v sestřeleném letadle zahynul Kraft, a stejně tak zabloudil i při pravidelném týdenním vyhlídkovém letu nad Parmu. Kdyţ tehdy Yossarian svrhl bomby na nechráněné pozemní cíle a pohodlně se opřel o silnou pancéřovou desku, s očima zavřenýma a s voňavou cigaretou v prstech, pokusil se Aarfy vyvést bombardéry na širé moře přes Livorno. Zčistajasna vletěli do protiletadlové palby a McWatt začal řvát do palubního telefonu: „Flak! Flak! Kde to ksakru jsme? Co se to ksakru děje?“

Yossarian leknutím vytřeštil oči a naskytl se mu naprosto neočekávaný pohled na nadouvající se černé obláčky flaku, snášející se na ně odněkud shora, a na Aarfyho samolibou, melounovitou tvář s prasečíma očkama, pobaveně pozorující výbuchy protiletadlových střel, které se nebezpečně blíţily. Yossarian zkoprněl.

Najednou mu zdřevěněla noha. McWatt začal stoupat a řval do telefonu o instrukce. Yossarian se chtěl vrhnout dopředu, aby zjistil, kde to jsou, ale zůstal trčet na místě jako přibitý. Nemohl se pohnout. Pak si uvědomil, ţe je celý mokrý.

S pocitem mdlobné slabosti pohlédl dolů na svůj klín. Vpředu na košili se mu směrem vzhůru rozlévala divoká červená skvrna — jako obrovská mořská obluda, která se ho chystá pozřít. Dostal to! Z prosáklé nohavice mu jako nespočetný roj kroutících se rudých červů prýštily na podlahu struţky krve a slévaly se tam v ošklivou kaluţ. Srdce se mu zastavilo. Letadlem otřásl další prudký náraz. Yossarian se při tom zdrcujícím pohledu na svou ránu otřásl odporem a zaječel na Aarfyho, aby mu šel pomoci.

„Mám koule v čudu! Aarfy, utrhlo mi to koule!“ Aarfy ho neslyšel a Yossarian se naklonil dopředu a tahal ho za paţi. „Aarfy, pomoz mi,“ prosil a málem brečel. „Koupil jsem to! Koupil jsem to!“

Aarfy se pomalu otočil, na tváři nechápavý mírumilovný úsměv. „Coţe?“

„Koupil jsem to, Aarfy! Pomoz mi!“

Aarfy se znovu zaculil a půvabně pokrčil rameny. „Kdyţ já tě neslyším,“ řekl.

„Ale přece mě vidíš!“ křičel Yossarian nevěřícně a ukázal na houstnoucí kaluţ krve, která zpod něho chlístala a rozlévala se kolem. „Jsem raněnej! Pomoz mi, proboha! Aarfy, pomoz mi!“

„Pořád tě neslyším,“ stěţoval si trpělivě Aarfy a přiloţil buclatou dlaň jako trychtýř k běloučkému ušnímu boltci. „Cos to povídal?“

Yossarianův hlas najednou ochabl, to hulákání předtím ho hrozně vyčerpalo.

Celá ta zoufalá, šílená, groteskní situace na něj těţce dolehla. Umíral, a nikoho to nezajímalo. „Vţdyť je to jedno.“

„Coţe?“ křičel Aarfy.

— 262 —

„Říkal jsem, ţe mám koule v čudu! Copak mě neslyšíš? Dostal jsem to mezi nohy!“

„Kdyţ já tě pořád neslyším,“ stýskal si Aarfy.

„Povídal jsem, ţe je to jedno!“ zařval Yossarian. Zaplavil ho dusivý pocit děsu a celý se roztřásl. Najednou mu bylo strašně zima a slabo.

Aarfy lítostivě zavrtěl hlavou a nastrčil to svoje ohavné mléčné ucho Yossarianovi přímo před obličej. „Musíš mluvit hlasitěji, kamaráde. Musíš mluvit hlasitěji.“

„Dej mi pokoj, ty bestie! Ty blbče tupěj! Vlez mi na záda!“ Yossarian se rozvzlykal. Chtěl Aarfyho praštit, ale neměl sílu zvednout ruku. Rozhodl se, ţe se radši trochu prospí, omdlel a svalil se jako špalek.

Dostal to do stehna, a kdyţ se probral, klečel nad ním McWatt a ošetřoval ho.

Ulevilo se mu, i kdyţ nad McWattovým ramenem spatřil zase Aarfyho narvanou cherubínskou tvář, přihlíţející s nevzrušeným zájmem. Yossarianovi bylo dost zle, ale chabě se na McWatta usmál a zeptal se: „Kdo tu kraksnu řídí?“ McWatt nedal najevo, ţe by slyšel. S narůstající hrůzou se Yossarian nadýchl a opakoval svůj dotaz jak dokázal nejhlasitěji.

McWatt zvedl hlavu. „Kristepane, to jsem rád, ţe ţiješ!“ zvolal a s obrovským ulehčením si odfoukl. Dobrosrdečné, přátelské vrásky kolem očí mu zbělely napětím a zvlhly potem, jak nekonečným obvazem omotával velikánský vatový tampón, jehoţ nepříjemný tlak pociťoval Yossarian na vnitřní straně stehna.

„Pilotuje Nately. Chudák kluk, málem se rozbrečel, kdyţ slyšel, ţes to dostal.

Ještě teď si myslí, ţe je po tobě. Natrhlo ti to tepnu, ale doufám, ţe se mi povedlo zastavit krvácení. Dal jsem ti trochu morfia.“

„Dej mi ještě.“

„To by bylo moc brzo. Dám ti další, aţ tě to začne bolet.“

„Mě uţ to bolí.“

„Tak dobře — však ono se to nezblázní,“ usoudil McWatt a píchl Yossarianovi do paţe další dávku morfia.

„Aţ povíš Natelymu, ţe jsem v pořádku...“ stačil ještě Yossarian říci McWattovi, a vtom se mu všechno povléklo závojem jakési jahodově ţíhané ţelatiny, uši mu zalehly barytonovým hukotem a ztratil vědomí. Probral se aţ v sanitce a v těch několika málo vteřinách, neţ všechno opět zrůţovělo, pak zčernalo a nakonec potopeně ztichlo, stihl se povzbudivě usmát do pilousovité, nabručené, zachmuřené tváře doktora Daneeky.

Probudil se v nemocnici a ihned zase usnul. Kdyţ se opět probudil, pach éteru byl tentam a na lůţku naproti přes uličku leţel v pyţamu Dunbar, který však tvrdil, ţe není Dunbar, ale nějaký Fortiori. Yossarian si pomyslil, ţe se asi pomátl.

Skepticky nad tou Dunbarovou novinkou našpulil rty a řekl si, ţe se na to musí vyspat. Spal jako dřevo asi dva dny. Kdyţ se vzbudil, nebyla tam právě ani jedna

— 263 —

sestra, a tak se vysoukal z postele, aby zjistil, jak to vlastně je. Podlaha se s ním houpala jako rozkolísaný vor u jejich pláţe a stehy na vnitřní straně stehna se mu zahryzávaly do masa jako ţraloci čelisti. Dobelhal se přes uličku a přečetl si jméno na teplotní kartě v nohách Dunbarovy postele. Koukejme — Dunbar měl pravdu: nebyl Dunbar, ale podporučík Anthony F. Fortiori.

„Co je to tu za blázinec, sakra?“

A. Fortiori vylezl z postele a pokynul Yossarianovi, aby ho následoval.

Yossarian se přidrţoval všeho, co se mu dostalo na dosah, a kulhal za ním ven na chodbu a potom do vedlejšího pokoje, k posteli, na které leţel utrápený mladík s uhrovitou tváří a ustouplou bradou. Kdyţ se blíţili, utrápený mladík se čile nadzvedl a opřel o loket. A. Fortiori pokynul palcem dozadu přes rameno a řekl:

„Neser tady a plav.“ Utrápený mladík vyskočil z postele a uháněl pryč. A. Fortiori do ní vlezl a najednou byl z něho zase Dunbar.

„To byl A. Fortiori,“ vysvětloval. „U tebe na pokoji neměli volný lůţko, tak jsem se na něj vytasil se svou vyšší hodností a zahnal ho sem do mý postele.

Docela fajn zkušenost, uplatnit takhle svou šarţi. Měl bys to taky někdy zkusit.

Vlastně bys to měl zkusit hned teď, protoţe vypadáš, jako by ses měl v příští chvíli svalit.“

Yossarian měl opravdu pocit, ţe se v příští chvíli svalí. Obrátil se na muţe středních let s hranatou spodní čelistí a koţenou tváří, který leţel vedle Dunbara, pokynul palcem dozadu přes rameno a řekl: „Neser tady a plav.“ Muţ středních let ztuhl zlostí a probodával ho očima.

„To je major,“ vysvětloval Yossarianovi Dunbar. „Míříš moc vysoko. Co kdybys to na chvíli zkusil jako štábní rotmistr Homer Lumley? Měl bys fotra u státní legislatury a sestru, která je zasnoubená s lyţařským přeborníkem. Stačí, kdyţ mu řekneš, ţe jsi kapitán.“

Yossarian se otočil na vyděšeného pacienta, kterého mu Dunbar označil.

„Já jsem kapitán,“ pravil a pokynul palcem dozadu přes rameno. „Neser tady a plav.“

Kdyţ ten vyděšený pacient uslyšel Yossarianův příkaz, vyletěl z postele a uháněl pryč. Yossarian do ní vlezl a stal se z něho štábní rotmistr Homer Lumley, kterému se chtělo zvracet a náhle ho zalil lepkavý pot. Hodinku si pospal a pak zatouţil být zase Yossarianem. Nakonec to nebyla ţádná zvláštní výhra, mít tatínka u státní legislatury a sestru zasnoubenou s lyţařským přeborníkem.

Dunbar ho tedy vedl zpátky do jeho pokoje a tam pokynul palcem A. Fortiorimu, aby se stal zase na chvíli Dunbarem. Po štábním rotmistru Homeru Lumleyovi jako by se slehla zem. Byla tam ale sestra Cramerová, která sršela svatým hněvem jako zvlhlá prskavka. Nařídila Yossarianovi, aby neprodleně zalezl zpátky do postele, a zatarasila mu cestu, takţe jí nemohl vyhovět. Její hezká tvář byla protivnější neţ kdy jindy. Sestra Cramerová byla dobrosrdečná, sentimentální

— 264 —

kráva, která se nesobecky radovala z kaţdé zprávy o svatbě, zasnoubení, narození či jubileu, i kdyţ neměla s ţádným ze zúčastněných nic společného.

„Zbláznil jste se?“ peskovala ho ctnostně a hrozila mu nahněvaným prstem přímo před očima. „Vám je asi úplně jedno, ţe byste to mohl šeredně odskákat, co?“

„Odskákal bych to já, tak co je vám do toho.“

„A ţe byste mohl přijít o nohu, to je vám taky jedno?“

„Je to moje noha.“

„To tedy není!“ opáčila sestra Cramerová. „Ta noha patří vládě Spojených států. Stejně jako vaše uniforma nebo třeba baţant do postele. Armáda vynaloţila spoustu peněz, neţ z vás udělala letce, a nemáte právo ignorovat příkazy lékařů.“

Yossarianovi nebylo jasné, proč by měl být celý pryč z toho, ţe do něho armáda investuje. Sestra Cramerová stála dosud přímo proti němu, takţe kolem ní nemohl projít. Hlava mu třeštila. Sestra Cramerová na něj křikla nějakou otázku, ale nerozuměl jí. Pokynul palcem dozadu přes rameno a řekl: „Neser tady a plav.“

Sestra Cramerová mu střelila takovou, ţe vzal málem druhou o zem.

Yossarian se napřáhl, aby ji praštil pěstí do brady, ale tu se pod ním podlomila raněná noha a šel k zemi. Sestra Duckettová se objevila právě včas, aby ho zachytila. Vzala si je na paškál oba.

„Tak copak se tady děje?“

„Nechce zpátky do postele,“ hlásila sestra Cramerová horlivě tónem hluboce uraţeného člověka. „Zuzano Anno, řekl mi něco tak sprostého, ţe se to aţ stydím opakovat!“

„A ona mi zase nadávala, ţe jsem baţant,“ mumlal Yossarian.

Sestra Duckettová pro něj neprojevila pochopení. „Tak půjdete zpátky do té postele,“ řekla, „nebo vás mám vzít za ucho a odvést vás tam?“

„Vezměte mě za ucho a odveďte mě tam,“ pobízel ji Yossarian.

Sestra Duckettová ho tedy vzala za ucho a odvedla ho zpátky do postele.

— 265 —

27. Sestra Duckettová

Sestra Zuzana Anna Duckettová byla vysoká, štíhlá, zralá ţena s rovnými zády, vysazeným, kulaťoučkým pozadím a malými ňadry, s hranatou, asketickou novoanglickou tváří, která se někomu mohla zdát velmi krásná a jinému přímo nehezká. Pleť měla bílou a růţovou, oči malé, nos úzký a špičatý, stejně jako bradu. Byla velmi schopná, pohotová, přísná a inteligentní. Nevyhýbala se zodpovědnosti a v kaţdé kritické situaci dokázala zachovat chladnou hlavu. Byla dospěle vyrovnaná, spoléhala se jen sama na sebe a od nikoho nic neočekávala.

Yossarianovi se jí zţelelo a rozhodl se, ţe jí trochu pomůţe.

Kdyţ se příštího jitra nahýbala nad postel a upravovala mu v jejích nohách prostěradlo a přikrývku, vsunul pokradmu ruku do úzké mezery mezi jejími koleny a pak jí pod sukní rychle vyjel nahoru, kam aţ to šlo. Sestra Duckettová vyvřískla a vyletěla téměř aţ do stropu, ale i to bylo ještě málo, a tak se na tom svém boţském těţišti kroutila a svíjela a prohýbala dobrých patnáct vteřin, neţ se dokázala vyprostit a s tváří popelavou rozrušením uniknout do uličky mezi lůţky.

Uskočila však příliš daleko a Dunbar, který ten výjev od počátku sledoval, sebou na své posteli bez výstrahy hodil vpřed a oběma rukama ji zezadu chytil za ňadra.

Sestra Duckettová ze sebe vyrazila další výkřik, vykroutila se mu a odskočila od něho. Octla se však opět v nebezpečné blízkosti Yossarianově a ten jí znovu zespoda chtivě hrábl do rozkroku. Sestra Duckettová ještě jednou přeletěla uličku, jako pingpongový míček s noţkama. Na druhé straně číhal ovšem Dunbar a chystal se, ţe ji znovu pěkně stiskne. V poslední chvíli si to uvědomila a uskočila stranou. Dunbar ji katastrofálně minul, přeplachtil kolem ní přes postel na podlahu, s tupým křápnutím přistál rovnou na hlavu a rázem o sobě nevěděl.

Kdyţ se probral, tekla mu z nosu krev a v hlavě pociťoval přesně tytéţ

příznaky, které předtím po celou dobu simuloval. Pokoj byl vzhůru nohama.

Sestra Duckettová tonula v slzách a Yossarian seděl vedle ní na hraně postele a omluvně ji chlácholil. Náčelník nemocnice, plukovník, byl bez sebe zlostí a řval na Yossariana, ţe nehodlá trpět, aby mu pacienti nemravně obtěţovali ošetřovatelky.

„Co ho nenecháte na pokoji?“ ozval se z podlahy naříkavě Dunbar a zvuk vlastního hlasu mu zabušil do spánků tak vtíravě, ţe se bolestí celý zkroutil.

„Vţdyť nic neudělal.“

„Mluvím o vás!“ hulákal útlý povýšenecký plukovník, sec mu síly stačily. „Za to, co jste provedl, budete přísně potrestán.“

„Co ho nenecháte na pokoji?“ zvolal Yossarian. „Upad na hlavu, to je všechno!“

— 266 —

„A vás se to týká taky!“ prohlásil plukovník a otočil se jako na obrtlíku k Yossarianovi. „Chytat sestru Duckettovou za ňadra — to si pěkně vypijete!“

„Já jsem ji za ňadra nechytal,“ bránil se Yossarian.

„To já jsem ji chytal za ňadra,“ hlásil se Dunbar.

„Nejste vy oba náhodou blázni?“ vřeštěl doktor pronikavým hlasem a celý pobledlý začal couvat.

„No jo, on je opravdu blázen, pane doktore,“ ujišťoval ho Dunbar. „Kaţdou noc se mu zdá, ţe drţí v ruce ţivou rybu.“

Lékař strnul, na tváři se mu objevil důstojný úţas smíšený s odporem, a pokoj rázem ztichl. „Coţe?“ ptal se.

„Zdá se mu, ţe drţí v ruce ţivou rybu.“

„Jakou rybu?“ otázal se lékař přísně Yossariana.

„Já nevím,“ odpověděl Yossarian. „Já se v rybách nevyznám.“

„V které ruce ji drţíte?“

„To je různé,“ pravil Yossarian.

„Přijde na to, jaká je to ryba,“ doplňoval ho snaţivě Dunbar. Plukovník se otočil a podezřívavě upřel dolů na Dunbara přimhouřené oči. „Tak? A jak to, ţe toho o tom tolik víte?“

„Já jsem v tom snu taky,“ odpověděl Dunbar se smrtelnou váţností.

Plukovník celý zrudl, protoţe si s tím nevěděl rady. Prohlíţel si je jednoho po druhém s chladnou, nesmiřitelnou nenávistí. „Vstaňte a sypte do postele,“

procedil mezi zuby k Dunbarovi. „A o tom snu uţ nechci od ţádného z vás slyšet ani slovo. Na takové odporné ţvásty mám tady v nemocnici specialistu, ať si to poslechne on.“

„A proč se asi váš sen zdá panu plukovníku Ferredgeovi odporný?“ vyptával se major Sanderson, tichý, podsaditý, stále se usmívající vedoucí psychiatr. „Co myslíte?“

Yossarian uctivě odpověděl: „Já bych řekl, ţe příčinu je třeba hledat buď v tom snu, nebo v panu doktorovi Ferredgeovi.“

„To je velmi pěkně řečeno,“ ocenil to uznale major Sanderson, který měl na sobě vrzavé erární kanady a smolně černé vlasy mu trčely na všechny strany jako jeţkovi bodliny. „Poslyšte, nevím dobře proč,“ svěřoval se Yossarianovi, „ale plukovník Ferredge mi vţdycky připomíná racka. Na psychiatrii si moc nepotrpí.“

„Vy asi nemáte rád racky, co?“ vyzvídal Yossarian.

„Ne, to tedy nemám,“ připustil major Sanderson s ostrým, nervózním smíchem a láskyplně se popotahoval za svou povislou druhou bradu, jako by to byl plnovous. „Já bych řekl, ţe váš sen je roztomilý, a doufám, ţe se vám často opakuje, takţe si o něm budeme moci důkladně popovídat. Můţu vám nabídnout

— 267 —

cigaretu?“ Usmál se, kdyţ Yossarian odmítl. „Mohl byste mi vysvětlit,“ zeptal se chytrácky, „proč máte tak silnou averzi proti tomu, vzít si ode mne cigaretu?“

„Zrovna jsem jednu dokouřil. Nedopalek vám ještě čoudí v popelníku.“

Major Sanderson se zachechtal. „Velmi důmyslné vysvětlení. Ale nedivil bych se, kdybychom brzy přišli na to, v čem je pravý důvod.“ Nedbalou dvojitou kličkou si dal do pořádku rozvázanou tkaničku jedné boty a pak stáhl se stolu ţlutý linkovaný poznámkový blok a poloţil si ho do klína. „Ta ryba, o které se vám zdá. Pohovořme si o ní. Je to vţdycky tatáţ ryba, ţe?“

„Já nevím,“ odpověděl Yossarian. „Já se v rybách moc nevyznám.“

„Co vám ta ryba připomíná?“

„Zase nějakou rybu.“

„A co ta nějaká jiná ryba, co ta vám připomíná?“

„Zase nějakou jinou rybu.“

Major Sanderson se v ţidli zklamaně opřel. „Vy máte rád ryby?“

„Ani moc ne.“

„A co myslíte, proč máte takovou morbidní averzi vůči rybám?“ zeptal se major Sanderson vítězoslavně.

„Mají studenou krev,“ řekl na to Yossarian. „A jsou samá kost.“

Major Sanderson chápavě přikývl s přívětivým, neupřímným úsměvem. „To je velmi zajímavé vysvětlení. Ale vsadím se, ţe brzy přijdeme na to, jak je to doopravdy. A tuhle rybu máte rád? Tu, kterou ve snu drţíte v ruce?“

„Nemám k ní ţádný zvláštní citový vztah.“

„Takţe ji nenávidíte? Vaše pocity vůči ní jsou nepřátelské, agresivní?“

„Ne, to ne. Vlastně je mi docela sympatická.“

„Takţe ji máte rád.“

„To zase ne. Nechovám k ní ţádné pocity, ani kladné, ani záporné.“

„Ale před chvílí jste říkal, ţe je vám sympatická. A teď tvrdíte, ţe k ní nechováte ţádné pocity, ani kladné, ani záporné. Právě jsem vás přistihl při kontradikci. Je vám to jasné?“

„Ano, pane majore. Zřejmě jste mě právě přistihl při kontradikci.“

Major Sanderson si tlustou černou tuţkou hrdě zapsal do svého bloku:

„Protiřečí si!“ Kdyţ skončil, vzhlédl a znovu shrnul situaci: „Co myslíte, co vás asi vedlo k těm dvěma výrokům, ve kterých jste na tu rybu emočně reagoval postoji zcela protikladnými?“

„Řekl bych, ţe k ní mám ambivalentní vztah.“

Major Sanderson vyskočil nadšením, kdyţ ten termín uslyšel. „Vy tomu rozumíte!“ vykřikl a nadšeně si mnul ruce. „Ach, to si neumíte představit, jak si připadám ztracený a zbytečný, kdyţ se musím den co den zabývat pacienty, kteří nemají o psychiatrii ani ponětí, kdyţ se snaţím léčit lidi, kteří se o mě a o mou

— 268 —

práci vůbec nezajímají! Budí to ve mně hrozně skličující pocit méněcennosti.“

Tváří mu přelétl úzkostný stín. „A ne a ne se ho zbavit.“

„Váţně?“ divil se Yossarian. Nevěděl, co na to má říci. „Proč si tak připouštíte, ţe někteří lidé mají pováţlivé mezery ve vzdělání?“

„Je to pošetilé, já vím,“ odpověděl rozpačitě major Sanderson s nuceným, neupřímným smíchem. „Ale kdyţ mně odjakţiva tak strašně záleţí na tom, co si o mně lidi myslí. Dorostl jsem do puberty o něco později neţ ostatní chlapci mého věku, víte? A to mi přivodilo jistou — no prostě, mám z toho všelijaké problémy.

Uţ se přímo třesu na to, abych si o nich mohl s vámi porozprávět. Nejradši bych se do toho pustil hned teď a vůbec se mi nechce začínat znovu s tou vaší záleţitostí, ale co se dá dělat, asi budu muset. Plukovník Ferredge by se na mě hněval, kdyby se dozvěděl, ţe se celou dobu zabýváme pouze mými vlastními problémy. Teď bych vám rád ukázal pár takových inkoustových kaněk, abychom mohli zjistit, co vám některé tvary a barvy připomínají.“

„Klidně si ušetřte práci, pane doktore. Všechno mi připomíná sex.“

„Opravdu?“ zvolal major Sanderson potěšeně, jako by nechtěl věřit svým uším. „Teď se tedy konečně dostáváme k jádru věci! Míváte nějaké pěkné sexuální sny?“

„Ten sen o té rybě je taky sexuální.“

„To ne, já myslím opravdové sexuální sny — takové, kdy člověk chytne nějakou nahatou mrchu pěkně za krk a štípá ji a fackuje, aţ je samá krev, a pak se na ni vrhne a znásilní ji, a potom se rozpláče, protoţe zjistí, ţe ji zároveň strašně miluje i nenávidí, a neví, co si má počít. O takových sexuálních snech bych si s vámi rád popovídal. Míváte někdy takovéhle sexuální sny?“

Yossarian chvíli přemýšlel a tvářil se velice moudře. „Takové sny jsou úchylné,“ prohlásil.

Major Sanderson sebou trhl, jako by ho polili ledovou vodou. „Ano, jistě,“

souhlasil chladně a v jeho chování nastal zlom. Začal se tvářit uraţeně a odmítavě. „Avšak stejně bych uvítal, kdyby se vám něco takového zdálo, jenom abychom viděli, jak byste reagoval. To by pro dnešek stačilo. Byl bych taky rád, kdyby se vám ve snu ujasnily odpovědi aspoň na něco z toho, co jsem se vás ptal.

Nemyslete si, tahle sezení nejsou pro mě o nic příjemnější neţ pro vás.“

„Zmíním se o tom Dunbarovi,“ sliboval Yossarian.

„Dunbarovi?“

„To je ten člověk, který to všechno začal. Je to jeho sen.“

„Á, Dunbar.“ Major Sanderson se zašklebil a začala se mu vracet sebedůvěra.

„Vsadil bych se, ţe Dunbar je ten zlý pán, co ve skutečnosti dělá všechny ty ošklivé věci, které se kladou za vinu vám, co?“

„On není tak zlý.“

„A vy byste ho bránil aţ za hrob, ţe?“

— 269 —

„To zase přeháníte.“

Major Sanderson se ironicky usmál a zapsal si do bloku: „Dunbar!“ Kdyţ se Yossarian vydal ke dveřím, zeptal se ho zprudka: „Proč kulháte? A co má proboha znamenat ten obvaz na noze? Zbláznil jste se či co?“

„Byl jsem do té nohy raněn. Proto jsem v nemocnici.“

„To určitě,“ popásal se na něm major Sanderson jízlivým pohledem. „Jste v nemocnici, protoţe máte šutr ve slinivce břišní. Takţe takový chytrák zase nejste, kdyţ ani nevíte, proč jste v nemocnici.“

„Jsem v nemocnici, protoţe jsem byl raněn do nohy,“ trval na svém Yossarian.

Major Sanderson to sdělení se sarkastickým smíchem ignoroval. „Tak ode mne toho svého přítele Dunbara hezky pozdravujte. A vzkaţte mu, ať si dá kvůli mně zdát ten sen, ano?“

Ale Dunbar měl kromě svých pravidelných bolestí hlavy ţaludek jako na vodě a mţitky před očima a vůbec se mu nechtělo s majorem Sandersonem spolupracovat. Hladový Joe měl sice noční můry, protoţe uţ absolvoval šedesát akcí a opět jednou čekal, aţ ho pošlou domů, ale kdyţ přišel do nemocnice na návštěvu, nechtěl se o ně s nikým dělit.

„Nevěděl byste někdo o nějakých snech pro majora Sandersona?“ vyptával se Yossarian. „Hrozně nerad bych ho zklamal. Uţ takhle si připadá strašně odstrčený.“

„Od toho dne, kdy jsem se dozvěděl, ţe jsi raněný, se mi pořád zdá jeden moc zvláštní sen,“ přiznal se kaplan. „Předtím se mi kaţdou noc zdálo, ţe mi umírá ţena nebo ţe ji někdo vraţdí nebo ţe se mi některé dítě dusí, protoţe mu při výţivném obědě zaskočilo. Teď se mi zdá, ţe plavu venku na moři a topím se a ţralok mi oţuţlává levou nohu přesně v tom místě, kde máš obvaz.“

„To je nádhernej sen,“ prohlásil Dunbar. „Vsadím se, ţe z něho major Sanderson bude přímo na větvi.“

„To je příšerný sen!“ zvolal major Sanderson. „Samá bolest a mrzačení a smrt.

To mi určitě děláte naschvál, abyste mě potrápil. Abyste věděl, začínám pochybovat o tom, jestli s takovými sny vůbec patříte do armády.“

Yossarian v tom objevil paprsek naděje. „Moţná máte pravdu, pane majore,“

souhlasil lstivě. „Moţná by se mi mělo zakázat lítat a měli by mě radši poslat domů do Států.“

„Napadlo vás někdy, ţe tou vaší promiskuitou, tím věčným běháním za ţenskými, se jenom snaţíte přehlušit podvědomý strach z pohlavní impotence?“

„Ano, pane majore, napadlo.“

„Tak proč to tedy děláte?“

„Snaţím se přehlušit strach z pohlavní impotence.“

— 270 —

„Proč si místo toho nenajdete nějakého pěkného koníčka?“ navrhoval major Sanderson s přátelským zájmem. „Třeba rybaření. To se vám sestra Duckettová váţně tolik líbí? Na můj vkus je trochu kostnatá. Studená krev a samá kost. Jako ryba.“

„Se sestrou Duckettovou nemám nic společného.“

„Tak proč jste ji bral za ňadra? Jenom proto, ţe je má?“

„To udělal Dunbar.“

„Ale prosím vás, nezačínejte s tím zase,“ okřikl ho major Sanderson s jedovatým hněvem a znechuceně praštil tuţkou. „To si váţně myslíte, ţe se zbavíte pocitu viny, kdyţ si budete hrát na někoho jiného? Vy se mi nelíbíte, Fortiori. Víte to? Vůbec se mi nelíbíte.“

Yossariana ovanul studený, vlhký vítr zlé předtuchy. „Já nejsem Fortiori, pane majore,“ hlesl bázlivě. „Já jsem Yossarian.“

„Kdo ţe jste?“

„Jmenuji se Yossarian, pane majore. A jsem v nemocnici, protoţe jsem byl raněn na noze.“

„Jmenujete se Fortiori,“ odporoval mu major Sanderson zatvrzele. „A jste v nemocnici, protoţe máte kámen ve slinivce.“

„Ale prosím vás, pane majore!“ vybuchl Yossarian. „Já přece musím vědět nejlíp, kdo jsem.“

„A já tu zase mám oficiální vojenský spis, který dokazuje, ţe mám pravdu já,“

opáčil major Sanderson. „Měl byste se vzpamatovat, neţ bude pozdě. Nejdřív tvrdíte, ţe jste Dunbar. Teď jste zase Yossarian. Za chvilku budete prohlašovat, ţe jste Washington Irving. Víte, co vy jste? Schizofrenik, aby bylo jasno.“

„Máte moţná pravdu, pane majore,“ vyjádřil se Yossarian diplomaticky.

„Zcela určitě mám pravdu. Trpíte ošklivým perzekučním komplexem.

Domníváte se, ţe se vám lidé snaţí ublíţit.“

„Ale oni se mi opravdu snaţí ublíţit.“

„Vidíte? Nemáte úctu k přehnané autoritě ani k zastaralým tradicím. Jste nebezpečný, zkaţený člověk a měli by vás vyvést a zastřelit!“

„To myslíte váţně?“

„Jste nepřítel lidu!“

„Přeskočilo mu!“ zvolal Yossarian.

„Ne, nepřeskočilo mi,“ hulákal na pokoji zuřivě Dobbs, i kdyţ si přitom představoval, ţe obezřele šeptá. „Říkám ti, ţe je Hladověj Joe viděl. Včera, kdyţ

letěl do Neapole za nějakým šmelinářem, co obstaral plukovníkovi Cathcartovi na černým trhu klimatizační zařízení pro jeho statek. Je tam pro zálohy zřízená velká základna. Hemţí se to tam stovkama pilotů, bombardérů a střelců, který jsou na cestě domů. Mají odlétáno pětačtyřicet akcí, ani o chlup víc. A ti, co dostali metál za zranění v boji, jich mají ještě míň. Do ostatních bombardovacích

— 271 —

skupin dodávají ze Států náhradní posádky jako na běţícím pásu. Chtějí, aby si kaţdej odslouţil nějakej čas tady za mořem, dokonce i lidi z administrativního personálu. Ty nečteš noviny? Nedá se nic dělat, musíme ho zabít.“

„Uţ ti chybějí jenom dva lety,“ mírnil ho potichu Yossarian. „Proč teď riskovat?“

„Jenţe právě při nich mě můţou sejmout,“ odporoval Dobbs bojovně drsným, přeskakujícím vyrvaným hlasem. „Můţeme ho zabít hned zejtra ráno, aţ se bude vracet autem ze statku. Pistoli mám tady.“

Yossarian se málem zalkl úţasem, kdyţ Dobbs vytáhl z kapsy pistoli a zdvihl ji vysoko nad hlavou. „Zbláznil ses?“ zasyčel divoce. „Schovej to a přestaň řvát jako pominutej.“

„Co se plašíš?“ ptal se Dobbs s uraţenou nevinností. „Nikdo nás nemůţe slyšet.“

„Hele, kroťte se trochu, vy tam vzadu, jo?“ zaznělo z opačného konce sálu.

„Copak nevidíte, ţe si chceme zdřímnout?“

„Ty seš nějakej důleţitej, viď?“ zařval tím směrem Dobbs a sevřel pěsti, jako by se chtěl prát. Pak se otočil zpátky k Yossarianovi, a neţ stačil promluvit, šestkrát hromově kýchl. V přestávkách se bezmocně kymácel na hadrových nohou a marně zdvíhal lokty, aby ten záchvat potlačil. Víčka uslzených očí měl nateklá a zanícená. „Co si myslí,“ huhňal naštvaně. Křečovitě přitom popotahoval a utíral si nos hřbetem mohutné ruky. „Ţe je polda či co?“

„Je od kontrarozvědky,“ sdělil mu Yossarian nevzrušeně. „Uţ tu máme tři a další jsou na cestě. Ale neboj se. Hledají jistého podvodníka, kterej si říká Washington Irving. O vrahy se nezajímají.“

„O vrahy?“ Dobbse se to dotklo. „Proč o nás mluvíš jako o vrazích? Jenom proto, ţe chceme sejmout plukovníka Cathcarta?“

„Drţ hubu, krucinál!“ nařizoval Yossarian. „Ty neumíš šeptat?“

„Vţdyť šeptám. Já bych —“

„Pořád řveš jako na lesy.“

„Ne, neřvu. Já bych —“

„Poslyš, ty tam vzadu, drţ hubu, jo?“ začali jeden přes druhého křičet na Dobbse pacienti ze všech koutů sálu.

„Dám vám všem přes drţku!“ rozkřikoval se Dobbs. Vyskočil na vratkou dřevěnou ţidli a divoce kolem sebe mával pistolí. Yossarian ho chytil za paţi a stáhl ho dolů. Dobbs se zase rozkýchal. „Mám alergickou rýmu,“ omlouval se, kdyţ ho to přešlo. Z nosu mu teklo a z očí proudily slzy.

„To je blbý. Bez tý alergie bys moh vyrůst ve vynikajícího táborovýho řečníka.“

— 272 —

„Plukovník Cathcart, to je vrah,“ prohlásil Dobbs chraptivě, kdyţ se mu podařilo nacpat do kapsy špinavý zmuchlaný kapesník khaki barvy. „Všechny nás zabije, jestli mu co nejdřív nezatnem tipec.“

„Moţná ţe uţ počet letů nezvýší. Ţe si uţ nad šedesát netroufne jít.“

„Zatím ho vţdycky zvýšil. To víš stejně dobře jako já.“ Dobbs polkl a nachýlil vzrušenou tvář těsně k Yossarianovi. Uzlíky svalů na opálené, hranaté čelisti mu jen hrály. „Stačí, kdyţ mi to schválíš, a já si to zejtra ráno vezmu na starost.

Rozumíš, co ti povídám? Teď přece šeptám, ne?“

Yossarian odtrhl oči od planoucího prosebného pohledu, který na něj Dobbs upíral. „Proč se ksakru jednoduše nesebereš a neuděláš to?“ protestoval. „Proč mi o tom pořád vykládáš, místo abys to rovnou sám proved?“

„To se bojím, jít na to sám. Já se vţdycky bojím, kdyţ mám něco udělat sám.“

„Tak mě tedy vynech. To bych byl pěknej blbec, kdybych se teď do něčeho takovýho zaplet. Mám ránu v noze, která má cenu milión dolarů. Pošlou mě s tím domů.“

„Zbláznil ses?“ vykřikl uţasle Dobbs. „Vţdyť je to jen škrábnutí. Jen odtud vypadneš, poţene tě plukovník do vzduchu, i kdybys měl tisíc metálů za zranění v boji.“

„Pak ho tedy váţně zabiju,“ sliboval Yossarian. „Přijdu za tebou a uděláme to spolu.“

„Udělejme to tedy zejtra, dokud máme ještě moţnost,“ ţadonil Dobbs.

„Kaplan říkal, ţe skupinu zase dobrovolně nabíd k náletu na Avignon. Neţ tě odtud pustí, můţe bejt po mně. Podívej, jak se mi třesou ruce. Já uţ nesvedu pilotovat letadlo. Uţ na to nestačím.“

Yossarian se bál říci ano. „Radši bych ještě počkal, co bude dál!“

„Potíţ s tebou je v tom, ţe se bojíš něco s tím udělat,“ obvinil ho Dobbs silným, rozechvělým hlasem.

„Dělám, co můţu,“ sděloval kaplan tiše Yossarianovi, kdyţ Dobbs odešel.

„Šel jsem dokonce na ošetřovnu, poţádat doktora Daneeku, aby ti nějak pomohl.“

„To vidím.“ Yossarian potlačil úsměv. „Jak to dopadlo?“

„Natřeli mi dásně nafialovo,“ odpověděl kaplan ostýchavě.

„Natřeli mu nafialovo i prsty na nohou,“ doplnil ho Nately pobouřeně. „A pak mu dali projímadlo.“

„Ale já šel za ním dneska ráno zas.“

„A oni mu zase natřeli dásně nafialovo,“ dodal Nately.

„Ale podařilo se mi s ním promluvit,“ ospravedlňoval se kaplan ţalostným tónem. „Doktor Daneeka je podle mého názoru velmi nešťastný člověk. Má podezření, ţe proti němu někdo kuje pikle, nějaký jeho osobní nepřítel, který chce dosáhnout toho, aby doktora přeloţili do Tichomoří. Uţ dávno prý uvaţoval o tom, jestli by neměl jít za mnou, abych mu nějak pomohl. Kdyţ jsem mu řekl, ţe

— 273 —

potřebuju jeho pomoc, zeptal se mě, jestli tady někde není ještě jeden kaplan, za tím ţe bych snad měl jít.“ Yossarian s Dunbarem se tomu začali smát a sklíčený kaplan trpělivě vyčkával, aţ ztichnou. „Vţdycky jsem si myslel, ţe být nešťastný je nemorální,“ pokračoval potom, jako by si hlasitě stýskal sám sobě. „Teď uţ

nevím, co si o tom mám myslet. Rád bych učinil nemorální jednání námětem svého nedělního kázání, ale nevím, jestli mám vůbec kázat, s těmihle fialovými dásněmi. Podplukovnika Korná velice pohoršily.“

„Ty, kaplane, proč se někdy s námi nenaloţíš na pár dní do špitálu a na všechno se nevykašleš?“ navrhoval mu Yossarian. „Tady by ses měl jako v ráji.“

Neomalená hříšnost té nabídky kaplana chviličku pokoušela a lákala. „Ba ne, to by asi nešlo,“ rozhodl se nakonec zdráhavě. „Chci si teď zařídit cestu na pevninu, za jedním poštovním úředníkem, nějakým Wintergreenem. Doktor Daneeka mi říkal, ţe ten by moţná mohl pomoci.“

„Wintergreen je pravděpodobně nejvlivnější osoba v celém zdejším operačním prostoru. Nejenţe má na starosti poštu — má taky přístup do rozmnoţovny. Ale ten nehne pro nikoho ani prstem. Coţ je jeden z důvodů, proč to jednou dotáhne moc daleko.“

„Stejně bych si s ním rád promluvil. Musí se přece najít někdo, kdo ti pomůţe.“

„Děláš to kvůli Dunbarovi, kaplane,“ opravil ho Yossarian se shovívavou nadřazeností. „Tahle moje miliónová zraněná noha mě z toho uţ vyseká. A kdyţ

se to nepovede jí, je tu jeden psychiatr, podle kterého nejsem pro armádu dost dobrý.“

„Já nejsem dost dobrý pro armádu,“ kňoural ţárlivě Dunbar. „Byl to můj sen.“

„O ten sen nejde, Dunbare,“ vysvětloval Yossarian. „Tvůj sen se mu docela líbí. Je to moje osobnost. Myslí si, ţe je rozpolcená.“

„Jako by ji rozštípl sekerou,“ holedbal se major Sanderson. Pro tuto příleţitost si na svých erárních kanadách pečlivě utáhl tkaničky a smolně černé vlasy zkrotil jakýmsi vonným tuţidlem. Okázale se usmíval, aby předvedl, jak je velkorysý a milý. „Neříkám to proto, ţe bych chtěl být krutý a urazit vás,“ pokračoval s krutou a uráţlivou rozkoší. „Neříkám to proto, ţe jste se vůči mně choval odmítavě a hluboce jste ranil mé city. To nikoli — jsem lékař a jako takový jsem zvyklý zaujímat chladně věcný postoj. Mám pro vás špatnou zprávu. Jste natolik zmuţilý, abyste jí dokázal celit?“

„To ne, paneboţe!“ vyjekl Yossarian. „To bude můj konec!“

Majora Sandersona to velice popudilo. „Kdybyste se aspoň jednou zachoval, jak se patří!“ osopil se na Yossariana rudý hněvem jako krocan a práskl oběma pěstmi do psacího stolu. „Nejhorší na vás je to, ţe ohrnujete nos nad všemi společenskými konvencemi. Asi ho ohrnujete nade mnou, protoţe jsem měl opoţděnou pubertu. Víte, co vy jste? Zatrpklý, nešťastný, zklamaný, neukázněný,

— 274 —

deprivovaný holobrádek!“ Ten vodopád nepříliš lichotivých přídavných jmen jako by s sebou bral i majorovo rozčilení.

„Ano, pane majore,“ souhlasil Yossarian snaţivě. „Asi budete mít pravdu.“

„Samozřejmě ţe mám pravdu. Jste nezralý člověk. Nedokázal jste se vyrovnat s faktem, ţe je válka.“

„Asi ne, pane majore.“

„Máte morbidní averzi vůči smrti. Odmítáte se smířit se skutečností, ţe jste ve válce a kaţdou vteřinu můţete přijít o hlavu.“

„To je slabě řečeno, pane majore. Šíleně mě to štve!“

„Máte v sobě hluboce zakořeněný komplex touhy přeţít. A nenávidíte svatoušky, hulváty, snoby a pokrytce. Podvědomě nenávidíte spoustu lidí.“

„Vědomě, pane majore, vědomě,“ opravoval ho Yossarian úsluţně.

„Nenávidím je zcela vědomě.“

„Rozhořčuje vás pomyšlení, ţe by vás mohli o něco oloupit, ţe by vás mohli zneuţít, pokořit, poníţit, podvést. Utrpení vás deprimuje. Pronásledování vás deprimuje. Násilí vás deprimuje. Deprimuje vás ţivoření chudých. Deprimuje vás lakota. Deprimuje vás zločinnost. Deprimuje vás korupce. Víte, ţe bych se nedivil, kdyby se z vás vyklubal depresivní maniak?“

„Ano, pane majore. Třeba něco takového jsem.“

„Nesnaţte se to popírat.“

„Nijak to nepopírám,“ ujišťoval ho Yossarian, rozradostněný zázračnou shodou názorů, ke které konečně dospěli. „Souhlasím se vším, co říkáte.“

„Takţe připouštíte, ţe jste blázen?“

„Blázen?“ Yossarian uţasl. „Co to povídáte? Já a blázen? Kdyţ je tady někdo blázen, jste to vy!“

Major Sanderson znovu zbrunátněl pobouřením a tentokrát se oběma pěstmi udeřil do stehen. „Říkat mi, ţe jsem blázen!“ zalykal se zuřivostí. „To je typicky sadistická, mstivá paranoidní reakce! Vy jste váţně blázen!“

„Tak proč mě nepošlete domů?“

„Taky ţe vás pošlu!“

„Pošlou mě domů!“ oznamoval rozjásaně Yossarian, kdyţ se dobelhal zpátky na pokoj.

„Mě taky!“ radoval se A. Fortiori. „Právě mi to byli tady na pokoji oznámit.“

„A co já?“ ptal se doktorů ublíţeně Dunbar.

„Vy?“ odpověděli mu neomaleně. „Vy pomaţete s Yossarianem — zpátky do sluţby!“

A oba opravdu mazali zpátky do sluţby. Kdyţ Yossariana odvezli sanitkou k eskadře, byl vzteky bez sebe a ihned se vydal za doktorem Daneekou, aby u něho hledal spravedlnost. Ten si ho změřil pohledem plným temného zoufalství a beznaděje.

— 275 —

„Vy sobce!“ zvolal truchlivě s ţalobným znechucením. Podlouhlé váčky pod očima se mu káravě nalily. „Vy pořád myslíte jenom na sebe. Běţte se podívat na linii fronty, ať víte, co všechno se změnilo od té doby, co jsme vás šoupli do špitálu.“

Yossarian se vyděsil. „Prohráváme?“

„Prohráváme?“ zvolal doktor Daneeka. „Od chvíle, co jsme dobyli Paříţ, to jde s vojnou od deseti k pěti. Ale já jsem to věděl.“ Odmlčel se a jeho mrzoutská nabručenost se změnila v melancholii. Popuzeně se mračil, jako by to všechno byla Yossarianova vina. „Americké jednotky

pronikají na německé území. Rusové uţ mají v rukou celé Rumunsko. Řekové z osmé armády obsadili včera Rimini. Kam se podíváte, Němci všude ustupují!“

Doktor Daneeka se znovu odmlčel a hlubokým nadechnutím se vyzbrojil pro další srdceryvný výlev ţalu. „Luftwaffe uţ prakticky neexistuje!“ bědoval.

Vypadalo to, ţe se v příští chvíli rozpláče. „Celá Gótská linie se asi co nevidět rozsype!“

„No a?“ ptal se Yossarian. „Co má bejt?“

„Co má bejt?“ vykřikl doktor Daneeka. „Jestli se co nejdřív něco nestane, Německo bude asi kapitulovat. A potom nás všechny pošlou do Tichomoří!“

V groteskní hrůze vyvalil Yossarian na doktora Daneeku oči. „Zbláznil jste se? Víte vůbec, co mluvíte?“

„No jo, vám se to směje,“ vrčel doktor Daneeka.

„Kdo se směje, krucinál?“

„Vy máte aspoň nějakou naději. Jste v bojové sluţbě a třeba vás zabijou. Ale co já? Se mnou je definitivně konec.“

„Máte švába na mozku!“ zařval Yossarian silným hlasem a popadl doktora Daneeku vpředu za košili. „Víte to? Teď drţte chvíli hubu a poslouchejte mě.“

Doktor Daneeka se mu vykroutil. „Jak se opovaţujete takhle se mnou mluvit!

Já jsem lékař, graduovaný člověk!“

„Tak teda zavřete tu svou pitomou lékařsky graduovanou klapajznu a poslechněte si, co mi ve špitále řekli. Jsem blázen. Věděl jste to?“

„No a?“

„Regulérní blázen.“

„No a?“

„Jsem cvok. Přeskočilo mi. Chápete? Kape mi na karbid. A oni místo mě omylem poslali domů někoho jinýho. V nemocnici mají specialistu psychiatra, a ten mě vyšetřil a tohle je jeho diagnóza. Jsem skutečně duševně chorý.“

„No a?“

„Jaký no a?“ Yossariana mátlo, ţe to doktoru Daneekovi stále nedochází.

„Nechápete, co to znamená? Teď mě uţ beze všeho můţete vyřadit z bojové sluţby a poslat domů. Přece nebudou posílat na smrt duševně chorýho člověka!“

— 276 —

„A kdo jiný by šel?“

— 277 —

28. Dobbs

McWatt šel, a McWatt nebyl duševně chorý. A šel i Yossarian, i kdyţ stále trochu pajdal, a pak letěl ještě dvakrát, ale kdyţ se k němu donesla jobovka, ţe další cíl má být zase Boloňa, odkulhal jednoho teplého odpoledne k Dobbsovu stanu, vešel dovnitř a s prstem na rtech zasyčel: „Psst!“

„Co na něj syčíš?“ ptal se Kid Sampson, který právě předními zuby oloupával mandarínku a listoval v umolousaném sešitu comics. „Vţdyť nic neříkal.“

„Neser tady a plav,“ řekl mu Yossarian a pokynul palcem dozadu přes rameno ke vchodu do stanu.

Kid Sampson chápavě zdvihl světlé obočí a zvedl se, aby mu vyhověl.

Čtyřnásobným hvízdnutím si profoukl zplihlý ţlutý knír a pak na otřískaném starém zeleném motocyklu, který koupil z druhé ruky před několika měsíci, odfrčel směrem k horám. Yossarian vyčkával, aţ v dálce odumře poslední mdlé zakuckání motoru. Ve stanu to vypadalo nějak divně — bylo tam totiţ nápadně uklizeno. Dobbs pokuřoval tlustý doutník a soustředěně Yossariana pozoroval.

Ten se sice předtím rozhodl, ţe uţ ho nic nezarazí, ale najednou pocítil, ţe na něj sedá strach.

„Tak dobrá,“ řekl. „Odrovnáme plukovníka Cathcarta. Uděláme to spolu.“

Dobbs vyskočil z lůţka, jako by ho kousla zmije. „Pšššt!“ šeptal řvavě. „Ţe odrovnáme plukovníka Cathcarta? Co to meleš?“

„Neřvi, krucinál,“ zavrčel Yossarian. „Je tě slyšet po celým ostrově. Máš ještě tu pistoli?“

„Zbláznil ses či co?“ křičel Dobbs. „Proč bych měl zabíjet plukovníka Cathcarta?“

„ Proč?“ Yossarian vytřeštil na Dobbse oči a nevěřil svým uším. „ Proč? Byl to přece tvůj nápad, ne? Copak jsi za mnou nepřišel do nemocnice a nechtěls to po mně?“

Dobbs se shovívavě usmál. „No jo, ale to jsem měl za sebou jenom osmapadesát letů,“ vysvětloval a velkopansky přitom potahoval z doutníku. „Teď uţ mám spakováno a čekám, aţ mě pošlou domů. Uţ jsem absolvoval šedesát akcí.“

„No a?“ řekl Yossarian. „Plukovník stejně zase zvýší normu.“

„Tentokrát moţná uţ ne.“

„Pořád ji zvyšuje. Co to do tebe vjelo, Dobbsi? Zeptej se Hladovýho Joea, kolikrát uţ měl spakováno.“

„Musím počkat, co bude,“ trval umíněně na svém Dobbs. „To bych byl vůl, abych se teď do něčeho namočil, kdyţ uţ mám všechno odlítaný.“ Odklepl z

— 278 —

doutníku popel. „Ne,“ pokračoval potom. „Radím ti, aby sis taky dodělal těch šedesát letů, jako my ostatní, a počkal, co se pak bude dít.“

Yossarian by mu byl nejraději plivl mezi oči. „Šedesát jich nemusím přeţít,“

poznamenal přidušeným, pesimistickým tónem. „Proslýchá se, ţe skupinu dobrovolně přihlásil k náletu na Boloňu.“

„To jsou jen řeči,“ prohlásil Dobbs důleţitě. „Nesmíš věřit všemu, co se kecá.“

„Co takhle kdybys mi přestal radit?“

„Proč neřekneš Orrovi?“ radil mu Dobbs. „Minulej tejden při tom druhým náletu na Avignon zase skončil ve vodě. Třeba toho uţ má taky dost a chtěl by ho zabít.“

„Orr je tak praštěnej, ţe mu nic takovýho nedojde.“

Zatímco byl Yossarian v nemocnici, Orra totiţ zase jednou sestřelili. S

poškozeným letadlem dosedl na lesklou, modrou, vzdouvající se hladinu nedaleko Marseille tak jemně a dovedně, ţe nikdo ze šestičlenné posádky neutrpěl ani škrábnutí. Únikové otvory v přední i zadní části letadla se rozlétly, ještě kdyţ se moře kolem bombardéru bílozeleně vařilo, a členové posádky se škrábali o překot ven, jak jim to jen dovolovaly zplihlé oranţové záchranné vesty, které se však odmítly nafouknout a neuţitečně jim plandaly kolem krku a pasu.

Záchranné vesty se jim nepodařilo nafouknout proto, ţe Milo uţ dávno odstranil z hustícího mechanismu dvojité bombičky s kysličníkem uhličitým, které potřeboval pro přípravu jahodových a ananasových zmrzlinových střiků podávaných v důstojnické jídelně, a nahradil je rozmnoţeným letáčkem, na němţ

stálo: „Co prospívá Společnosti M & M, prospívá vlasti!“ Orr vylezl z potá-pějícího se letadla poslední.

„Měl jste ho vidět!“ řehtal se serţant Knight, kdyţ tu příhodu líčil Yossarianovi. „Taková sranda se jen tak nezaţije. Ani jedna záchranná vesta nefungovala, protoţe Milo z nich ukrad kysličník uhličitej — potřeboval ho k přípravě těch zmrzlinovejch střiků, co si na nich vy rošťáci pochutnáváte v důstojnický jídelně. Ale nebyla to zase taková tragédie, jak se pak ukázalo. Jenom jeden z nás neuměl plavat, a toho jsme čapli a přenesli do člunu, kterej Orr přitáh za lano aţ k trupu, kdyţ jsme na něm ještě všichni stáli. Na takovýhle věci je ten malej pošuk váţně kanón. Druhej člun se utrh a odplaval, a tak se nás všech šest muselo nacpat do toho jednoho. Seděli jsme tam namačkaný na sobě loktama a kolenama tak, ţe se člověk nemoh skoro ani hnout, protoţe by svýho souseda shodil do vody. Letadlo se potopilo tak asi tři vteřiny potom, co jsme odrazili, a neţ jsme se nadali, široko daleko nic neţ moře. Začali jsme u vest odšroubovávat víčka, abychom zjistili, proč to proboha nefunguje, a našli jsme tam ty zatracený lístečky, na kterejch nám Milo oznamoval, ţe co prospívá jemu, prospívá i nám ostatním. Ten hajzl! Jak my jsme ho proklínali — jen ten váš kámoš Orr byl

— 279 —

zticha a křenil se, jako by byl váţně přesvědčenej, ţe jestli má z něčeho prospěch Milo, můţeme z toho mít prospěch i my. Přísahám vám — o moc jste přišel, ţe jste ho neviděl. Seděl tam na kraji člunu a tvářil se jako kapitán zámořskýho parníku a my ostatní na něj čuměli a čekali, aţ nám poví, co teď máme dělat.

Kaţdou chvíli se plácnul rukama do stehen, jako by měl záchvat, a říkal: ‚Tak to bysme měli,‘ a hihňal se jako nějakej vyšinutej skřet a znova opakoval: ‚Tak jo, to bysme měli,‘ a zase se hihňal jako vyšinutej skřet. Vypadal jako debil. A to jediný nás v těch prvních minutách zachránilo — ţe jsme z něho nemohli spustit oči.

Protoţe se přes nás ve člunu přelejvala jedna vlna za druhou a kaţdou chvíli někoho spláchla a ten se musel honem vydrápat zpátky, neţ přišla další a sebrala zase někoho jinýho. Byla to ohromná hlína. V jednom kuse jsme střídavě padali do vody a lezli zpátky do člunu. Toho chlápka, co neuměl plavat, jsme si poloţili mezi sebe na dno, ale i tak se málem utopil, protoţe tam bylo tolik vody, ţe měl co dělat, aby nad ní udrţel hlavu. To byla věc!

Potom začal Orr otvírat kapsy člunu, a to teprve začala ta správná legrace.

Napřed našel krabici s tabulkama čokolády, rozdal nám je, a tak jsme tam dřepěli a chroupali slanou čokoládu a vlny nás přitom shazovaly do vody. Potom vyštrachal polívkový kostky a pár hliníkovejch šálků a uvařil nám polívku. Pak objevil čaj. A neţ by řek švec, uţ nám ho servíroval! Dovedete si to představit?

Jak nám rozděluje čaj a my si přitom máčíme prdel ve vodě? Já jsem z toho člunu několikrát výpad jenom proto, ţe jsem se moh potrhat smíchy. Řehtali jsme se všichni. Ale on zachovával váţnej ksicht, jenom občas ze sebe vyrazil to pitomý zahihňání a zašklebil se jako debil. Prostě cvok! Všechno, co našel, se mu k něčemu hodilo. Třeba nějakej prostředek na odhánění ţraloků — hned to vysypal do vody. Za chvilku narazil na rybářskej prut a sušenou návnadu a tvář se mu rozzářila, jako by se právě objevil záchranný člun a my jsme unikli jen o vlásek, buď smrti z prochladnutí a vyčerpání, nebo ještě neţ Němci stačili ze Spezie poslat loď, aby nás zajala nebo rozstřílela na cucky kulometama. V mţiku měl Orr vlasec ve vodě a točil navijákem, jako by mu za to platili. ‚Pane poručíku, co čekáte, ţe ulovíte?‘ ptal jsem se ho. ‚Tresku,‘ odpověděl důstojně. A dobře, ţe nic nechytil, byl by ty ryby jed syrový a nutil i nás, abysme je jedli syrový. Našel tam totiţ taky nějakou příručku, ve které se psalo, ţe se tresky můţou jíst syrový.

Pak objevil malinký modrý veslo, nebylo o moc větší neţ kuchyňská vařečka, a přisámbůh, začal pádlovat, jako by tím párátkem moh utáhnout ty čtyři metráky, co jsme váţili. Dovedete si to představit? Potom našel malej kompas a velkou voskovanou mapu. Tu mapu si rozprostřel na kolena, kompas poloţil doprostřed, a tak seděl ještě půl hodiny potom, ve chvíli, kdy nás sebral člun letecký záchranný sluţby — rybářskej vlasec s návnadou za zadkem, s mapou rozloţenou na kolenou a s kompasem v klíně, a přitom tím modrým veslíčkem švihal vodu, jako by nás chtěl odvézt aţ na Mallorku. Co vám mám povídat!“

— 280 —

O Mallorce byl serţant Knight podrobně informován, stejně jako Orr, protoţe Yossarian jim často vyprávěl o takových rajských zemích jako Španělsko, Švýcarsko a Švédsko, kde mohou američtí letci vyčkat konce války v internaci vybavené veškerým pohodlím. Stačí tam jenom zaletět. V otázce internace byl Yossarian u eskadry pokládán za nejvyšší autoritu a při kaţdém letu do nejsevernějších částí Itálie si pohrával s myšlenkou na nouzové přistání ve Švýcarsku. Byl by samozřejmě dal přednost Švédsku, kde ţili samí inteligentní lidé a kde by se chodil koupat nahý s krásnými děvčaty ševelícími tichým, nevtíravým hlasem a plodil s nimi celá hejna šťastných, neposedných nemanţelských Yossariánků. O jejich příchod na svět by pak pečoval stát, který by se také postaral o to, aby se vydali na cestu ţivotem bez jakéhokoli degradujícího znamení hanby. Avšak Švédsko bylo mimo dosah, příliš daleko, a Yossarian tedy vyčkával, aţ někde nad italskými Alpami vyřadí spásná dávka flaku jeden motor jeho letadla a poskytne mu tak záminku, aby mohl zamířit do Švýcarska. Nehodlal pak ani svému pilotovi oznámit, kam ho navádí. Často uvaţoval o tom, zda by se neměl s nějakým pilotem, jemuţ by bylo moţné důvěřovat, předem domluvit; mohli by předstírat, ţe mají poškozený motor, a veškeré důkazy klamu odstranit tím, ţe by přistáli bez podvozku rovnou na břicho, ale jediný pilot, jemuţ mohl opravdu věřit, byl McWatt, a ten byl se svým současným údělem naprosto spokojený a jeho nejmilejší zábavou bylo přelétávat co nejníţ nad Yossarianovým stanem nebo tak těsně nad vojáky koupajícími se na pláţi, aţ prudký tlak vzduchu rozvířeného vrtulemi jeho stroje vyorával v moři temné brázdy a zdvíhal vodní clonu, která se pak dlouhé vteřiny neochotně snášela zpět na hladinu.

Dobbs a Hladový Joe nepřipadali v úvahu a Orr samozřejmě také ne. Kdyţ

Dobbs tehdy s Yossarianem vyběhl a on se malomyslně dobelhal zpátky ke stanu a vešel dovnitř, piplal se tam Orr uţ zase s přívodním kohoutkem kamínek, které vyráběl z převráceného plechového soudku. Stály uprostřed stanu na hladké podlaze, kterou Orr vybetonoval, a Orr u nich klečel a zaujatě na nich něco kutil.

Yossarian se ho snaţil nebrat na vědomí, unaveně odkulhal ke svému lůţku a s unaveným, hlubokým povzdechem se posadil. Na čele ho začaly studit kapičky potu. Dobbs ho deprimoval. I doktor Daneeka ho deprimoval. Kdyţ pohlédl na Orra, zavalila ho deprimující předtucha neodvratného zániku. Tělo mu rozklepalo několik vln vnitrního třasu. Nervy měl jako obnaţené a v zápěstí jedné ruky mu začala prudce tepat krev.

Orr si Yossariana přes rameno pozorně prohlédl. Z pootevřených vlhkých rtů cenil dvě řady velkých vyčnívajících zubů. Sáhl stranou, vytáhl ze svého vojenského kufru láhev teplého piva, otevřel uzávěr a podal ji Yossarianovi.

Ţádný z nich neřekl ani slovo. Yossarian vysrkl z hrdla pěnu a pak zvrátil hlavu a pořádně si lokl. Orr ho s bezhlesým úšklebkem lišácky sledoval. Yossarian po

— 281 —

něm vrhl ostraţitý pohled. Orr se vlhce, mlaskavě uchechtl, odvrátil se a sklonil se znovu ke své práci. Yossarian strnul.

„Nezačínej s tím zase,“ ţádal ho výhruţným tónem a oběma rukama pevně sevřel láhev s pivem. „Dej uţ s těma kamínkama pokoj.“

„Uţ to mám málem hotový,“ zakdákal potichu Orr.

„Na to ti tak skočím. Sotva jsi začal.“

„Vidíš ten ventil? Uţ to mám skoro v kupě.“

„A za chvíli to zase začneš rozebírat. Já tě přece znám, ty kance. Uţ jsi mi to předved nejmíň třistakrát.“

Orr se tetelil blahem. „S tím přívodem benzínu musím něco udělat,“

vysvětloval. „Ale uţ to kape jen maličko.“

„Já se na tebe nemůţu dívat,“ doznal bezbarvě Yossarian. „Kdybys dělal něco pořádnýho, prosím. Ale ten ventil má samý droboučký součástky a já teď prostě nemám trpělivost koukat se na tebe, jak se tu lopotíš s takovejma malinkejma, absolutně nedůleţitejma věcičkama.“

„Moţná jsou malinký, ale to neznamená, ţe nejsou důleţitý.“

„To mě nezajímá.“

„Zkusím to ještě jednou, jo?“

„Aţ tady nebudu. Ty jseš blahoslavenej imbecil a nedovedeš si představit, co to se mnou dělá. Kdyţ tě sleduju, jak se nimráš s těma hnidama, dějou se se mnou takový věci, ţe ti to ani nechci vysvětlovat. Zjišťuju, ţe mi jdeš strašně na nervy.

Začínám tě nenávidět, a za chvíli bych dostal chuť tě praštit touhle flaškou po palici nebo propíchnout tě tamhletím loveckým noţem. Chápeš to?“

Orr velmi inteligentně přikývl. „Tak já ten ventil teďka rozebírat nebudu,“

prohlásil a vzápětí ho začal rozebírat. S pomalou, neúnavnou, nekonečnou precizností, tvář skloněnou aţ k podlaze, obracel ten drobný mechanismus v prstech v takovém bezbřehém, lopotném soustředění, jako by byl duchem někde jinde.

Yossarian ho němě proklel a rozhodl se, ţe ho bude ignorovat. Za okamţik však svoje předsevzetí porušil. „Copak je s těma kamínkama takovej kvalt?“

vyštěkl. „Venku je pořád ještě horko. Za chvíli se zřejmě půjdem koupat. Tak co si děláš hlavu s topením?“

„Dny se krátěj,“ odpověděl Orr filozoficky. „Rád bych tohle tady pro tebe dodělal, dokud je ještě čas. Aţ to skončím, budeš mít nejlepší kamínka u eskadry.

S tou regulací spalování, kterou to bude vybavený, ti budou hořet celou noc a tady ty kovový pláty prohřejou celej stan. Kdyţ si na ně večer před spaním postavíš helmu plnou vody, budeš mít ráno, aţ se probudíš, teplou vodu na umytí. To přece bude fajn, ne? Kdyţ si budeš chtít udělat vajíčka nebo polívku, postavíš jednoduše semhle hrnec a zvětšíš plamen.“

„Co tím chceš říct — ţe já?“ chtěl vědět Yossarian. „A kde budeš ty?“

— 282 —

Orrův hranatý trup se v tu chvíli roztřásl zdušeným záchvatem veselí. „To nevím,“ zvolal a z jeho vystouplých, rachtajících zubů se najednou jako výbuch citu vydralo podivné klokotavé zahihňání. Smál se, ještě kdyţ mluvil dál, a hlas se mu topil v slinách. „Jestli mě budou pořád sestřelovat, kdo můţe vědět, kde budu.“

Yossariana to dojalo. „A co kdyby ses pokusil nějak se z toho lítání vyvlíknout, Orre? Důvod bys přece měl.“

„Vţdyť mám za sebou jen osmnáct akcí.“

„Ale skoro při kaţdý tě sestřelili. Pokaţdý, kdyţ jdeš do vzduchu, skončíš buď ve vodě, nebo musíš nouzově přistát.“

„Ale já lítám docela rád. Podle mě přitom člověk uţije dost legrace. Měl by ses svézt párkrát se mnou, kdyţ zrovna neletíš jako vedoucí bombardér. Jen tak pro srandu. Tchacha.“ Orr vrhl na Yossariana postranní pohled plný nápadného veselí.

Yossarian se jeho očím vyhnul. „Mám teď zase letět jako vedoucí bombardér.“

„Tak aţ někdy nepoletíš jako vedoucí bombardér. Kdybys byl co k čemu, víš, co bys udělal? Šel bys rovnou za Piltchardem a Wrenem a řek jim, ţe chceš lítat se mnou.“

„Aby mě pokaţdý sestřelili, jo? To by byla pěkná legrace.“

„Přesně to bys měl udělat,“ trval na svém Orr. „Nechci se kasat, ale pokud jde o nouzový přistání, ve vodě i na pevnině, nenajdeš u eskadry lepšího pilota, neţ

jsem já. Byla by to pro tebe dobrá praxe.“

„Dobrá praxe? V čem?“

„Dobrá praxe, kdybys někdy musel nouzově přistát na vodě nebo na pevnině.

Tchahaha.“

„Nemáš tam pro mě ještě jednu flašku piva?“ zeptal se Yossarian otráveně.

„Chceš mi ji rozbít o hlavu?“

Tentokrát se rozesmál Yossarian. „Jako ta kurva tenkrát v tom římským kvartýru?“

Orr se chlípně zachechtal a naplácané jablíčkové tvářičky se mu samou rozkoší ještě víc vyboulily. „Chtěl bys doopravdy vědět, proč mě mlátila do hlavy tím střevícem?“ pokoušel Yossariana.

„Já to vím,“ kasal se Yossarian. „Řekla mi to ta Natelyho děvka.“

Orr se šklebil jako chrlič na gotickém chrámu. „I neřekla.“

Yossarianovi bylo Orra líto. Byl takový malý a ošklivý. Kdo ho bude ochraňovat, jestli zůstane naţivu? Kdo bude chránit toho dobrosrdečného, prostomyslného skřítka před gaunery a tlupami neurvalců a zkušenými atlety jako třeba Appleby, kteří mají klapky na očích a při sebemenší příleţitosti by ho pohrdavě a sebejistě převálcovali? Yossarian míval často o Orra strach. Kdo ho

— 283 —

zaštítí před nepřátelstvím a klamem, před zaslepenými ctiţádostivci a zahořklým snobstvím paniček takzvaně významných muţů, před špinavými záludnostmi korupce a honby za ziskem a přátelsky se tvářícím řezníkem ze sousedství, který mu bude podstrkovat podřadné maso? Orr byl šťastný, nic netušící prosťáček boţí s hustou kšticí vlnitých melírovaných vlasů, uprostřed rozdělených pěšinkou.

Bude hříčkou v jejich rukou. Oberou ho o peníze, přefiknou mu ţenu a budou zlí na jeho děti. Yossarian cítil, jak ho zaplavuje vlna soucitu.

Orr byl hříčka přírody, mile zrůdný pidimuţ s hlavou plnou oplzlých myšlenek, který dovedl spoustu uţitečných věcí, coţ mu nadosmrti zaručovalo příslušnost ke skupině obyvatelstva s nízkými příjmy. Uměl pracovat s pájkou a dokázal sbít dvě prkna, aniţ rozštípl dřevo nebo ohnul kaţdý druhý hřebík. Uměl vrtat díry. Kdyţ byl Yossarian v nemocnici, mnoho toho ve stanu vylepšil. V

betonové podlaze vyhloubil či vysekal dokonalý kanálek, aby do ní mohl bezpečně zapustit tenkou trubičku, jíţ hodlal do kamínek přivádět benzín z nádrţe, postavené venku na vyvýšeném podstavci. Z přebytečných součástí pum vyrobil do krbu ţelezný rošt, na který narovnal tlustá stříbřitá polena, a nad krbovou římsu rozvěsil fotografie slečen s bujnými vnadami, vystřiţené z bulvárních časopisů a zasazené do rámečků z mořeného dřeva. Orr uměl bez potíţí otevřít plechovku s barvou. Dovedl míchat barvy, ředit je, odstraňovat staré nátěry. Dovedl štípat dříví a vyměřovat pravítkem. Dovedl rozdělávat oheň. Uměl kopat jámy a nikdy nezapomněl načepovat z nádrţí u jídelny do plechovek a polních lahví čerstvou vodu a donést ji do stanu. Dokázal se na celé hodiny zabrat do zcela nedůleţité práce a neprojevit přitom sebemenší známku otrávenosti či nudy, odolný vůči únavě jako pařez stromu a téměř stejně němý. Bylo s podivem, jak dokonale znal přírodu a ţivot v ní; nebál se ani psů a koček, ani brouků a můr, neošklivil si ani taková jídla, jako jsou rybí karbanátky nebo zadělávané dršťky.

Yossarian si unaveně povzdechl a zahloubal se nad poplašnými zprávami o novém náletu na Boloňu. Ventil, který Orr rozebíral, byl velký asi jako palec a skládal se ze sedmatřiceti jednotlivých součástek, nepočítaje v to základní kostřičku. Mnohé z nich byly tak maličké, ţe kdyţ je Orr opatrně na podlaze rovnal do úhledných, pečlivě roztříděných řádek, musel je brát mezi dva nehty jakoby do pinzety. Pracoval bez přestávky a bez jakýchkoli známek únavy, naprosto rovnoměrné. Svou houţevnatou, metodickou, monotónní činnost ani nezrychloval, ani nezpomaloval, jen chvílemi zvedl hlavu a s ďábelskou zlomyslností se na Yossariana zašklebil. Yossarian se ho pokoušel nevidět.

Začínal počítat ty součástky a najednou si pomyslel, ţe se z toho co nejdřív zblázní. Odvrátil se a zavřel oči, ale pak to bylo ještě horší, protoţe vnímal pouze zvuky, drobounký, znervózňující, neúmorný, naprosto zřetelný cinkot a šustot rukou a k neunesení lehounkých miniaturních předmětů. Orr pravidelně rytmicky oddechoval a hvízdavé zvuky, které přitom ze sebe vyluzoval, Yossariana na

— 284 —

nejvyšší míru dráţdily. Sevřel pěsti a utkvěl očima na dlouhém loveckém noţi s kostěnou rukojetí, který visel v pouzdře nad lůţkem mrtvého muţe. Jakmile ho zaplavila touha sáhnout po něm a Orra probodnout, napětí, které cítil, polevilo.

Nápad zabít Orra byl tak směšný, ţe o něm v jakémsi podivném vrtochu začal jakoby fascinován váţně přemýšlet. Očarovaně zkoumal Orrův zátylek — tam někde musela být ukryta prodlouţená mícha. Stačilo by jedno něţné píchnutí do těch míst a bylo by po něm, a kolik váţných problémů, jeţ je oba znepokojovaly, by se rázem vyřešilo!

„Bolí to?“ zeptal se právě v tom okamţiku Orr, jakoby v pudu sebezáchovy.

Yossarian se na něj upřeně zahleděl. „Co jestli bolí?“

„Tvoje noha,“ odpověděl Orr se zvláštním, tajemným smíchem. „Pořád ještě trochu kulháš.“

„To uţ asi jen ze zvyku,“ řekl Yossarian a ulehčené si oddechl. „Doufám, ţe se toho brzy zbavím.“

Orr se skulil bokem na podlahu a pak se vztyčil na jedno koleno, obličejem k Yossarianovi. „Pamatuješ se,“ soukal ze sebe, jako by se sám těţce rozpomínal,

„na tu holku, která mě tehdy v Římě mlátila po hlavě?“ Zachechtal se, kdyţ se z Yossariana mimoděk vydral zmatený, polekaný výkřik. „Udělám s tebou a s tou holkou kšeft. Kdyţ mi odpovíš na jednu mou otázku, povím ti, proč mě tím střevícem mlátila do hlavy.“

„Na jakou otázku?“

„Spals někdy s Natelyho děvkou?“

Yossarian se překvapeně zasmál. „Já? Ne. A teď mi tedy pověz, proč tě ta holka mlátila tím střevícem.“

„To ještě nebyla ta moje otázka,“ sdělil mu Orr vítězoslavně. „To jsme se jenom tak bavili. Ale ona se tváří, jako by ses s ní byl vyspal.“

„No, nevyspal. Jak se tváří?“

„Tváří se, jako by tě neměla moc v lásce.“

„Ta nemá v lásce nikoho.“

„Má v lásce kapitána Blacka,“ připomněl mu Orr.

„Protoţe s ní jedná jako s onucí. Tak si umí získat holku kaţ dej.“

„Nosí na noze náramek s jeho jménem, jako otrokyně.“

„Nutí ji k tomu, protoţe chce naštvat Natelyho.“

„Dokonce mu dává něco z těch prachů, co od Natelyho dostává.“

„Poslyš, co po mně vlastně chceš?“

„Spal jsi někdy s mou holkou?“

„S tvou holkou? A kdo je ksakru tvoje holka?“

„Ta co mě mlátila tím střevícem do hlavy.“

„S tou jsem párkrát byl,“ připustil Yossarian. „A odkdy je to tvoje holka? O co ti jde?“

— 285 —

„Ta tě taky nemá ráda.“

„To mi je srdečně fuk, jestli mě má ráda, nebo ne. Má mě zrovna tak ráda jako tebe.“

„A mlátila tě taky někdy střevícem do hlavy?“

„Orre, já jsem unavenej člověk. Nemůţeš mi dát pokoj?“

„Tcháhahá. A co ta hubená hraběnka v Římě a její hubená snacha?“ doráţel Orr jako zmok se stále vzrůstajícím elánem. „Spal jsi s nima někdy?“

„Kdyby tak pámbu dal!“ povzdechl si Yossarian upřímně a uţ jen při té otázce si začal ţivě představovat, jak svýma dychtivýma rukama laská drobné, poddajné hýţdě a prsy těch dvou chlípných, vyţilých, zkaţených stvoření.

„Ty tě taky nemaj v lásce,“ poznamenal Orr. „Ţerou Aarfyho a Natelyho, ale tebe ne. Ţenský tě zřejmě nemaj v lásce. Asi se jim zdá, ţe jsi moc zkaţenej.“

„Ţenský jsou střelený,“ řekl na to Yossarian a zachmuřeně vyčkával, protoţe věděl přesně, co přijde teď.

„A co ta tvoje druhá děvka?“ ptal se Orr a tvářil se, jako ţe ho to strašně zajímá. „Ta tlustá. Ta holohlavá. Víš? Ta tlustá holohlavá holka na Sicílii, ta s turbanem na hlavě, která se tam s náma tehdy celou noc tak snaţila. Taky je střelená?“

„Ta mě taky neměla ráda?“

„Jaks to moh dělat s holkou, která neměla na hlavě ani chlup?“

„A jak jsem moh vědět, ţe nemá na hlavě ani chlup?“

„Já jsem to věděl,“ vytahoval se Orr. „Věděl jsem to celou tu dobu.“

„Tys věděl, ţe je holohlavá?“ zvolal Yossarian uţasle.

„Ne. Věděl jsem, ţe ten ventil nebude fungovat, kdyţ do něho zapomenu zamontovat jednu součástku,“ odpověděl Orr a rozzářil se nadšením, ţe mu Yossarian zase jednou naletěl, aţ měl tvář jako brusinku. „Podal bys mi prosím tě to maličký těsnění, co se mi tamhle zakutálelo? Máš ho hned u nohy.“

„Nic tu nevidím.“

„Tadyhle přece,“ řekl Orr a vzal do nehtů cosi neviditelného a nastavil to Yossarianovi před oči, aby si to prohlédl. „Teď musím začít úplně znova.“

„Jestli to uděláš, zabiju tě. Na tomhle místě tě zabij u.“

„A proč se mnou nechceš nikdy letět?“ zeptal se Orr náhle a poprvé se Yossarianovi podíval přímo do tváře. „To je ta otázka, kterou jsem ti chtěl poloţit. Proč se mnou nikdy nechceš letět?“

Yossarian uhnul očima, protoţe ho to uvedlo do rozpaků a hrozně se styděl.

„Uţ jsem ti říkal. Lítám většinou jako vedoucí bombardér.“

„To není ten právej důvod,“ řekl Orr a vrtěl hlavou. „Po prvním náletu na Avignon jsi šel za Piltchardem a Wrenem a řeks jim, ţe uţ se mnou nechceš lítat.

Je to tak, viď?“

Yossarian cítil, jak horce rudne po celém těle. „Ale ne, není,“ lhal.

— 286 —

„Ale je,“ nedal se Orr zviklat. „Ţádals je, aby tě nikdy nevypisovali do letadla, který bych řídil já, Dobbs nebo Huple, protoţe nám jako pilotům nedůvěřuješ. A Piltchard s Wrenem ti řekli, ţe v tvým případě nemůţou udělat ţádnou výjimku, protoţe by to nebylo férový vůči těm klukům, co s náma lítat musej.“

„No a co?“ hájil se Yossarian. „Takţe mi to nebylo nic platný.“

„Ale stejně tě nikdy nevypsali do mýho letadla.“ Orr uţ zase klečel na kolenou. Mluvil s Yossarianem bez hořkosti a bez výčitek, pouze s jakousi ublíţenou pokorou, která působila o to smutněji, ţe se stále šklebil a pochechtával, jako by to všechno byla děsná legrace. „Měl bys váţně letět se mnou, abys věděl. Já nejsem špatnej pilot a postaral bych se o tebe. Moţná ţe padám moc často, ale to není moje chyba, a v mým letadle nebyl ještě nikdy nikdo raněnej. Tak je to, kamaráde — kdybys měl rozum, víš, co bys udělal? Šel bys teď hned za Piltchardem a Wrenem a pověděl jim, ţe chceš všechny další akce dělat jenom v mým letadle.“

Yossarian se naklonil dopředu a snaţil se prokouknout Orrovu ne-vyzpytatelnou masku, vytvořenou z emocí navzájem zcela protichůdných.

„Chceš tím něco říct, či co?“

„Tchahahaha,“ reagoval na to Orr. „Od začátku ti chci říct, proč mě tehdy ta velká holka mlátila střevícem do hlavy, ale ty mě nepustíš ke slovu.“

„Tak mi to pověz.“

„A budeš pak lítat se mnou?“

Yossarian se zasmál a zavrtěl hlavou. „Vţdyť ty zase co nejdřív skončíš někde v moři.“

Orr opravdu skončil v moři, a to hned při tom náletu na Boloňu, který se pak přece jenom uskutečnil. S jedním motorem posadil letadlo zprudka do zpěněných, větrem bičovaných vln, které se divoce vzdouvaly a převalovaly pod bojovně naladěnými bouřkovými mračny, šikujícími se na obloze. Při opuštění letadla se nějak zdrţel a octl se sám ve člunu, který vlny ihned začaly unášet pryč od druhého člunu s ostatními muţi, a neţ si k nim větrem a prudkým lijákem prorazil cestu motorový člun letecké záchranné sluţby, ztratil se jim jiţ dávno z dohledu. Kdyţ se dostali zpátky k eskadře, padala uţ noc. Po Orrovi nebylo ani vidu, ani slechu.

„Buď úplně klidnej,“ ujišťoval Yossariana Kid Sampson, ještě celý zachumlaný v nepromokavém plášti a těţkých přikrývkách, do nichţ ho zabalili zachránci. „Jestli se v tý bouřce neutopil, tak ho uţ určitě vylovili. Netrvala dlouho. Vsadil bych se, ţe se tu objeví kaţdou chvíli.“

Yossarian se vrátil do stanu, aby tam čekal na Orra, který se měl určitě kaţdou chvíli objevit. Zatopil v kamínkách, aby měl Orr ve stanu hezky teplo. Fungovala bezvadně a jejich silný vydatný plamen bylo moţno zesilovat a zeslabovat pootáčením kohoutku, který Orr předtím konečně spravil. Na celtu stanu, do listí

— 287 —

stromů, na rozmoklou zem tiše bubnoval drobný déšť. Yossarian uvařil hrnek polévky, aby si Orr mohl po návratu sníst něco teplého, a časem ji sám snědl. Pak Orrovi uvařil natvrdo pár vajíček a snědl posléze i je. Potom ještě spočíval celou konzervu čedaru z nouzového potravinového balíčku.

Kdykoli se přistihl, ţe si začíná dělat starost, připomněl si, ţe Orr si umí poradit se vším a za kaţdé situace, a tiše se rozesmál, kdyţ si představil Orra ve člunu, jak ho popisoval serţant Knight — jak se zaujatým, nepřítomným úsměvem sedí nakloněný nad mapou, kompas v klíně, strká do té své rozšklebené, chechtající se pusy jednu slaně nacucanou táfličku čokolády po druhé, bez ohledu na blesky, hromy a liják se cílevědomě postrkuje tím směšně mrňavým jasně modrým veslíčkem a táhne za sebou rybářský vlasec se sušenou návnadou.

Yossarian skutečně ani v nejmenším nepochyboval o Orrově schopnosti přeţít.

Jestli se dá na tu pitomou šňůru váţně chytit ryba, Orr ji určitě chytí, a jestli se rozhodl, ţe uloví tresku, Orr určitě uloví tresku, i kdyby předtím v těch vodách nikdo nikdy ţádnou tresku neviděl. Yossarian postavil na kamínka další hrnek polévky, a kdyţ byla hotová, zase ji sám snědl. Pokaţdé, kdyţ venku bouchla dvířka auta, roztáhla se mu tvář úsměvem plným naděje, dychtivě pohlédl ke vchodu a naslouchal, kdy se za ním ozvou známé kroky. Byl přesvědčen, ţe Orr musí kaţdou chvíli vstoupit do stanu, oči lesklé a veliké, tváře prosáklé deštěm, vysedlé zuby, na hlavě ţlutý nepromokavý klobouk, ztrácející se v pláštěnce třikrát větší, neţ jaká by mu stačila. Bude vypadat přímo k popukání, jako nějaký bujarý lovec ústřic z Nové Anglie, a rozesměje Yossariana tím, ţe bude v ruce pyšně třímat velkou mrtvou tresku, kterou na moři ulovil. Jenţe Orr nepřišel.

— 288 —

29. Peckem

O Orrovi nedošly ţádné zprávy ani příštího dne a serţant Whitcomb si s příkladnou pohotovostí a s nadějným očekáváním poznamenal do diáře, ţe aţ

uplyne deset dní, nesmí zapomenout poslat Orrovým nejbliţším příbuzným rozmnoţený kondolenční list s podpisem plukovníka Cathcarta. Zato však došla zpráva z hlavního štábu generála Peckema. Yossarian se zvědavě připojil k houfu důstojníků a vojáků v kraťasech a plavkách, zmateně se tlačících a reptajících kolem vývěsní tabule před sluţebním stanem.

„Můţeš mi říct, co je na tyhle neděli tak zvláštního?“ vykřikoval Hladový Joe na Náčelníka Bílého Polozuba. „Proč nebudeme mít přehlídku tuhle neděli, kdyţ

ji nemáme ţádnou neděli? Hm?“

Yossarian se protlačil aţ dopředu, a kdyţ si přečetl strohé oznámení, které tam viselo, vydralo se mu ze rtů dlouhé bolestné zaúpění. Stálo tam: Vzhledem k okolnostem, které se

vymykají mé pravomoci, nekoná se

tuto neděli slavnostní přehlídka.

PLUKOVNÍK SCHEISSKOPF

Dobbs měl pravdu. Skutečně posílali za moře kaţdého, a poslali dokonce i poručíka Scheisskopfa, který se tomu dlouho vzpíral s veškerou energií a důmyslností, jaké byl schopen, a generálu Peckemovi se v jeho kanceláři hlásil do sluţby ve stavu krajního roztrpčení.

Generál Peckem uvítal plukovníka Scheisskopfa s okázalou přívětivostí a sdělil mu, ţe je jeho příchodem velice potěšen. Další plukovník v jeho štábu znamenal, ţe teď můţe začít ţádat, aby mu přidělili další dva majory, další čtyři kapitány, šestnáct dalších poručíků a nesčetné další poddůstojníky, prosté vojáky, psací stoly, registračky, automobily a jiná důleţitá zařízení a vybavení, coţ

všechno významně posílí jeho prestiţ a zvýší jeho údernou sílu ve válce, kterou vyhlásil generálu Dreedlovi. Teď tedy měl uţ dva plukovníky; generál Dreedle jich měl sice pět, ale čtyři z nich byli veliteli bojových jednotek. Bez ţádných zvláštních intrik se generálu Peckemovi podařil manévr, který ve svých důsledcích nakonec zdvojnásobí jeho moc. A generál Dreedle přitom stále víc chlastal. Budoucnost vypadala báječně a generál Peckem si svého zbrusu nového plukovníka se zářivým úsměvem okouzleně prohlíţel.

Jak šlo o zásadní věci, byl generál P. P. Peckem realista, coţ nikdy neopomněl předeslat, kdyţ se chystal veřejně kritizovat činnost některého ze svých blízkých spolupracovníků. Byl to hezký růţolící třiapadesátník, choval se vţdy nenuceně a

— 289 —

uvolněně a nosil uniformu šitou na míru. Měl stříbrošedé vlasy, trochu krátkozraké oči a tenké, vystouplé, citlivé rty. Byl to vnímavý, elegantní, jemný muţ, který dokázal hravě odhalit slabůstky svých bliţních, jen pro své vlastní neměl smysl, a jediný člověk, který mu nepřipadal zcela nemoţný, byl on sám.

Generál Peckem kladl veliký, přímo gurmánský důraz na drobnosti, v nichţ se projevoval vkus a styl. Neustále všechno zveličoval. Na očekávané události se nepřipravoval, ale stavěl se k nim čelem. Nebylo pravda, ţe psal hlášení, ve kterých vychvaloval sám sebe a doporučoval, aby jeho pravomoc byla posílena do té míry, ţe by mu podléhaly veškeré bojové operace; on psal memoranda. A jazyk memorand, která připravovali ostatní velitelé, byl vţdy beznadějně nabubřelý, bombastický či zmatený. Chyby jiných byly nevyhnutelně katastrofální. Předpisy byly rigorózní a generál Peckem svoje podklady neshromažďoval, ale čerpal je ze spolehlivých zdrojů. Generál Peckem býval často obětí nátlaku, klesal pod tíhou odpovědnosti a jednal jen s největším sebezapřením. Vţdycky měl na paměti, ţe bílá ani černá nejsou barvy, a dobře věděl, ţe mezi slovy verbální a orální je podstatný významový rozdíl. Nečinilo mu potíţ citovat plynně z autorů jako Plato, Nietzsche, Montaigne, Theodore Roosevelt, markýz de Sade a Warren G. Harding. Panensky nedotčený posluchač jako plukovník Scheisskopf byl vodou na Peckemův mlýn, inspirující příleţitostí rozhodit dokořán dveře omračující pokladnice svého vzdělání a pochlubit se nepřebernou zásobou slovních hříček, moudrostí, pomlouvačných výpadů, moralistních kázání, anekdot, přísloví, epigramů, aforismů, bonmotů a ironických poznámek. Kdyţ začal plukovníka Scheisskopfa seznamovat s jeho novým prostředím, přetékal proto vlídností.

„Mám jedinou chybu,“ poznamenal s naučenou bodrostí a dychtivě pak sledoval účinek svých slov, „totiţ to, ţe nemám ţádnou chybu.“

Plukovník Scheisskopf se nezasmál a generál Peckem zkameněl. Jeho nadšení zmrazily váţné pochybnosti. Zahájil právě jedním ze svých nejosvědčenějších paradoxů a vyvedlo ho zcela z míry, ţe po té nepřístupné tváři před ním, která mu náhle svou barvou i kvalitou začala připomínat ještě nenačatou kostku mýdla, nepřeletí ani stín uznání. Plukovník Scheisskopf je moţná unaven, ospravedlňoval ho v duchu velkomyslně generál Peckem; má za sebou dlouhou cestu a všechno mu tu jistě připadá cizí. Generál Peckem přistupoval ke všem svým podřízeným, ať to byli důstojníci, nebo obyčejní vojáci, vţdy s touţ

velkorysou tolerantností. Často říkal, ţe vyjdou-li mu lidé, kteří pod ním pracují, na půl cesty vstříc, vyjde jim on v ústrety dál neţ na půl cesty. Vţdycky ovšem také dodal s lišáckým pousmáním, ţe se v důsledku toho nikdy nesejdou na téţe neutrální úrovni. Generál Peckem se povaţoval za estéta a intelektuála. Kdyţ s ním někdo nesouhlasil, nabádal ho, aby byl objektivní.

— 290 —

A byl to také zcela objektivní Peckem, který vyslal na plukovníka Scheisskopfa povzbudivý pohled a pokračoval v jeho zaučování tónem promíjivé velkodušnosti. „Přišel jste k nám právě včas, Scheisskopfe. Letní ofenzíva zkrachovala, díky neschopným velitelům, jimiţ vybavujeme své jednotky, a já naléhavě potřebuji tvrdého, zkušeného, schopného důstojníka, jako jste vy, aby mi pomohl vypracovávat memoranda, která jsou pro nás tou nejlepší cestou, jak upozornit nadřízené na naše vynikající schopnosti a výsledky. Doufám, ţe jste plodný psavec.“

„S psaním jsem se nikdy moc nezatěţoval,“ řekl na to plukovník Scheisskopf pochmurně.

„Nu, s tím si nelamte hlavu,“ pokračoval generál Peckem a bez starostně mávl rukou. „Kdyţ vám dám nějaký úkol, přehrajte ho na někoho jiného a doufejte, ţe to nějak dopadne. Říkáme tomu přenášení zodpovědnosti. Někde na nejniţším stupni té sloţitě koordinované organizace, kterou řídím, pracují podle všeho lidé, kteří úkoly, jimiţ jsou pověřováni, opravdu plní, a tak to všechno běţí celkem hladce, aniţ se musím obzvlášť namáhat. Zřejmě je to tím, ţe jsem dobrý organizátor. Nic z toho, čím se v tomhle našem velkém spolku zabýváme, není příliš důleţité, a tak nás nic nehoní. Na druhé straně je velmi důleţité, abychom dali všem jasně najevo, ţe toho děláme velmi mnoho. Dejte mi vědět, kdybyste zjistil, ţe máte málo lidí. Uţ jsem vznesl poţadavek na další dva majory, čtyři kapitány a šestnáct poručíků, kteří vám budou k dispozici. Jak říkám — nic z toho, co děláme, není příliš důleţité, ale důleţité je, abychom toho dokázali udělat hodně. Nemyslíte?“

„A co přehlídky?“ vpadl do toho plukovník Scheisskopf.

„Jaké přehlídky?“ ptal se generál Peckem a měl pocit, ţe jeho výklad nedopadl na úrodnou půdu.

„Budu moci kaţdou neděli odpoledne organizovat přehlídky?“ doţadoval se plukovník Scheisskopf nedůtklivě.

„Ne. Samozřejmě ţe ne. Co vás to napadlo?“

„Ale oni mi říkali, ţe to půjde.“

„Kdo vám to říkal?“

„Velitelé, kteří mě poslali za moře. Říkali mi, ţe budu moci s vojáky nacvičovat přehlídky, jak mi bude libo.“

„To vám tedy lhali.“

„To ovšem nebylo správné, pane generále.“

„Je mi líto, Scheisskopfe. Udělám všechno, abyste se tu cítil spokojený, ale přehlídky nepadají v úvahu. V naší vlastní organizaci nemáme dost lidí, aby to stačilo na pořádnou přehlídku, a bojové jednotky by se určitě vzbouřily, kdybychom je do něčeho takového nutili. Obávám se, ţe budete muset být

— 291 —

trpělivý a počkat, dokud nebudeme mít všechnu moc v rukou. Pak si s vojáky dělejte, co budete chtít.“

„A co moje ţena?“ vyptával se otrávený plukovník Scheisskopf podezřívavě.

„Mohu si pro ni poslat, ano?“

„Pro svou ţenu? Co byste tu s ní proboha dělal?“

„Muţ a ţena mají být přece pohromadě.“

„Ani tohle nepadá v úvahu.“

„Ale říkali mi, ţe si pro ni budu moci poslat!“

„Tak to vám taky lhali.“

„Neměli právo mi lhát!“ protestoval plukovník Scheisskopf a oči mu zvlhly pobouřením.

„Ovšem ţe měli,“ vyštěkl generál Peckem s chladně vypočtenou přísností.

Rozhodl se, ţe si na místě vyzkouší, co to s jeho novým plukovníkem udělá, kdyţ

se na něj trochu zadupe. „Přece nejste takový tupec, Scheisskopfe. Lidem je dovoleno dělat všechno, co není výslovně zakázáno zákonem, a ţádný zákon nezakazuje vám lhát. Takţe mě laskavě neokrádejte o drahocenný čas takovými sentimentálními ţvásty. Jasné?“

„Ano, pane generále,“ zamumlal plukovník Scheisskopf.

Celý se scvrkl a generál Peckem ţehnal osudu, ţe mu seslal podřízeného, který je takový slaboch. Nějaký kuráţný zarputilec by byl nesnesitelný. Protoţe v tomto střetu zvítězil, generál Peckem ihned roztál. Pokořování podřízených mu nepřinášelo ţádnou rozkoš. „Kdyby byla vaše manţelka v Ţenském pomocném sboru, moţná ţe by se mi podařilo ji sem dostat. Víc pro vás nemohu udělat.“

„Má přítelkyni, která je v Ţenském pomocném sboru,“ hlásil plukovník Scheisskopf nadějně.

„To by asi nestačilo. Ať vaše ţena vstoupí do Ţenského pomocného sboru, jestli se jí chce, a já ji sem pak dostanu. Ale teď se vraťme k té naší malé vojně, váţený a milý pane plukovníku, jestli proti tomu nic nemáte. Pojďte se rámcově seznámit s vojenskou situací, které musíme čelit.“ Generál Peckem se zvedl a odebral se k otáčejícímu stojanu s obrovskými barevnými mapami.

Plukovník Scheisskopf zbledl jako křída. „Ale do boje zasazeni nebudeme, ţe ne?“ vyhrkl ustrašeně.

„Ach ne, ovšem ţe ne,“ ujistil ho generál Peckem shovívavě a přátelsky se zasmál. „Musíte mi aspoň trošku důvěřovat, příteli. Proč myslíte, ţe si dosud hovíme tady v Římě? Jistě, Florencie by mi byla stejně sympatická, protoţe bych odtamtud mohl udrţovat uţší styk s bývalým svobodníkem Wintergreenem. Ale Florencie je na můj vkus stále ještě moc blízko za linií fronty.“ Generál Peckem vzal do ruky dřevěné ukazovátko a jeho gumovým hrotem přejel bodře Itálii od jednoho pobřeţí k druhému.

— 292 —

„Tak tady, milý Scheisskopfe, jsou Němci. Zakopali se tu v horách na linii, které říkají Gótská, a nenechají se odtamtud vyštípat dřív neţ někdy pozdě na jaře. Coţ ovšem neznamená, ţe se ti tupečkové, které máme na povel, nebudou pokoušet je odtamtud vyhnat uţ teď. Nám od zvláštních sluţeb to poskytuje téměř devět měsíců času k tomu, abychom dosáhli svého cíle. A tímto cílem je získat kontrolu nad všemi bombardovacími skupinami amerického letectva.

Koneckonců,“ podotkl generál Peckem s tichým, tlumeným zachechtáním, „co uţ

by se mělo povaţovat za zvláštní sluţbu, kdyţ ne shazování pum na nepřítele, nemyslíte?“ Plukovník Scheisskopf nedal ničím najevo, ţe by s tím souhlasil, ale generál Peckem byl uţ příliš zaujat svou báječnou výmluvností, aby si toho povšiml. „V současné době jsme na tom přímo skvěle. Stále docházejí posily jako vy a máme víc neţ dost času, abychom si pečlivě promyslili celkovou strategii.

Náš bezprostřední cíl je zde,“ řekl generál Peckem a zajel ukazovátkem na jih k Pianose a významně jím poklepal na velké slovo, připsané u ostrova černou značkovací tuţkou. Bylo to slovo DREEDLE.

Plukovník Scheisskopf se nahnul k mapě tak blízko, ţe aţ šilhal, a poprvé od chvíle, kdy vstoupil do kanceláře, přelétlo jeho bezvýraznou tváří matné světélko pochopení.

„Myslím, ţe uţ chápu,“ zvolal. „Ano, je mi to jasné. Náš první úkol je vysvobodit generála Dreedla z moci nepřítele. Je to tak?“

Generál Peckem se dobrotivě usmál. „Nikoli, Scheisskopfe. Dreedle je na naší straně, ale zároveň je náš nepřítel. Generál Dreedle velí čtyřem bombardovacím skupinám, kterých se nezbytně musíme zmocnit, abychom mohli pokračovat v ofenzívě. Kdyţ porazíme generála Dreedla, získáme letadla a klíčové základny, bez nichţ bychom nemohli své operace přenést do jiných oblastí. A tuto jsme uţ

téměř vyhráli.“ Generál Peckem se přesunul k oknu, znovu se tiše zasmál a opřel se se zkříţenými paţemi o parapet, navýsost hrdý na svůj důvtip a na svou světáckou, blazeovanou nestydatost. Umná volba slov, s nimiţ si tak brilantně pohrával, ho neobyčejně vzrušovala. Generál Peckem se hrozně rád poslouchal, a vůbec nejradši se poslouchal, kdyţ hovořil sám k sobě. „Generál Dreedle si se mnou prostě neví rady,“ vrkal. „Neustále zasahuji do oblasti jeho pravomoci poznámkami a kritickými připomínkami k věcem, do nichţ mi fakticky nic není, a on nemůţe najít způsob, jak mi čelit. Kdyţ mě obviní, ţe chci podkopávat jeho autoritu, odpovím jednoduše, ţe snaţím-li se upozornit na jeho chyby, dělám to výlučně proto, abych potlačením neefektivní činnosti prospěl našemu válečnému úsilí. A on sice bručí a jeţí se a hromuje, ale ve skutečnosti je zcela bezmocný.

Nemá ţádný styl. Stává se z něho obyčejný oţrala, abyste věděl. Nechápu, jak z toho zabedněnce mohli udělat generála. Chybí mu úroveň, chudákovi, jakákoli úroveň. Díky bohu, ţe uţ zanedlouho padne.“ Generál Peckem se s okázalou bodrostí zachechtal a hladce se přenesl ke své oblíbené učené naráţce. „Někdy si

— 293 —

připadám jako Fortinbras — hahaha — v Hamletovi, v té hře od Shakespeara.

Ten také stále jen krouţí a krouţí kolem středu dění, aţ se nakonec všechno rozpadne a on přijde a shrábne veškeré bohatství pro sebe. Shakespeare je —“

„V divadelních hrách se vůbec nevyznám,“ přerušil ho plukovník Scheisskopf neomaleně.

Generál Peckem se na něj s úţasem zadíval. Dosud nikdo neodmrštil jeho vtipnou naráţku na Shakespearova slavného Hamleta s takovým hulvátským nezájmem. Teď uţ ho začalo opravdu váţně zajímat, jakým nemoţným moulou ho to Pentagon ráčil vlastně obšťastnit. „A v čem se tedy vyznáte?“ zeptal se kousavě.

„V přehlídkách,“ odpověděl plukovník Scheisskopf zaníceně. „Budu moci rozesílat memoranda o přehlídkách?“

„Pokud je nebudete chtít opravdu pořádat.“ Generál Peckem se vrátil k psacímu stolu a stále ještě se mračil. „A pokud vám to nebude překáţet v plnění vašeho hlavního úkolu, to jest ve vyvíjení systematického tlaku v tom směru, aby byla pravomoc zvláštních sluţeb rozšířena i na veškeré bojové akce.“

„A nemohl bych přehlídky naplánovat a pak je vţdy odvolat?“

Tvář generála Peckema se okamţitě rozjasnila. „To je ovšem výtečný nápad!

Ale víte co? Rozesílejte pouze kaţdý týden příkazy, ţe se přehlídky odkládají.

Ani je nemusíte plánovat. To by bylo nesrovnatelně pracnější.“ Z generála Peckema prýštila opět všemi póry srdečnost. „Opravdu, Scheisskopfe,“ liboval si,

„myslím, ţe jste na něco kápl. Vţdyť který velitel bojové jednotky by mohl mít nějaké námitky proti tomu, kdyţ jeho muţům oznámíme, ţe příští neděli nebude ţádná přehlídka? Tím pouze potvrdíme všeobecně známou skutečnost. Ale bude to mít nádherný podtext. Dáme tím najevo, ţe kdyby se nám chtělo, mohli bychom klidně přehlídku naplánovat. Začínáte mi být sympatický, Scheisskopfe.

Zastavte se ještě u plukovníka Cargilla a povězte mu, co chystáte. Vy dva si jistě budete dobře rozumět.“

Minutku nato vtrhl do kanceláře generála Peckema plukovník Cargill, který jen s nejvyšším úsilím krotil své vrcholné pobouření. „Já jsem tu přece mnohem déle neţ Scheisskopf,“ stěţoval si. „Proč nemůţu ty přehlídky odvolávat já?“

„Protoţe Scheisskopf má s přehlídkami velké zkušenosti a vy ne. Jestli chcete, můţete odvolávat vystoupení armádních estrádních skupin. A vlastně, proč ne?

Jen si uvědomte, ţe těch míst, kde se nemá konat ţádná estráda, je kaţdý den strašně moc. Spočtěte si, kam všude se nedostaví nějaká ta slavná hvězda.

Opravdu, Cargille, myslím, ţe jste na něco kápl. Podle mne jste nám objevil celé nové pole působnosti. Řekněte plukovníku Scheisskopfovi, ţe si přeji, aby na tom projektu pracoval pod vaším vedením. A aţ to s ním projednáte a dáte mu příslušné pokyny, pošlete ho ke mně.“

— 294 —

„Plukovník Cargill tvrdí, ţe si přejete, abych pod jeho vedením pracoval na tom estrádním projektu,“ ţaloval plukovník Scheisskopf.

„Nic takového jsem mu neříkal,“ odpověděl generál Peckem. „Mezi námi, Scheisskopfe, s plukovníkem Cargillem nejsem právě příliš spokojen. Rád se vytahuje a je příliš pomalý. Byl bych rád, kdybyste dohlédl na to, co dělá, a pokusil se ho přimět k poněkud rychlejšímu pracovnímu tempu.“

„Pořád mi do všeho strká nos,“ stěţoval si plukovník Cargill. „Nenechá mě v klidu dodělat jedinou věc.“

„S tím Scheisskopfem není něco v pořádku,“ souhlasil generál zamyšleně.

„Dohlédněte na něj trošku a pokuste se zjistit, co má za lubem.“

„Začal mi do všeho strkat nos!“ rozčiloval se plukovník Scheisskopf.

„S tím se netrapte, Scheisskopfe,“ řekl na to generál Peckem a blahopřál si, jak dovedně aplikoval v případě plukovníka Scheisskopfa svůj standardní metodický postup. Jeho dva plukovníci uţ spolu téměř nemluvili. „Plukovník Cargill vám závidí úspěchy, kterých dosahujete s těmi přehlídkami. Obává se, ţe vás pověřím dozorem nad pumovým rozptylem.“

Plukovník Scheisskopf nastraţil uši. „Co je to pumový rozptyl?“

„Pumový rozptyl?“ opakoval generál Peckem a celý se rozzářil sebeuspokojením. „ Pumový rozptyl je termín, který jsem si před několika týdny vymyslel. Nic to neznamená, ale to byste nevěřil, jak rychle se to ujalo. Podařilo se mi totiţ přesvědčit všechny moţné lidi, ţe je podle mého názoru velice důleţité, aby pumy vybuchovaly blízko u sebe, ţe to pak mnohem líp vypadá na leteckých snímcích. Na Pianose je jeden plukovník, kterého uţ prakticky přestalo zajímat, zda zasáhne cíl či nikoli. Pojďte, zaletíme si tam dneska a uţijeme si s ním trochu legrace. Plukovník Cargill bude ţárlit a od Wintergreena jsem se ráno dozvěděl, ţe generál Dreedle odletěl na Sardinii. Generála Dreedla vţdycky málem trefí šlak, kdyţ zjistí, ţe zatímco byl někde na inspekci, vykonal jsem já inspekční prohlídku někde jinde. Třeba ještě stihneme předletovou přípravu. Mají bombardovat jednu nechráněnou vesničku a proměnit jí v hromadu sutin. Ta akce je naprosto zbytečná, vím to od Wintergreena — mimochodem, Wintergreen je teď uţ bývalý serţant. Jediným cílem toho náletu je zdrţet příchod německých posil, a my přitom nechystáme ţádnou ofenzívu. Ale tak to dopadá, kdyţ se na rozhodující klíčová místa dosazují nekvalitní lidé.“ Nedbale mávl rukou k obrovské mapě Itálie. „Ta horská dědinka je tak titěrná, ţe ji tam ani nenajdete.“

Ke skupině plukovníka Cathcarta však dorazili později, a tak nestihli předběţnou instruktáţ, při které major Danby stále tvrdil:

„Ale ta vesnice tam je, říkám vám. Je tam, je tam.“

„A kde?“ doráţel na něj vzdorovitě Dunbar a předstíral, ţe nic nevidí.

„Přesně v tom místě, kde ta silnice má na mapě zakreslený takový mírný ohyb. Vy ten mírný ohyb na své mapě nemůţete najít?“

— 295 —

„Ne, nic tu nevidím.“

„Já ano,“ přihlásil se Havermeyer a označil na Dunbarově mapě to místo. „A na těchhle fotografiích je ta obec docela dobře vidět. Mně je to naprosto jasný.

Cílem náletu je sešoupnout tu vesnici z úbočí hory dolů a vytvořit na silnici zátaras, který budou muset Němci odstraňovat. Je to tak?“

„Přesně tak,“ přisvědčil major Danby a otíral si kapesníkem zpocené čelo.

„Jsem rád, ţe to aspoň někdo začíná chápat. Po té silnici se budou přesunovat z Rakouska do Itálie dvě obrněné divize. Vesnice stojí na tak příkrém svahu, ţe veškeré trosky obytných domů a jiných budov, které zničíte, budou nevyhnutelně padat dolů na silnici a vytvoří tam mohutný zával.“

„A jakej to bude mít smysl?“ chtěl vědět Dunbar a Yossarian ho vzrušeně sledoval se směsí strachu a obdivu. „Němci ty trosky odstraní v několika málo dnech.“

Major Danby se chtěl vyhnout hádce. „Nu, pro hlavní stan to nějaký smysl mít bude,“ odpověděl smířlivě. „Proto asi tu akci nařídili.“

„A varoval někdo obyvatele té vesnice?“ zeptal se McWatt.

Major Danby byl zoufalý z toho, ţe i McWatt se přidal k opozici. „Ne, myslím, ţe ne.“

„To jsme tam neshodili ţádné letáky, kde bychom je varovali, ţe aţ příště přiletíme, půjde do tuhého?“ ptal se Yossarian. „To jim nemůţeme dát avízo, aby nám šli z cesty a nepletli se tam?“

„Ne, to by asi nešlo.“ Major Danby se ještě víc zapotil a rozpačitě těkal očima z jednoho na druhého. „Němci by mohli nějaký ten leták najít a vybrat si pro ten přesun jinou pochodovou trasu. Nemám ovšem ţádné přesné informace, snaţím se jen domýšlet situaci.“

„Ani se nepoběţí schovat,“ stýskal si Dunbar hořce. „Aţ uvidí letadla, vyhrnou se ze dveří a budou nám mávat — děti, psi, starý lidi. Kristepane!

Nemůţeme jim dát pokoj?“

„Proč nemůţeme ten silniční zátaras vytvořit někde jinde?“ ptal se McWatt.

„Proč to musí být zrovna tam?“

„To já nevím,“ odpověděl nešťastně major Danby. „Já nevím. Poslyšte, chlapci, svým nadřízeným, od kterých dostáváme rozkazy, musíme aspoň trochu důvěřovat. Vědí přece, co dělají.“

„Houby vědí,“ odporoval Dunbar.

„Co se tady děje?“ vyzvídal podplukovník Kom, který se leţérně blíţil od vchodu, ruce v kapsách, košili vpředu povytaţenou.

„Ale nic, pane podplukovníku,“ odpověděl major Danby, který se honem nervózně snaţil všechno ututlat. „Právě diskutujeme o dnešním letovém úkolu.“

Havermeyer ho však shodil a ţalobnicky hlásil: „Nechce se jim tu vesnici bombardovat.“

— 296 —

„Ty hajzle jeden!“ křikl na Havermeyera Yossarian.

„Jen nechtě Havermeyera na pokoji,“ okřikl ho úsečně podplukovník Korn.

Poznal v Yossarianovi toho opilce, který ho jednou večer před prvním náletem na Boloňu v důstojnickém klubu hrubě napadl, a pro všechny případy přenesl raději svou nelibost na Dunbara. „Pročpak se vám nechce bombardovat tu vesnici?“

„Protoţe je to surovost.“

„Surovost?“ opáčil podplukovník Korn s chladnou shovívavostí.

Neskrývaným výbuchem Dunbarova nepřátelství se nechal vyvést z míry jen na pár vteřin. „A pustit ty dvě německé divize, aby pak mohly zaútočit na naše jednotky, to by podle vás nebyla surovost? Uvědomte si, ţe jsou v sázce americké ţivoty. Chcete, aby raději tekla americká krev?“

„Americká krev teče tak jak tak. Ale ty lidi tam ţijou v míru a pokoji. Proč je ksakru nemůţeme nechat v klidu?“

„Já vím, vám se to krásně povídá,“ posmíval se mu podplukovník Korn. „Vy jste na Pianose v bezpečí. Vám to můţe být jedno, jestli se těm německým posilám podaří proniknout, nebo ne.“

Dunbar celý zrůţověl rozpaky a pokračoval náhle uţ mnohem krotčeji. „Proč nemůţeme vytvořit ten zátaras někde jinde? Nemůţeme bombardovat jenom to úbočí nebo přímo tu silnici?“

„Chtěl byste snad raději letět zase na Boloňu?“ Podplukovník Korn pronesl tu otázku nepříliš hlasitě, ale místností otřásla jako výstřel a vzápětí se v ní rozhostilo rozpačité, zlověstné ticho. Yossarian se za to styděl, ale v duchu se začal modlit, ať uţ ten Dunbar proboha drţí hubu. Dunbar sklopil oči a podplukovník Korn věděl, ţe zvítězil. „Já jsem si myslel, ţe ne,“ pokračoval s okázalým výsměchem. „Víte, my se musíme setsakra snaţit, plukovník Cathcart a já, abychom vám obstarali takovýhle vyhlídkový let. Kdybyste chtěli raději nálet na Boloňu, Spezii či Ferraru, zajistíme vám ho jedna dvě.“ Oči mu za brýlemi bez obrouček výhruţně svítily a jindy blátivá spodní čelist mu zhranatěla a ztvrdla.

„Stačí říct.“

„Já bych měl docela zájem,“ hlásil se Havermeyer dychtivě s vychloubačným úšklebkem. „Mně se to líbí — letět pěkně přímo na Boloňu s hlavou u zaměřovače a poslouchat, jak to všude kolem bouchá ostošest. Mám z toho přímo rozkoš, kdyţ mi pak po skončení akce chlapi chodí hrozit pěstí a nadávat.

Dokonce se někdy stává, ţe se naštvou i poddůstojníci a proklínají mě a nejradši by mi dali přes hubu. Na to bych dal krk.“

Podplukovník Kom poplácal Havermeyera ţoviálně po tváři, na to, co říkal, nereagoval, a suchým, monotónním hlasem se obrátil na Dunbara a Yossariana.

„Dávám vám čestné slovo — nikomu není těch všivých taliánských horalů líto víc neţ plukovníku Cathcartovi a mně. Ale co se dá dělat — c’est la guerre.

Uvědomte si laskavě, ţe tuhle válku jsme nezačali my, ale Itálie. Ţe kdyţ je

— 297 —

někdo agresor, je to Itálie, ne my. A ţe Italové, Němci, Rusové a Číňani jsou sami k sobě tak krutí, ţe my uţ jim moc ublíţit nemůţeme.“ Podplukovník Korn se sice nepřestal tvářit nepřátelsky, ale stiskl majoru Danbymu přátelsky rameno.

„Pokračujte v instruktáţi, Danby. A postarejte se, aby hoši pochopili, ţe je třeba dosáhnout co nejmenšího pumového rozptylu.“

„Ale to snad ne, pane podplukovníku,“ vyhrkl major Danby a zmateně zamţikal očima. „U tohoto cíle ne. Říkal jsem jim, ţe tentokrát by měly bomby dopadat tak dvacet metrů od sebe, aby se ten silniční zátaras vytvořil po celé délce vesnice, ne jen v jednom místě. S větším pumovým rozptylem bude ten zátaras mnohem účinnější.“

„Zátaras vem čert,“ oznámil mu podplukovník Korn. „Plukovníku Cathcartovi jde především o to, aby při téhle akci získal pěkné čisté letecké snímky, které by se pak nemusel stydět poslat nahoru. Nezapomeňte, ţe se hlavní předletové přípravy zúčastní pan generál Peckem, a víte jistě, jak ten se dívá na pumový rozptyl. Mimochodem, milý majore, měl byste si s těmi detaily pospíšit a zmizet, neţ se tady objeví. Generál Peckem vás nemůţe ani cítit.“

„Ten ne, pane podplukovníku,“ opravoval ho úsluţně major Danby. „Pan generál Dreedle, ten mě nemůţe ani cítit.“

„Generál Peckem vás taky nemůţe ani cítit. Vlastně jdete na nervy kaţdému.

Skončete to tady, Danby, a ztraťte se. Já tu předletovou přípravu povedu sám.“

„Kdepak je major Danby?“ ptal se plukovník Cathcart, kdyţ se spolu s generálem Peckemem a plukovníkem Scheisskopfem dostavil na hlavní předletovou přípravu.

„Poţádal o dovolení, aby se mohl vzdálit, kdyţ vás viděl přijíţdět,“ odpověděl podplukovník Korn. „Obává se, ţe ho pan generál Peckem nemůţe ani cítit.

Stejně jsem chtěl tu přípravu vést sám. Odvedu mnohem lepší práci.“

„Výborně!“ zvolal plukovník Cathcart. „Ne!“ Plukovník Cathcart se vzápětí opravil, protoţe si vzpomněl, jak dobrou práci odvedl podplukovník Korn před generálem Dreedlem při instruktáţi před prvním náletem na Avignon. „Udělám to sám.“

Plukovník Cathcart se vyzbrojil vědomím, ţe je jedním z oblíbenců generála Peckema, a vzal si to jednání na starost. Na pozorné obecenstvo, sloţené z jemu podřízených důstojníků, vyštěkával břitké pokyny s pózou odměřené, drsné tvrdosti, kterou odkoukal od generála Dreedla. Byl si jist, ţe s rozhaleným límcem košile, s cigaretovou špičkou v prstech a krátce sestřiţenými vlnitými, černými, jen trochu prošedivělými vlasy vypadá na tom pódiu velmi dobře. Šlo mu to jako po másle, občas se mu dokonce podařilo napodobit i některé typické vady výslovnosti, které charakterizovaly generála Dreedla, a vůbec nic si nedělal z Peckemova nového plukovníka, dokud si najednou neuvědomil, ţe generál Peckem přece nemůţe generála Dreedla ani cítit. Hlas se mu zlomil a všechno

— 298 —

sebevědomí ho opustilo. Jenom setrvačností pokračoval dál, zalit pocitem palčivého studu. Najednou se začal plukovníka Scheisskopfa bát. Další plukovník v jeho oblasti znamená dalšího konkurenta, dalšího nepřítele, dalšího člověka, který ho bude nenávidět. A tenhle vypadal nebezpečně! Plukovníka Cathcarta napadla děsivá myšlenka: Co kdyţ plukovník Scheisskopf mezitím uţ podplatil všechny muţe v místnosti, aby začali kvílet, jako tehdy před tím prvním náletem na Avignon. Jak by je pak umlčel? To by přece byla strašlivá blamáţ! Plukovníka Cathcarta se zmocnila taková hrůza, ţe uţ málem pokynul podplukovníku Kornovi, aby ho z toho nějak vysekal. V poslední chvíli se opanoval a podařilo se mu úspěšně provést synchronizaci hodinek. Pak uţ věděl, ţe má vyhráno. Teď uţ

mohl kdykoli skončit. Dokázal překonat váţnou krizi. Zpit tím vítězstvím by se byl nejraději plukovníkovi Scheisskopfovi vysmál s pohrdáním rovnou do tváře.

Skvěle odolal drtivému tlaku, a tak nyní instruktáţ zakončil znamenitým závěrem, o kterém mu všechen instinkt říkal, ţe představuje mistrovskou ukázku výmluvnosti a velitelského taktu.

„A ještě něco, pánové,“ kázal. „Máme dnes mezi sebou velmi významného hosta, pana generála Peckema od zvláštních sluţeb, muţe, který nás obšťastňuje pálkami, raketami a míčky, sešity comics a estrádními skupinami. Přeji si, abychom tuto akci věnovali jemu. Tak tedy vzleťte a bombardujte — za mne, za vlast, ve jménu boţím a k poctě našeho velkého Američana generála P. P.

Peckema. A nechť vaše bomby dopadnou hezky jedna vedle druhé!“

— 299 —

30. Dunbar

Yossariana uţ dávno přestalo zajímat, kam spadnou jeho bomby, i kdyţ v tom zase nezacházel tak daleko jako Dunbar, který shodil svoje aţ několik set metrů za vesnicí, a kdyby mu byli mohli dokázat, ţe to udělal úmyslně, byl by skončil před vojenským soudem. Dunbar neřekl nic ani Yossarianovi, ale pokud šlo o tenhle nálet, nechtěl si zřejmě špinit ruce. Při tom pádu v nemocnici se mu v hlavě buď rozbřesklo, nebo zatemnilo — bylo těţko rozhodnout, co vlastně.

Dunbar se teď jen zřídkakdy zasmál a očividně chřadl. Na nadřízené nevraţivě vrčel, dokonce i na majora Danbyho, a choval se neomaleně, nabručeně a hrubě i před kaplanem, který se ho nyní bál a jako by sám také chřadl.

Kaplanova pouť za Wintergreenem byla marná, další svatyně zůstala uzavřena.

Wintergreen měl příliš mnoho práce a nemohl kaplana přijmout. Nějaký jeho drzý nohsled přinesl kaplanovi jako drobnou pozornost ukradený zapalovač značky Zippo a blahosklonně mu sdělil, ţe Wintergreen je natolik zaneprázdněn válečnými problémy, ţe se nemůţe rozptylovat takovými triviálními záleţitostmi, jako je počet operačních letů, který se někde na někom poţaduje.

Kaplan měl tedy i nadále starost o Dunbara a od toho dne, co zmizel Orr, hloubal ještě víc i o Yossarianovi. Připadalo mu nepochopitelné, ţe by Yossarian skutečně dával přednost samotě a nechtěl, aby mu do stanu přidělili nějaké spolubydlící, protoţe on sám si ve svém prostorném stanu, jehoţ špičatý vrchol na něj kaţdý večer doléhal jako náhrobní kámen, připadal nesnesitelně opuštěný.

Yossarian opět působil ve funkci vedoucího bombardéra a jeho letadlo pilotoval McWatt, v čemţ byla jistá útěcha, i kdyţ si na svém postu stále připadal strašlivě zranitelný. Neměl moţnost se bránit. Ze svého stanoviště v nose letadla neviděl na McWatta ani na druhého pilota. Zato měl stále na ocích Aarfyho, z jehoţ odulé, kulaté, nejapné tváře se mu uţ dělalo zle, a často proţíval ve vzduchu dlouhé minuty deptajícího vzteku a bezmoci, kdy prahl po tom, aby ho přeloţili do bočního letadla formace, kde by místo přesného pumového zaměřovače, kterého uţ měl plné zuby, obsluhoval ostře nabitý kulomet. Mocný, těţký kulomet ráţe dvanáct celých sedm, který by mohl pomstychtivě svírat oběma rukama a krutě jím trestat všechny ty démony, kteří ho pronásledovali — kouřově černé obláčky flaku, německé protiletadlové dělostřelce dole na zemi, které nemohl ani vidět a těţko by jim asi dokázal svým kulometem ublíţit, i kdyby měl čas zahájit na ně palbu, Havermeyera a Applebyho ve vedoucím bombardéru, za to, jak při druhém náletu na Boloňu nalétávali neohroţeně bez jakýchkoli úhybných manévrů přímo na cíl, při tom náletu, kdy palba z dvou set čtyřiadvaceti protiletadlových děl naposledy vyřadila jeden motor Orrova letounu

— 300 —

a srazila ho těsně před propuknutím oné krátké bouře do mořských vln kdesi mezi Janovem a Spezií.

Ve skutečnosti by mu ten mocný kulomet nebyl příliš platný — mohl ho nanejvýš nabít a vypálit z něho pár zkušebních dávek. Nakonec by mu byl stejně tak pro kočku jako ten pumový zaměřovač. Jistě, byl by se s ním mohl pustit do útočících německých stíhaček, ale ţádné německé stíhačky uţ nelétaly. A nemohl by ho ani obrátit do bezmocných tváří pilotů jako Huple a Dobbs a nařídit jim, aby se s letadlem opatrně vrátili na zem, jak uţ jednou přikázal Kidu Sampsonovi.

Přesně to chtěl Dobbsovi a Huplovi nařídit při onom příšerném prvním náletu na Avignon v okamţiku, kdy mu došlo, do jaké fantastické kaše se to dostali, na palubě bočního bombardéru roje, který vedli Havermeyer s Applebym. Dobbs a Huple? Huple a Dobbs? Co je to vlastně za lidi? Jaké to zpozdilé šílenství, vznášet se víc neţ tři kilometry nad zemí ve zrádném vzduchu na tenkém plátu kovu, chráněn před smrtí pouze chabou zručností a inteligencí dvou cizích lidí, jinak naprostých nul, holobradého výrostka jménem Huple a potrhlého rapla Dobbse, který se v tom letadle na sedadle druhého pilota nakonec doopravdy zbláznil přímo nad cílem, v záchvatu šílenství vyrval Huplovi řízení z rukou a strhl je všechny do toho hrůzného střemhlavého letu, při němţ se Yossarianovi odpojila sluchátka palubního systému a jímţ je zavedl zpátky do husté clony flaku, ze které se jim uţ téměř podařilo vyváznout. A hned nato Yossarian zjistil, ţe jiný docela cizí člověk, střelec-radista jménem Snowden, vzadu v letadle umírá. Nikdo ovšem nemohl s jistotou tvrdit, ţe ho zabil Dobbs, a kdyţ Yossarian zase zapojil sluchátka, volal do nich Dobbs zoufale, aby šel někdo dopředu a pomohl bombardérovi. A vzápětí se do toho ozval Snowden a kňoural: „Pomozte mi. Prosím vás, pomozte mi. Je mi zima. Je mi zima.“ A Yossarian se pomalu vyplazil z čelního prostoru, přelezl pumovnici, protáhl se do zadní části letadla —

přitom zapomněl na soupravu první pomoci a musel se pak pro ni vrátit — a ošetřil tam Snowdenovi nepravou ránu, rozšklebenou, potrhanou, melounovitou díru na vnější straně stehna, tak velikou, ţe by se snad do ní vešla ragbyová šiška, ve které se zbylé, krví prosáklé cáry svalstva zimničně zachvívaly, jako by v nich tepal nějaký vlastní podivný, slepý ţivot, tu oválnou, nahou ránu téměř tři decimetry dlouhou, při jejímţ spatření Yossarian zasténal úlekem a soucitem a nad kterou se málem pozvracel. A na podlaze vedle Snowdena leţel ve smrtelných mdlobách malý, útlý zadní střelec, tvář bílou jako papír, takţe Yossarian se nejdříve vrhl na pomoc jemu.

Ano, kdyţ se to vzalo kolem a kolem, v letadle, které řídil McWatt, to bylo bezpečnější, ale ani s McWattem to nebyla ţádná selanka, protoţe byl do létání celý divý, a kdyţ se jednou vraceli z cvičného letu, jehoţ cílem bylo zaučit nového bombardéra z náhradní posádky, kterou si objednal plukovník Cathcart po Orrově zmizení, začal se vytahovat a vedl letadlo s Yossarianem ve špici

— 301 —

nepředstavitelně nízko nad zemí. Cvičný bombardovací prostor byl na druhé straně Pianosy, a kdyţ odtamtud letěli zpět, McWatt se málem otřel břichem lenivého, pomalu letícího stroje o horský hřeben uprostřed ostrova a potom, místo aby udrţoval dosaţenou výšku, roztočil oba motory na plné obrátky, naklonil letadlo na bok a k Yossarianovu úţasu začal plnou rychlostí klesat podél úbočí.

Vesele kýval křídly a s mohutným, rezavým, ohlušujícím řevem přeskakoval četné skalnaté vyvýšeniny nerovného terénu jako opilý racek vznášející se nad rozbouřenými hnědavými mořskými vlnami. V Yossarianovi by se byl krve nedořezal. Vedle něho dřepěl zaraţeně nový bombardér, na rtech okouzlený úsměv, co chvíli obdivně hvízdl a Yossarian by byl nejraději napřáhl ruku a udeřil do toho idiotského obličeje a mimovolně uhýbal a nadskakoval před skalisky a pahorky a větvemi stromů, které se v šíleném sledu vynořovaly vysoko před ním a vzápětí se ztrácely v rozmázlém strakatém pásu odvíjejícím se těsně pod letadlem. Nikdo neměl právo zahrávat si takhle riskantně s jeho ţivotem.

„Jdi nahoru, sakra, jdi nahoru!“ rval na McWatta zuřivě a v té chvíli ho smrtelně nenáviděl, ale McWatt si do palubního telefonu rozjařeně prozpěvoval a pravděpodobně ho neslyšel. Yossariana zalil takový vztek, ţe téměř aţ vzlykal.

Vrhl se do průlezu a tak dlouho zápolil s tlakem zemské přitaţlivosti a setrvačnosti, aţ se vydrápal do pilotního prostoru a potácivě stanul za McWattovým sedadlem. Zoufale se rozhlíţel po nějaké pistoli, šedočerné automatické pětačtyřicítce, jejíţ ústí by mohl zabořit McWattovi do týla. Ţádná nebyla po ruce. Nebyl tam ani lovecký nůţ, ani ţádná jiná zbraň, se kterou by bylo moţné udeřit či bodnout, a tak Yossarian chňapl límec McWattovy kombinézy do pěstí, zatřásl jím a řval, aby šel nahoru, aby šel nahoru. Země stále ještě zběsile uplývala pod letadlem a po obou stranách vyskakovala vysoko vzhůru. McWatt se ohlédl a potěšeně se zasmál, jako by s ním Yossarian jeho poţitek sdílel. Yossarian sklouzl rukama níţ, nahmátl McWattovo holé hrdlo, sevřel je v prstech a stiskl. McWatt strnul.

„Jdi nahoru,“ procedil Yossarian neúprosně mezi zuby tichým, výhruţným hlasem. „Nebo tě zabiju.“

Ztuhlý strachem přiškrtil McWatt motory a začal pozvolna stoupat. Sevření Yossarianových prstů na jeho hrdle povolilo, ruce mu sklouzly z McWattových ramen a ochable zplihly. Hněv ho opustil. Teď se styděl. Kdyţ se k němu McWatt otočil, litoval uţ, ţe ty ruce patří jemu, a přál si, aby je mohl někam schovat, pohřbít. Zmrtvěly mu.

McWatt si ho zkoumavě prohlíţel. V jeho pohledu nebylo nic přátelského.

„Tebe to válčení ale vzalo, kamaráde,“ řekl chladně. „Měl bys mazat domů.“

„Nepustí mě,“ odpověděl Yossarian. Uhnul očima a odplíţil se jako zpráskaný pes.

— 302 —

Slezl z pilotního prostoru a posadil se na podlahu, hlavu sklopenou pod tíhou viny a výčitek svědomí. Na celém těle ho studil pot.

McWatt teď nasadil kurs přímo zpátky na letiště. Yossarian myslel na to, jestli McWatt nezajde po přistání do operačního stanu za Piltchardem a Wrenem a nepoţádá je, aby mu Yossariana uţ nikdy nepřidělovali do letadla, podobně jako kdyţ si s nimi šel potají promluvit on sám o Huplovi a Dobbsovi a — bohuţel bezvýsledně — o Aarfym. Ještě nikdy předtím nezaţil, ţe by se McWatt naštval, nikdy ho neviděl špatně naloţeného, a teď se ptal sám sebe, zda právě nepřišel o přítele.

Avšak kdyţ McWatt slézal z letadla, povzbudivě na Yossariana mrkl. Během jízdy dţípem k eskadře klábosil druţně s důvěřivým novým pilotem a s bombardérem, ale na Yossariana nepromluvil, dokud všichni čtyři neodevzdali padáky a nerozešli se. McWatt s Yossarianem kráčeli bok po boku ke své řadě stanů, a tu se najednou na McWattově řídce pihaté, osmahlé skotsko-irské tváři objevil úsměv a McWatt kamarádsky dloubl Yossariana pěstí do ţeber, jako by se s ním chtěl kočkovat.

„Ty grázle jeden,“ smál se. „To bys mě byl tam nahoře váţně zabil?“

Yossarian se provinile zašklebil a zavrtěl hlavou. „Asi sotva.“

„Já nevěděl, ţe je to s tebou tak zlý. Kamaráde! Proč si o tom s někým nepromluvíš?“

„Mluvím o tom s kaţdým. To si sedíš na uších či co? Tos mě nikdy neslyšel?“

„Kdyţ já jsem ty tvoje řečičky nikdy nebral váţně.“

„A ty nemáš nikdy strach?“

„Asi bych měl mít, ale nemám.“

„Ani kdyţ letíme bombardovat?“

„Asi jsem na to moc blbej,“ smál se McWatt rozpačitě.

„Existuje uţ tolik způsobů, jak bych moh přijít o ţivot,“ poznamenal Yossarian, „a zrovna ty si musíš vymyslet další.“

McWatt se znovu usmál. „Poslyš, vsadím se, ţe máš vţdycky pěkně nahnáno, kdyţ ti profrčím těsně nad stanem, co?“

„Jsem pokaţdý polomrtvej strachy. Vţdyť jsem ti to uţ říkal.“

„Já jsem si myslel, ţe tě štve jenom ten randál.“ McWatt rezignovaně pokrčil rameny. „Tak to já toho radši nechám.“

Ale McWatt byl nenapravitelný, a přestoţe uţ nikdy neprohučel těsně nad Yossarianovým stanem, nevynechal jedinou příleţitost, kdy se mohl snést nízko nad pláţ a burácivě se přehnat jako rozkacený, nízko letící drak nad vorem zakotveným kus od břehu či nad izolovanou písečnou dunou, kde Yossarian náruţivě ohmatával sestru Duckettovou nebo mazal karty s Natelym, Dunbarem a Hladovým Joem. Yossarian se scházel se sestrou Duckettovou téměř kaţdé odpoledne, kdy měli oba volno, a vodil si ji na pláţ do míst oddělených úzkou

— 303 —

vlnou nevysoké duny od prostoru, kam se ostatní důstojníci a vojáci chodívali koupat nazí. Nately, Dunbar a Hladový Joe tam chodili taky. Občas se k nim připojil McWatt a často i pořízek Aarfy, který se vţdycky dostavil ve vycházkové uniformě a nikdy neodloţil víc neţ boty a čepici; koupat se nechodil. Ostatní měli na sobě plavky — vzhledem k přítomnosti sestry Duckettové, a protoţe deset metrů od nich sedávala napučeně i sestra Cramerová, která sestru Duckettovou s Yossarianem pokaţdé na pláţ doprovázela. Naháčů, kteří se bezostyšně opalovali na pláţi kousek od nich nebo skákali do moře z velkého, mořskou vodou vyběleného voru, pohupujícího se na prázdných barelech v moři za hřbítkem písečné náplavy, si nikdo z nich nevšímal, jen Aarfy občas učinil na jejich adresu nějakou ironickou poznámku. Sestra Cramerová sedávala stranou, protoţe měla na Yossariana vztek a sestra Duckettová ji hluboce zklamala.

Sestra Zuzana Anna Duckettová nesnášela Aarfyho, a to byla jen jedna z četných vzácných vlastností, kterých si na ni Yossarian váţil. Moc se mu líbily její dlouhé bílé nohy a poddajná kulaťoučká zadnička a často zapomínal, ţe od pasu nahoru je příliš hubená a křehká. Kdyţ ji někdy v okamţicích vášně neurvale sevřel v náručí, málem jí pochroumal všechna ţebra. Kdyţ spolu leţeli za soumraku na pláţi, uváděla ho u vytrţení ospalá povolnost, se kterou se mu odevzdávala. Její blízkost mu přinášela útěchu a vnitřní klid. Chtělo se mu neustále se jí dotýkat, být s ní ustavičně ve fyzickém kontaktu. Kdyţ hrál s Natelym, Dunbarem a Hladovým Joem karty, rád jí jednou rukou něţně drţíval za kotník nebo plochou svých nehtů lehce a zamilovaně laskal sametovou pleť jejího zlatavého hlaďoučkého stehna nebo jí zasněně, vzrušivě, téměř nevědomky vyjel vlastnickou, ohleduplnou rukou po lasturové prohlubince páteře pod pruţný uzávěr horního dílu dvoudílných plavek, ve kterém ukrývala drobná ňadra s velkými hrotitými bradavkami. Okouzlovalo ho, jak klidně, polichoceně přijímala projevy jeho náklonnosti a jak pyšně dávala najevo svou příchylnost k němu. I Hladový Joe by byl strašně rád zajel sestře Duckettové rukou mezi nohy a nejednou ho odradil pouze Yossarianův zamračený pohled. Sestra Duckettová s Hladovým Joem trochu flirtovala, ale jen tolik, aby ho stále udrţovala ve varu, a v kulatých světle hnědých očích jí vţdycky šelmovsky blýskalo, kdyţ ji Yossarian ostře šťouchl loktem nebo pěstí, aby toho nechala.

Muţové hráli karty, na ručníku, na tričku nebo na dece, a sestra Duckettová jim mezitím připravovala další paklík, aby se hra nezdrţovala, opřená zády o písečnou dunu. Kdyţ právě nemíchala karty, šilhala do malého kapesního zrcátka a na zahnuté nazrzlé řasy si štětečkem nanášela maskaru, protoţe jí ptačí rozoumek našeptával, ţe by je měla mít co. nejdelší. Občas se jí při míchání podařilo něco s kartami provést tak rafinovaně, ţe na to přišli aţ uprostřed hry, a kdyţ otráveně praštili kartami a plácali ji přes ruce a nohy a nadávali a varovali ji, ţe jestli nedá pokoj, tak uvidí, šťastně se smála a celá se rozzářila blaţenou

— 304 —

vděčností. Kdyţ se nejvíc snaţili soustředit na hru a přemýšlet, nesmyslně jim do toho štěbetala, a kdyţ jí začali uštědřovat další šťouchance a okřikovali ji, aby byla zticha a kušovala, tváře jí zrůţověly nevýslovným potěšením. Sestře Duckettové dělaly tyto projevy jejich zájmu nesmírně dobře, a kdyţ se do ní Yossarian a jeho kamarádi pustili, smála se, aţ se jí krátká kaštanová ofina natřásala. Vědomí, ţe se za písečnými dunami kousek od ní poflakuje tolik nahých mladíků a muţů, ji podivným způsobem rozechvívalo a probouzelo v ní jakési zvláštní očekávání. Stačilo trošku se natáhnout nebo se pod nějakou záminkou postavit, a uţ měla před očima dvacet, čtyřicet nahých muţských postav, povalujících se na slunci v písku nebo hrajících si s míčem. Její vlastní tělo jí vůbec nic neříkalo a připadalo jí zcela bezvýznamné, takţe pro ní bylo velkou záhadou, do jakého vytrţení dokázalo uvádět opačné pohlaví. Nedovedla pochopit ten intenzívní, zábavný zájem, který nutil muţe, aby se jí dotýkali, aby po ní dychtivě vztahovali ruce a tiskli ji, mačkali, štípali a vášnivě hladili.

Yossarianově ţádostivosti nerozuměla, ale byla ochotna jí věřit a podvolit se jí.

Kdyţ někdy večer dostal Yossarian na sestru Duckettovou chuť, vzal dvě přikrývky, odvedl si ji na pláţ a tam se s ní s rozkoší miloval. Byli přitom oba téměř úplně oblečení, ale Yossarian měl z toho vesměs větší poţitek, neţ kdyţ si v Římě uţíval s některou z těch nenasytných, nahatých, zkaţených děvek. Často se večer na pláţi ani nemilovali, jen spolu leţeli zabaleni v dekách a tulili se k sobě, aby zahnali lezavý, vlhký chlad. Inkoustově černé noci byly stále studenější, hvězd ubývalo a čišel z nich mráz. Vor u pláţe se pohupoval v neskutečném oparu měsíčního světla, jako by odplouval na moře. V ovzduší se vtíravě hlásil příchod chladného počasí. Ostatní si teprve nyní začínali stavět kamínka a přicházeli během dne do Yossarianova stanu, aby obdivovali Orrovo mistrovské dílo. Sestru Duckettovou uvádělo v nadšení, ţe Yossarian nedokáţe ovládnout své ruce, kdyţ jsou spolu, a neustále na ni musí sahat, ale za dne mu nikdy nedovolila, aby jí všetečnými prsty vklouzl do plavkových kalhotek, byl-li nablízku někdo, kdo by to mohl vidět, byť byla třeba jediným svědkem pouze sestra Cramerová, která sedávala za svou písečnou dunou a s pohoršeně zdviţeným nosíkem předstírala, ţe nic nevidí.

Sestra Cramerová přestala mluvit se sestrou Duckettovou, svou nejlepší přítelkyní, protoţe sestra Duckettová měla poměr s Yossarianem, ale stejně ji všude doprovázela, protoţe to koneckonců byla její nejlepší přítelkyně.

Yossariana a jeho přátele nesnášela. Kdyţ se zvedli a šli si se sestrou Duckettovou zaplavat, zvedla se i sestra Cramerová a šla si rovněţ zaplavat, přičemţ si stále udrţovala týţ desetimetrový odstup, zachovávala sveřepé mlčení a ohrnovala nad nimi nos i ve vodě. Kdyţ se smáli a cákali, smála se a cákala i ona. Kdyţ se potápěli, potápěla se také. A kdyţ plavali k písečnému náplavu, aby si tam odpočinuli, plavala i sestra Cramerová k písečnému náplavu a odpočívala

— 305 —

tam. Kdyţ šli z vody, šla z vody i ona, osušila si ramena ručníkem a usadila se zase povzneseně na své místo, záda rovná jako pravítko, v blonďatých vlasech svatozář odraţených slunečních paprsků. Sestra Cramerová byla ochotna začít zase se sestrou Duckettovou mluvit, kdyţ se dá sestra Duckettová na pokání a omluví se jí. Sestra Duckettová byla však s danou situací naprosto spokojena. Uţ

dávno by byla sestru Cramerovou nejradši něčím praštila, aby byla zticha a kušovala.

Sestra Duckettová došla k závěru, ţe Yossarian je fantastický chlap, a ihned se rozhodla, ţe si ho trochu převýchova. Ráda ho pozorovala, kdyţ si tváří obrácenou dolů a s paţí hozenou kolem jejího těla na chvíli zchrupl nebo kdyţ

zadumaně sledoval nekonečné dotírání krotkých pokojných vln, které vylézaly na břeh jako hravá štěňátka, chviličku se batolily v písku a pak se zase schovaly.

Jeho mlčení ji nijak neznepokojovalo. Věděla, ţe její partner se s ní nenudí, a tak jí nevadilo, ţe Yossarian dřímá nebo medituje. Těkavý odpolední vánek se vlaze mazlil s pískem pláţe a ona si zatím pečlivě leštila nebo lakovala nehty. S rozkoší si prohlíţela Yossarianova široká, dlouhá, svalnatá záda, jeho opálenou, hla-ďounkou kůţi. Líbilo se jí, jak ho dokázalo v okamţiku rozpálit, kdyţ mu znenadání vzala něţně do úst celý ušní boltec a sjela mu rukou po prsou dolů na břicho. Opájelo ji, kdyţ ho mohla udrţovat v mučivém roztouţení aţ do tmy a teprve pak ho uspokojit. A pak ho zasypala oddanými polibky, vděčná za to, ţe mu mohla poskytnout tak velikou rozkoš.

Se sestrou Duckettovou se Yossarian nikdy necítil osamělý. Váţil si toho, ţe dovedla vycítit, kdy má být zticha, a ţe ho stále neotravovala svými vrtochy.

Obrovský, nekonečný oceán v něm vzbuzoval hrůzu a mučivé představy. Sestra Duckettová si leštila nehty a Yossarian zatím truchlil pro všechny lidi, kteří našli ve vlnách smrt. Uţ jich určitě musí být přes milión. Kam se poděli? Jaký hmyz se krmil jejich masem? Představoval si, jaký to musí být příšerný pocit, lokat do sebe bezmocně místo vzduchu slanou vodu. Sledoval pohledem malé rybářské loďky a vojenské čluny, křiţující daleko na moři, a připadaly mu neskutečné —

nechtělo se mu věřit, ţe jsou na nich normální ţiví lidé, kteří se plaví za nějakým určitým cílem. Díval se směrem ke kamenité Elbě a oči mu automaticky vyjely vzhůru a pátraly po onom nadýchnutém, bílém oblaku řepovitého tvaru, ve kterém zmizel Clevinger. Upíral oči na zamlţený obrys italské pevniny a myslel na Orra. Clevinger a Orr. Kam zmizeli? Jednou za úsvitu stál Yossarian na molu a spatřil, ţe směrem k němu nahání příliv jakýsi chaluhami obalený trám, ale najednou na tom domnělém břevnu rozpoznal nabobtnalou tvář utopence. Byl to první mrtvý člověk, kterého kdy spatřil. Pocítil prudkou touhu po ţivotě a dravě natáhl ruku, aby k sobě přitiskl tělo sestry Duckettové. Pečlivě pak zkoumal kaţdý plovoucí předmět a pátral, zda to není Clevinger nebo Orr, připraven na jakékoli morbidní překvapení, avšak takové překvapení, jaké mu jednoho dne

— 306 —

přichystal McWatt, věru nečekal. S burácivým rachotivým řevem motorů se zčistajasna zjevil z tišiny dálek a hnal se neuvěřitelně nízko podél pobřeţí přímo ke kývajícímu se voru, na němţ stál světlovlasý, tvarohově bílý Kid Sampson, jehoţ nahé kyčle bily svou vyzáblostí do očí i na tu dálku. A Kid Sampson vyskočil jako šašek a natáhl se, jako by se chtěl letadla dotknout, a přesně v tom zlomku okamţiku náhodné zaškádlení větru nebo moţná drobné selhání McWattových pilotních schopností srazilo řítící se stroj tak nízko, ţe jedna vrtule přeťala Kida Sampsona v půli.

I lidé, kteří přitom nebyli, si pak naprosto přesně pamatovali, co následovalo po onom kratičkém, tichém cst!, jeţ zřetelně přehlušilo burácivé, dunivé vytí motorů McWattova letadla. Na voru zbyly jen dvě bílé hubené nohy, jakţtakţ

spojené přervanými šlachami zkrvavených přeťatých beder, a zůstaly tam nehnutě trčet neuvěřitelně dlouho, celou věcnost, neţ se se sotva slyšitelným šplíchnutím převáţily dozadu do vody a ponořily se do ní tak, ţe bylo vidět jen groteskně roztaţené prsty a křídově bílá chodidla.

Na pláţi se rozpoutalo hotové peklo. Najednou se odkudsi zhmotnila sestra Cramerová a hystericky brečela Yossarianovi na prsou a Yossarian ji hladil po ramenou a tišil ji a druhou rukou objímal sestru Duckettovou, která se třásla po celém těle a taky vzlykala a její dlouhá, hranatá tvář byla smrtelně bledá. Všichni křičeli a zděšeně pobíhali a muţové vřískali jako vylekané ţeny. V panice se snaţili posbírat svoje věci, spěšně se pro ně shýbali a přitom úkosem sledovali hravé, sotva po kolena sahající vlny, doráţející na břeh, jako by na ně některá z nich měla uţuţ vychrstnout nějaký ohavný, rudý, odporný lidský orgán, snad játra či plíce. Kdo byl ve vodě, snaţil se z ní ze všech sil uniknout. Zapomínali plavat a brodili se a potáceli ke břehu, zadrţováni přilnavým, dotěrným mořem, jako by kráčeli proti silnému větru. A z oblohy na ně pršel Kid Sampson. Ti, kdo na svých údech či trupech zjistili krvavé cákance, roztřásli se hrůzou a hnusem a nejraději by se byli ze své poznamenané kůţe vysvlékli. Hnali se pryč v bezhlavém zmatku a přitom se vyděšeně ohlíţeli, jako by je něco pronásledovalo.

Hluboký, stinný, šumivý les se rozezvučel jejich vyděšenými vzdechy a výkřiky.

Yossarian hnal před sebou obě klopýtající, škobrtající ţeny a horečně je postrkoval a pobízel ke spěchu, jen jednou se s proklínáním vrátil, aby pomohl Hladovému Joeovi, který sebou plácl nosem přímo do potoka, protoţe se zamotal do přikrývky nebo moţná zakopl o řemínek nepostradatelného fotoaparátu.

U eskadry uţ to všichni věděli. I muţi v uniformách v táboře křičeli a zmateně pobíhali nebo stáli bez pohnutí jakoby zkamenělí hrůzou, jako třeba serţant Knight a doktor Daneeka, kteří měli hlavy obrácené vzhůru k obloze a zachmuřeně sledovali to nešťastné, osamělé letadlo s McWattem, jak v pomalých kruzích stoupá stále výš a výš.

— 307 —

„Kdo to je?“ křičel Yossarian nervózně na doktora Daneeku, kdyţ se k němu doklopýtal, sotva dechu popadaje, a jeho temné oči ţhnuly horečnatou úzkostnou předtuchou. „Kdo je v tom letadle?“

„McWatt,“ řekl serţant Knight. „Má tam s sebou ty dva nové piloty, vzal je na cvičný let. A je s ním taky doktor Daneeka.“

„Ale vţdyť já jsem tady,“ hlásil se doktor Daneeka podivně sevřeným hlasem a vrhl na serţanta Knighta polekaný pohled.

„Proč nejde dolů?“ křičel Yossarian zoufale. „Proč pořád stoupá?“

„Asi se dolů bojí,“ odpověděl serţant Knight. Ani na okamţik nespustil zamračený pohled z osamoceného stoupajícího letadla. „Moc dobře ví, jak se v tom teď plácá.“

A McWatt stále stoupal a stoupal, jeho bzučící letadlo šplhalo stále výš v pomalé oválné spirále, která ho vynášela daleko nad moře, kdyţ mířil k jihu, a daleko nad hnědočervené podhůří, kdyţ obkrouţil letiště a letěl k severu. Brzy překročil výšku šestnácti set metrů. Motory letadla uţ jen šeptaly. Najednou pod ním překvapivě vybuchl obláček padáku a zanedlouho se objevil druhý a oba se snášely směrem k holému pásu přistávací dráhy. Na zemi se nic nepohnulo. Ještě třicet vteřin pokračoval letoun na jih po dráze, jeţ se teď uţ dala s jistotou předvídat, a pak ho McWatt nahnul na jedno křídlo a elegantně to otočil do pro-tisměru.

„Ještě jsou tam dva,“ poznamenal serţant Knight. „McWatt a doktor Daneeka.“

„Já jsem přece tady, serţante Knighte,“ ozval se doktor Daneeka vyčítavě.

„Nejsem v letadle.“

„Proč neskáčou?“ ptal se serţant Knight nahlas sám sebe. „Proč neskáčou?“

„Vţdyť je to nesmysl,“ hořekoval doktor Daneeka a hryzal si spodní ret.

„Vţdyť je to přece nesmysl.“

Ale Yossarian najednou pochopil, proč McWatt neskáče, a rozeběhl se jako šílený táborem za jeho letadlem a mával rukama a křičel na něj úpěnlivě, aby šel dolů, McWatte, pojď dolů, ale nikdo ho zřejmě neslyšel, natoţ McWatt, a z Yossarianova hrdla se vydralo dlouhé, přidušené zaúpění, kdyţ McWatt vykrouţil další zatáčku, zamával na pozdrav křídly, řekl si, ale co, však ono se to nezblázní, a naletěl rovnou do skalního masívu.

Plukovníka Cathcarta smrt Kida Sampsona a McWatta tak rozrušila, ţe zvýšil počet povinných letů na pětašedesát.

— 308 —

31. Paní Daneeková

Kdyţ se plukovník Cathcart dozvěděl, ţe v McWattově letadle zahynul i doktor Daneeka, zvýšil počet povinných letů rovnou na sedmdesát.

Prvním příslušníkem eskadry, který zjistil, ţe doktor Daneeka je mrtev, byl serţant Towser. Uţ předtím dostal totiţ z kontrolní věţe zprávu, ţe v pilotním formuláři, který McWatt vyplnil před startem, je jako pasaţér uveden i doktor Daneeka. Serţant Towser tedy setřel slzu a na seznamu příslušníků eskadry přeškrtl doktorovo jméno. Ještě se mu chvěly rty, kdyţ se zvedl a vydal se zdráhavě za Gusem a Wesem, aby jim oznámil tu zlou zprávu. Diskrétně se přitom vyhnul rozhovoru s doktorem Daneekou samým a kolem zkormoucené lékařovy postavy, hřadující v pozdně odpoledním slunku jako obvykle na stoličce mezi sluţebním stanem eskadry a stanem zdravotníků a připomínající náhrobní sochu, proplul co nejnenápadněji. Serţantu Towserovi bylo těţko u srdce. Teď uţ

měl co dělat se dvěma mrtvými muţi — Mudd, mrtvý muţ z Yossarianova stanu, sice vlastně neexistoval, ale doktor Daneeka, nový mrtvý muţ u eskadry, zato zcela určitě existoval a serţantu Towserovi bylo jasné, ţe z toho vznikne zapeklitý administrativní problém.

Gus s Wesem vyslechli serţanta Towsera se stoickým překvapením a svůj zármutek nedali najevo ani slovem. Asi za hodinu za nimi přišel sám doktor Daneeka, aby si dal toho dne uţ potřetí změřit teplotu a zkontrolovat krevní tlak.

Teploměr tentokrát ukázal ještě o půl stupně méně, neţ byla jeho obvyklá podnormální teplota rovných šestatřicet. Doktora Daneeku to vyplašilo. Upřené, prázdné, tupé pohledy jeho pomocníků ho popuzovaly víc neţ jindy.

„Krucinál,“ zaútočil na ně se zdvořilostí jemu vlastní v neobvyklém návalu podráţděnosti, „jak si to vlastně představujete? Copak je to moţné, aby měl člověk pořád tak nízkou teplotu a chodil po světě s ucpaným nosem?“ Doktor Daneeka ze sebe vydal temné, trpitelské zafrkání a nespokojeně se vydal k protější stěně stanu, aby si vzal tabletku aspirinu a nějaký sulfonamid a vytřel si hrdlo argyrolem. Jeho sklíčená vlaštovčí tvář působila křehce a ztraceně. Začal si zimomřivě třít obě paţe. „Jen se podívejte, jaká mi je zrovna teď zima. Jen jestli vy mi něco nezatajujete.“

„Jste mrtev, pane doktore,“ oznámil mu jeden z jeho pomocníků.

Doktor Daneeka prudce zvedl hlavu. Ţe by špatně slyšel? „Coţe?“ vyjekl.

„Jste mrtev, pane doktore,“ opakoval lapiduch. „Proto je vám asi pořád taková zima.“

„Ano, pane doktore. Pravděpodobně jste mrtvěj uţ dávno a my jsme na to jednoduše nepřišli.“

— 309 —

„Co to proboha blábolíte, vy šílenci?“ křičel doktor Daneeka a hrdlo se mu stáhlo dusivou, zmrazující předtuchou nějaké blízké nevyhnutelné katastrofy.

„Je to pravda, pane doktore,“ ujišťoval ho jeden z nich. „Podle záznamů jste letěl s McWattem, abyste si odbyl nějakou tu povinnou letovou hodinku.

Padákem jste neseskočil, takţe jste se při té havárii musel zabít.“

„To je fakt, pane doktore,“ přisvědčoval druhý. „Buďte rád, ţe ještě vůbec nějakou teplotu máte.“

O doktora Daneeku se pokoušela závrať. „Vy jste se oba zbláznili,“ prohlásil.

„Ohlásím to serţantovi Towserovi jako porušení subordinace.“

„Serţant Towser nám to právě přišel říct,“ řekl jeden z nich. „Ministerstvo války to určitě co nejdřív oznámí vaší ţeně.“

Doktor Daneeka zaúpěl a vyletěl ze zdravotnického stanu, aby si to vyřídil se serţantem Towserem. Ten se od něho s odporem odtáhl a poradil mu, aby se drţel co moţná stranou, dokud se odpovědně nerozhodne, jak bude naloţeno s jeho ostatky.

„Sakra, tak se mi zdá, ţe je váţně mrtvěj,“ truchlil jeden z jeho pomocníků tichým, uctivým hlasem. „Bude mi tu chybět. Byl to docela fajn chlap, viď?“

„No jo, to byl,“ souhlasil jeho kolega. „Ale na druhou stranu jsem docela rád, ţe uţ natáh bačkory, buzerant jeden. To ustavičný měření tlaku mi uţ šlo váţně na nervy.“

Paní Daneeková, manţelka doktora Daneeky, však nebyla ráda, ţe doktor Daneeka natáhl bačkory, a kdyţ se z telegramu ministerstva války dozvěděla, ţe její manţel zahynul v boji, narušila noční poklid Staten Islandu srdceryvnými výkřiky plnými ţalu. Přišly sousedky, aby ji utěšily, a jejich manţelé jí projevovali upřímnou soustrast a tajně doufali, ţe se brzy někam odstěhuje a ušetří jim povinnost prokazovat i nadále vřelou účast s ranou, která ji postihla.

Téměř týden se ta ubohá ţena utápěla v hlubokém zoufalství. Pozvolna, s hrdinským úsilím, v sobě sbírala síly, aby mohla začít přemýšlet o budoucnosti, která v sobě pro ni a její děti skrývala řadu závaţných problémů. Právě se začala vyrovnávat se svou ztrátou, kdyţ u ní zazvonil pošťák se zprávou, která ji zasáhla jako blesk z čistého nebe — s dopisem od manţela ze zámoří, v němţ ji důtklivě zapřísahal, aby nebrala váţně ţádné špatné zprávy, jeţ se jí dostanou do rukou.

Paní Daneeková z toho byla úplně vedle. Datum dopisu bylo nečitelné. Rukopis byl rozmazaný, roztřesený a uspěchaný, ale styl dopisu se podobal manţelovu a znala dobře i ten melancholický, trpitelský tón, který byl tentokrát ještě nápadnější. Paní Daneeková byla bez sebe radostí a nemohla zadrţet úlevný pláč a ten pomačkaný, ohmataný list vojenského dopisního papíru tisíckrát zulíbala.

Spěšně načrtla svému manţelovi pár vděčných řádků, v nichţ ho ţádala o podrobnosti, a ministerstvu války poslala telegram, ve kterém je informovala o omylu. Ministerstvo války dotčeně odpovědělo, ţe ţádný omyl nepřipadá v úva-

— 310 —

hu a ţe se paní Daneeková zřejmě stala obětí nějakého úchylného, sadistického falšovatele dopisů, slouţícího u eskadry jejího muţe. Dopis, který poslala manţelovi, se jí vrátil neotevřený s nálepkou ADRESÁT ZAHYNUL V BOJI.

Paní Daneeková tedy krutě ovdověla podruhé, ale tentokrát její ţal poněkud zmírnilo vyrozumění z Washingtonu, ţe má nárok na celou příslušnou částku manţelova vojenského pojištění, která činí deset tisíc dolarů a bude jí kdykoli na poţádání proplacena. Uvědomila si, ţe ani jí, ani dětem nehrozí bezprostřední nebezpečí smrti hladem, a to jí na tváři vyloudilo statečný úsměv, který symbolizoval zvrat v jejím trápení. Hned druhého dne ji Úřad pro péči o válečné vyslouţilce dopisem informoval, ţe vzhledem k manţelově smrti má do konce svého ţivota nárok na jeho důchod a ţe jí kromě toho budou uhrazeny pohřební výlohy ve výši dvou set padesáti dolarů. Šek v této výši byl přiloţen. Její vyhlídky do budoucna se pomalu, ale nezadrţitelně jasnily. Ještě v témţe týdnu obdrţela připiš od Správy sociálního zabezpečení, v němţ se jí dávalo na vědomí, ţe podle zákona o podpoře starých a pozůstalých osob z roku 1935 budou ona sama a jí vyţivované osoby, neţ dosáhnou osmnácti let, dostávat pravidelnou měsíční podporu, a ţe jí kromě toho přísluší jednorázová úhrada pohřebních výloh ve výší dvou set padesáti dolarů. Těmito dopisy od státních institucí prokázala manţelovo úmrtí u tří pojišťoven, u kterých její manţel uzavřel ţivotní pojistky, kaţdou na padesát tisíc dolarů; její nárok byl bez meškání uznán a likvidován.

Kaţdý den objevila nové neočekávané poklady. Narazila na klíček k bezpečnostní schránce, ve které našla čtvrtou ţivotní pojistku, rovněţ na padesát tisíc dolarů, a osmnáct tisíc dolarů v hotovosti, které se doktoru Daneekovi podařilo uchránit před daňovým úřadem. Proč by je tedy měla pošetile přihlašovat ke zdanění ona? Bratrstvo, jehoţ byl její manţel členem, jí věnovalo místo na hřbitově. Jiné bratrstvo, jehoţ byl rovněţ členem, jí poslalo šek na úhradu pohřebních výloh ve výší dvou set padesáti dolarů. Okresní sdruţení lékařů jí poskytlo dalších dvě stě padesát dolarů, rovněţ na úhradu pohřebních výloh.

Začali se jí dvořit manţelé jejích nejlepších přítelkyň. Paní Daneekovou samozřejmě nemohlo netěšit, jaký vzaly věci obrat, a dala si udělat přeliv. Její fantastické bohatství se neustále hromadilo a denně si musila naléhavě připomínat, ţe všechny ty statisíce dolarů, kterými nyní disponovala, jí nejsou k ničemu, kdyţ se o to bohatství nemůţe podělit se svým chotěm. Ţasla nad tím, kolik různých organizací projevuje tak vřelý zájem o důstojný pohřeb doktora Daneeky. A ten zatím proţíval na Pianose hotové peklo, jak se snaţil udrţet mezi ţivými, a zoufale hledal odpověď na otázku, proč mu jeho ţena neodepsala na jeho list.

Muţové, kteří sprostě proklínali jeho památku za to, ţe jeho smrt poskytla plukovníku Cathcartovi záminku ke zvýšení počtu povinných bojových letů, ho bez milosti vyobcovali z eskadry. Záznamy svědčící o jeho smrti se mnoţily jako

— 311 —

houby po dešti, navzájem se potvrzovaly a dosvědčovaly ji mimo vší pochybu.

Přestával dostávat plat a příděl potravin a jeho ţivot závisel na dobročinnosti serţanta Towsera a Mila, kteří ovšem oba dobře věděli, ţe je mrtev. Plukovník Cathcart ho zásadně odmítal přijmout a podplukovník Korn se dal prostřednictvím majora Danbyho slyšet, ţe jestli se mu doktor Daneeka někdy objeví na velitelství skupiny, dá ho na místě zpopelnit. Major Danby prozradil, ţe na skupině nemůţou lékaře eskader uţ dávno ani cítit, coţ zavinil doktor Stubbs, ten lajdácký doktor od Dunbarovy eskadry s čupřinatou hlavou a velkým podbradkem, co tam naschvál provokativně rozséval sémě vzpoury, protoţe na příslušných formulářích doporučoval zprostit letové povinnosti všechny muţe, kteří měli za sebou šedesát bojových letů, a rozkacené velitelství skupiny muselo všechny ty nesmyslné návrhy zamítat a vracet je s příkazy, které zmateným pilotům, navigátorům, bombardérům a střelcům ukládaly nové bojové úkoly.

Morálka tam rychle upadala a na Dunbara musel být dokonce uvalen dozor. Na skupině byli rádi, ţe doktor Daneeka zařval, a neměli ani v úmyslu ţádat za něj náhradu.

Za daných okolností nemohl doktora Daneeku vrátit ţivotu ani kaplan. Jeho zděšení se změnilo v rezignaci a doktor Daneeka stále více připomínal chorého hlodavce. Pytlíky pod očima mu splaskly a potemněly a pod ochranou stínů se bezcílně šátral kolem tábora jako všudypřítomné strašidlo. Dokonce i kapitán Flume před ním zděšeně couvl, kdyţ u něho hledal v lese pomoc. Gus a Wes ho nemilosrdně odháněli od stanu ošetřovny a odmítli mu dokonce i změřit teplotu.

Teprve tehdy si plně uvědomil, ţe je pro své okolí opravdu stoprocentně mrtev, a chce-li se zachránit, musí s tím něco udělat proklatě rychle.

Pomoc hledal jedině u své ţeny. Napsal jí srdcervoucí psaní, v němţ ji prosil, aby jeho tragický případ předloţila k přešetření ministerstvu války a zapřísahal ji, aby se ihned spojila s velitelem jeho skupiny plukovníkem Cathcartem a přesvědčila ho, bez ohledu na to, co se o něm dosud dozvěděla, ţe je to skutečně on, její manţel, doktor Daneeka, kdo u ní hledá spásu, a ne neboţtík Daneeka či nějaký podvodník. Hloubka zoufalství, vtělená do oné téměř nečitelné prosby, paní Daneekovou ohromila. Zmocnily se jí výčitky svědomí a byla v pokušení udělat, co na ní ţádal, ale hned další dopis, který toho dne otevřela, jí posílal právě plukovník Cathcart, velitel skupiny jejího muţe, a začínal takto: Vážená — vážený — vážení paní — pane — slečno — přátelé Daneeková, slova nemohou vyjádřit hluboký osobní zármutek, který ve mně vyvolala zpráva o tom, ze vás manžel — syn — otec — bratr zahynul — byl zraněn v boji — je pohřešován.

Paní Daneeková se s dětmi odstěhovala do Lansingu ve státě Michigan a nikomu neoznámila svou novou adresu.

— 312 —

32. Yo-Yovi spolubydlící

Kdyţ nastalo chladné počasí a nízko po zachmuřené, břidlicově šedé obloze se jako nemotorné velryby šinuly velké mraky, jeden oblak za druhým, připomínající nekonečné vlny bzučících, temných, kovových hejn bé-sedmnáctek a bé-ctyřiadvacítek, přelétávajících před dvěma měsíci v den invaze do jiţní Francie ostrov po startu z operačních leteckých základen na italské pevnině, měl Yossarian ve stanu příjemně teplo. Všichni u eskadry věděli, ţe moře uţ dávno vyvrhlo hubené nohy Kida Sampsona na vlhký písečný břeh a ţe se tam teď válejí a hnijí jako dvojice pokroucených nafialovělých větví někde v močále. Nikdo je nešel odstranit, ani Gus s Wesem, ba dokonce ani poskokové z nemocniční márnice, kaţdý se tvářil, jako by tam nohy Kida Sampsona vůbec nebyly, ţe je odliv odnesl někam na jih jako všechno, co zbylo z Clevingera a z Orra. Občas se někdo potají připlíţil k tomu místu a z křoví se perverzně kochal pohledem na ty tlející hnáty, ale s příchodem chladného počasí přešla i na to kaţdého chuť.

Krásné dny byly ty tam a s nimi se přestaly vyskytovat i snadné bojové lety.

Padal bodavý déšť a všude leţela těţká, studivá mlha, a do vzduchu se mohlo tak jednou týdně, kdyţ se trochu vyjasnilo. V noci skučel vítr. Sukovité, zakrslé kmeny stromů skřípaly a naříkaly a nutily Yossarianovu mysl, aby se kaţdé ráno, ještě neţ se stačil zcela probudit, zabývala vyzáblýma nohama Kida Sampsona, které tam venku za těch bezhvězdných, chladných, větrných říjnových nocí v ledovém dešti na mokrém písku bobtnaly a rozpadaly se s důsledností dobře seřízených hodinek. Od nohou Kida Sampsona přeskočily jeho myšlenky k ubohému sténajícímu Snowdenovi a zase ho viděl před sebou, jak hyne zimou v zadní části letadla a daří se mu skrývat svoje věčné, nezměnitelné tajemství uvnitř měkce vyloţené, pancéřové protiflakové kombinézy, neţ mu Yossarian vyčistí a ováţe nesprávnou ránu na noze, a teprve potom je ze sebe znenadání vychrstne všude kolem na podlahu. Kdyţ se večer snaţil usnout, probíral Yossarian v duchu seznam všech muţů, ţen a dětí, všech lidí, které znal a kteří uţ zemřeli. Snaţil se rozpomenout na všechny padlé vojáky, vyvolával si v mysli podobu všech starších osob, s kterými se stýkal jako dítě — všech tetiček, strýčků, sousedů, rodičů a prarodičů, svých i cizích, všech těch smutných, pošetilých obchodníčků, kteří za rozbřesku otvírali své zaprášené krámky a pachtili se v nich bez oddechu aţ do půlnoci. I ti uţ všichni zemřeli. Počet zemřelých nezadrţitelně rostl. A Němci stále ještě bojovali. Smrt byla podle všeho nezvratná a Yossarian se začal děsit toho, ţe i on uţ svou ţivotní partii prohrál.

Yossarian měl ve svém stanu příjemně teplo, kdyţ nastalo chladné počasí, protoţe Orrova kamínka fungovala naprosto bezvadně, a bylo by se mu tam ţilo docela obstojně, kdyby ho netrápily vzpomínky právě na Orra a kdyby mu tam

— 313 —

jednoho dne divoce nevtrhla ta parta rozjařených spolubydlících, členů dvou kompletních bojových posádek, o které poţádal plukovník Cathcart po smrti Kida Sampsona a McWatta a jeţ dorazily na místo za necelých osmačtyřicet hodin.

Yossarian se jednoho dne vrátil celý zdrchaný z náletu, a kdyţ viděl, ţe jich má plný stan, na znamení protestu přímo zavyl — dlouze, hlasitě, skřehotavě.

Byli čtyři, a kdyţ si navzájem pomáhali sestavit polní lůţka, byli pořád samá legrace. Vyváděli jako malí kluci. Jen je Yossarian uviděl, bylo mu jasné, ţe jsou úplně nemoţní. Byli veselí, překypovali horlivostí a energií a všichni se znali uţ

ze Států. Beznadějné případy. Hlučná, sebevědomá štěňata, prázdné jednadvacetileté makovice. Studovali na různých univerzitách a byli zasnoubeni s hezkými, upravenými děvčaty, jejichţ fotografie se uţ smály z rámečků postavených na římse nad Orrovým krbem. Doma měli motorové čluny, hráli tenis a jezdili na koni. Jeden z nich uţ dokonce spal s nějakou starší ţenskou. V

různých částech vlasti znali tytéţ lidi a jeden kaţdý z nich chodil do školy aspoň s jedním bratrancem či sestřenicí jednoho kaţdého ze zbývajících tří. Poslouchali přenosy z amerického baseballového mistrovství a upřímně je zajímalo, jak doma dopadla poslední utkání v americkém fotbalu. Byli to zabedněnci a měli vysokou bojovou morálku. Byli šťastní, ţe válka ještě neskončila a ţe mohou na vlastní kůţi zaţít, jak vypadá opravdový boj. Ještě zdaleka neměli vybaleno, a uţ je Yossarian vyhodil.

Nepřipadá v úvahu, s těmihle lidmi přece on nebude bydlet v jednom stanu, vysvětloval Yossarian neústupně serţantu Towserovi, jehoţ naţloutlá tvář pak vypadala velice malomyslně, kdyţ Yossarianovi sděloval, ţe ty nové důstojníky bude asi muset přece jen přijmout. Není prý oprávněn ţádat od velitelství skupiny další stan pro šest muţů, kdyţ Yossarian jeden obývá úplně sám.

„Já ten stan neobývám sám,“ prohlásil zamračeně Yossarian. „Bydlí tam se mnou ten mrtvěj chlap. Jmenuje se Mudd.“

„Prosím vás, pane kapitáne,“ povzdechl si serţant Towser unaveně a vrhl kradmý pohled před vchod, kde postávali oni čtyři vyjevení noví důstojníci a mlčky, zaraţeně je poslouchali. „Mudd přece zahynul při tom náletu na Orvieto.

Vţdyť to přece víte. Letěl hned vedle vás.“

„Tak proč mi ze stanu nevystěhujete jeho věci?“

„Protoţe se u nás vlastně vůbec nehlásil. Pane kapitáne, prosím vás, nezačínejte s tím zase. Jestli chcete, můţete se nastěhovat k poručíku Natelymu.

Poslal bych vám tam z kanceláře nějaké lidi, aby vám pomohli přenést si k němu věci.“

Avšak zřeknout se Orrova stanu, to znamenalo zřeknout se Orra samého a vydat ho na pospas posměchu a kolektivnímu zneuctění, které mu hrozilo od těch čtyř prostoduchých důstojníků, chystajících se do stanu nastěhovat. Nebylo by přece spravedlivé, aby tihle nafoukaní cucáci přišli zadarmo k hotovému a jen tak

— 314 —

beze všeho se nakvartýrovali do nejţádanějšího stanu na ostrově. Ale předpis je předpis, vysvětloval serţant Towser, a tak Yossarianovi nezbylo neţ jim s náznakem rezignovaně omluvného postoje uvolnit místo a utrousit sem tam kajícně nějakou dobrou radu, kdyţ mu bezohledně ničili jeho soukromí a počínali si ve stanu jako doma.

Yossarian se ještě nikdy nedostal do styku s partou, která by ho deptala tak citelně jako tihle hoši. Měli ustavičně dobrou náladu. Všemu se chechtali, Yossarianovi říkali ţertovně Yo-Yo, a kdyţ se pozdě večer vraceli do stanu, pokaţdé se jim povedlo vzbudit ho svou nemotornou, škobrtavou, hihňavou snahou chovat se tiše. Jakmile se naštvaně posadil na posteli a začal jim nadávat, zasypali ho chlácholivými výkřiky, přetékajícími trapným, rozjařeně druţným kamarádstvím. Pokaţdé by je byl nejraději ubil. Strašně mu připomínali synovečky kačera Donalda. Yossariana se báli a neustále ho pronásledovali projevy štědrosti, o které ani v nejmenším nestál, a otravovali ho ustavičnými drobnými pozornostmi. Byli bezstarostní, chlapečtí, druţní, naivní, drzí, uctiví a nezvládnutelní. A hloupí — na nic si nestěţovali. Plukovníka Cathcarta obdivovali a podplukovníka Korná pokládali za neobyčejně vtipného člověka.

Yossariana se báli, ale sedmdesáti bojových letů plukovníka Cathcarta vůbec ne.

Prostě čtyři prostoduší zelenáči, kteří měli ze všeho srandu a Yossariana doháněli k šílenství. Nebyl schopen jim vysvětlit, ţe on je vrtošivý, mrzoutský osmadvacetiletý podivín, ţe patří k jiné generaci, do jiné éry, do jiného světa, ţe uţívat si uţ ho nudí, ţe to nestojí za tu námahu, ţe i oni ho nudí. Nedokázal je přimět, aby drţeli hubu; byli horší neţ ţenské. Na to, aby šli trochu do sebe a uvědomili si veškerou tíhu ţivota, neměli dost rozumu.

Brzy se za nimi začali táhnout kamarádi od jiných eskader a z Yossarianova stanu si udělali svůj zapadák. Často se ani nemohl protlačit dovnitř. A nejhorší bylo, ţe uţ si tam nemohl vodit sestru Duckettovou. Kde jinde se mohli milovat, kdyţ venku vládlo takové hnusné počasí? Tuhle pohromu nepředvídal. Měl nutkání rozrazit jim kaţdému lebku pěstí nebo je aspoň jednoho po druhém drapnout za kalhoty a za límec a jednou provţdy je vyházet do zatuchlého, zahnívajícího plevele mezi jeho pisoárem, odloţenou polévkovou konví s proděravělým dnem, a latrínou eskadry, sbitou ze sukovitých jedlových prken, která stála kousek dál a vypadala jako opuštěná pláţová kabina.

Avšak místo aby jim rozrazil hlavy, trmácel se v galoších a černém nepromokavém plášti zamţenou temnotou za Náčelníkem Bílým Polozubem, aby se ho zeptal, jestli by se k němu nechtěl přestěhovat a nevypudil ty zmlsané, fajnové mazánky z jeho stanu svými výhrůţkami a prasáckým chováním. Ale Náčelník Bílý Polozub se třásl zimou a myslel pouze na to, ţe uţ má nejvyšší čas přestěhovat se do špitálu a umřít tam na zápal plic. Instinkt mu prozradil, ţe nadešla jeho chvíle. Na prsou ho bolelo a neustále pokašlával. Uţ ani whisky ho

— 315 —

nedokázala zahřát. A nejstrašnější bylo, ţe se kapitán Flume nastěhoval zpátky do své maringotky. To bylo zlé znamení, jeţ bylo moţné vyloţit jen jedním způsobem.

„Musel se vrátit,“ přesvědčoval Yossarian zachmuřeného Indiána s mohutným hrudníkem, jehoţ kdysi ostře řezaná bronzová tvář uţ ztratila všechnu ušlechtilost a byla teď nezdravě šedá, v marné snaze ho trochu povzbudit.

„Kdyby ţil v tomhle počasí dál v lese, určitě by co nejdřív zhebnul zimou.“

„Kdepak, počasí by toho poseru z lesa nevyhnalo,“ odporoval mu zatvrzele Náčelník Bílý Polozub. Poklepal si na čelo a tvářil se tajemně. „Ani nápad. Ten něco ví. Ví, ţe přišla chvíle, kdy musím umřít na zápal plic. To je to, co mu dává jistotu. A já vím, ţe nadešel můj čas.“

„Co na to říká doktor Daneeka?“

„Já nemůţu říkat vůbec nic,“ prohlásil lítostivě doktor Daneeka ze své stoličky v temném koutě stanu. V mihotavém světle svíčky měla jeho hladká, zašpičatělá, drobná tvář tmavě zelenou barvu. Odevšad bylo cítit plíseň. Ţárovka ve stanu praskla uţ před několika dny, ale ani jeden z těch dvou nenašel v sobě dost energie, aby ji vyměnil za novou. „Nesmím uţ provozovat lékařskou praxi,“

dodal doktor Daneeka.

„Je totiţ mrtvěj,“ popásal se na něm zrakem Náčelník Bílý Polozub a potěšeně se rozřehtal, pokud mu to zahleněné hrdlo dovolovalo. „To je přece hlína.“

„Uţ mi ani nedávají plat.“

„To je váţně hlína,“ opakoval Náčelník Bílý Polozub. „Celou dobu mu leţely v ţaludku moje játra, a podívej se, jakej to s ním vzalo rychlej konec. Je po něm.

Zabila ho jeho vlastní chamtivost.“

„Kdepak, nic takového,“ řekl na to doktor Daneeka klidným, nevzrušeným hlasem. „Chamtivost ještě nikoho nezabila. To všechno ten všivej doktor Stubbs.

Poštval proti doktorům skupiny plukovníka Cathcarta a podplukovníka Korná.

Tou svou pitomou zásadovostí kazí renomé celé doktorské profesi. Jestli si nedá pozor, tak ho dá sdruţení lékařů jeho státu na černou listinu a ţádná nemocnice ho nevezme.“

Yossarian sledoval, jak Náčelník Bílý Polozub pečlivě nalévá do tří lahviček od šampónu whisky a ukládá je do vaku, který si právě balil.

„Aţ půjdeš do špitálu, nechtěl by ses cestou stavit u mě a dát aspoň jednomu z nich do nosu?“ navrhl mu. „Mám je tam čtyři, a za chvíli mě z toho stanu vyštípou.“

„Poslyš, přesně něco takovýho se kdysi přihodilo celýmu mýmu kmeni,“ řekl na to Náčelník Bílý Polozub s radostným zadostiučiněním. Sedl si na lůţko a zachechtal se. „Proč si neřekneš kapitánu Blackovi, aby ti je odtamtud vykopal?

Byl by jistě bez sebe blahem.“

— 316 —

Při pouhé zmínce o kapitánu Blackovi stáhl Yossarian kysele obličej. Kapitán Black se na nové letce uţ dávno vytahoval pokaţdé, kdyţ si přišli do zpravodajského stanu pro mapy nebo informace. V souvislosti s kapitánem Blackem se jeho postoj k spolubydlícím rázem změnil a začalo mu jich být vlastně líto. Oni přece za to nemůţou, ţe jsou tak mladí a milí, říkal si, kdyţ si nejistým kuţelem světla baterky vyhledával v temnotě cestu zpět. I on si přál být mladý a milý. A ţe jsou kuráţní, sebevědomí a bezstarostní? To také není jejich chyba. Bude s nimi muset mít chvíli trpělivost. Postačí, kdyţ jednoho nebo dva z nich zabijou a zbylí budou aspoň raněni, a stanou se z nich normální lidi. Sliboval si, ţe bude vůči nim snášenlivější a benevolentnější, ale kdyţ s tímto mírumilov-ným předsevzetím nakoukl do stanu a uviděl v krbu vysoko plápolat oheň, ztratil leknutím dech. Orrova nádherná březová polena se mění v dým! Jeho spolubydlící je zapálili! Ohromeně civěl do těch čtyř buranských, rozhicovaných tváří a chtělo se mu vmést do nich záplavu šťavnatých kleteb. Zdravili ho přátelskými výkřiky a pohostinně ho vybízeli, aby si přitáhl ţidli a ochutnal jejich kaštany a pečené brambory, a on by jim byl nejraději otloukl hlavy o sebe. Co si s nimi počne?

A hned příštího rána zlikvidovali mrtvého muţe v jeho stanu. Trvalo to jen chvilku a byl pryč! Odnesli jeho kavalec a všechny jeho věci do křoví a jednoduše to tam pohodili a pak se vítězoslavně vrátili a hrdě si mnuli ruce jako po dobře vykonané práci. Jejich nezlomná rozhodnost, jejich zápal, jejich praktičnost a schopnost udělat vše, co si zamanou, to všechno Yossariana omračovalo. V

kratičké chvilce energicky vyřešili problém, se kterým Yossarian a serţant Towser zápolili neúspěšně uţ několik měsíců. Yossariana to vyděsilo — dostal strach, ţe jeho se moţná dokáţou zbavit stejně jednoduše — a běţel za Hladovým Joem a uprchl s ním do Říma den předtím, neţ se Natelyho děvka konečně jednou pořádně vyspala a probudila se po uši zamilovaná.

— 317 —

33. Natelyho děvka

V Římě se mu stýskalo po sestře Duckettové. Kdyţ Hladový Joe odletěl se svým kurýrním letadlem, bylo to prakticky to jediné, čím si mohl krátit dlouhou chvíli. Yossarianovi se po sestře Duckettové stýskalo tak strašně, ţe vyběhl do ulic a lačně pátral po Lucianě, na jejíţ smích a neviditelnou jizvu nemohl zapomenout, nebo po té podnapilé, rozcuchané couře s kalným pohledem, které z hluboce rozepnuté oranţové saténové blůzky dráţdivě vykukovala překypující bílá podprsenka a kterou tenkrát Aarfy tak necitelně donutil, aby svůj nemravný prsten s lososově růţovou kamejí vyhodila z okénka auta. Jak po těch děvčatech touţil! Avšak hledal je marně. Beznadějně je obě miloval a věděl, ţe uţ ţádnou z nich nikdy neuvidí. Zmocňovalo se ho zoufalství. Začaly ho pronásledovat vidiny. Prahl po sestře Duckettové, aby jí mohl vyhrnout sukni aţ do pasu a obnaţit její útlá stehna aţ k bokům. Rozdal si to místo toho s nějakou hubenou prostitutkou, kterou trápil vlhký kašel — sbalila ho v jedné úzké uličce mezi dvěma hotely. Nebylo to však zdaleka ono, a tak spěchal do ubikace muţstva za macatou, přítulnou sluţkou v sněhobílých kalhotkách, která byla sice celá pryč z toho, ţe ho zase vidí, ale nepodařilo se jí patřičně ho uspokojit. Zůstal tam a šel si brzy lehnout, sám. Ráno se probudil celý otrávený a po snídani tam povalil jakousi pěknou, malou, buclatou dívčinu, kterou tam objevil, ale i s ní to nestálo za moc, a tak ji hned potom vyhnal a šel se ještě trochu prospat. Dřímal aţ do oběda a pak se vydal nakupovat dárky pro sestru Duckettovou. Sluţce se sněhobílými kalhotkami koupil šálu a ta mu svou vděčnost projevila tak lačně, ţe zase ihned začal šílet po sestře Duckettové a ţádostivě se vyřítil ven znovu pátrat po Lucianě. Místo ní však našel Aarfyho, kterého dopravil do Říma vracející se Hladový Joe ještě s Dunbarem, Natelym a Dobbsem. Aarfy se však toho večera odmítl zúčastnit opilé záchranné výpravy, jejímţ cílem bylo vysvobodit Natelyho děvku z rukou postarších vojenských hlavounů, kteří ji drţeli v zajetí v jednom hotelu, protoţe nechtěla říct strejdo.

„Proč bych měl zrovna kvůli ní riskovat, ţe přijdu do maléru?“ ptal se Aarfy povýšenecky. „Ale tohle Natelymu neříkej. Pověz mu, ţe mám neodkladnou schůzku s jedním velmi významným členem bratrstva.“

Parta postarších vojenských hlavounů nechtěla Natelyho děvku pustit, dokud ji nedonutí říct strejdo.

„Řekni strejdo,“ chtěli po ní.

„Strejdo,“ řekla.

„Ale ne. Řekni strejdo.“

„Strejdo,“ řekla.

„Pořád to nechápe.“

— 318 —

„Pořád to ještě nechápeš, viď? Jak tě máme nutit, abys řekla strejdo, kdyţ nám vţdycky poslušně vyhovíš a řekneš to? Uţ je ti to jasný? Takţe kdyţ ti řekneme, abys řekla strejdo, neříkej strejdo. Ano? Tak řekni strejdo.“

„Strejdo,“ řekla.

„Ale ne, neříkej strejdo! Řekni strejdo.“

Neřekla strejdo.

„Výborně!“

„Senzace!“

„No konečně. Řekni strejdo!“

„Strejdo,“ řekla.

„To nemá cenu.“

„Nemá to cenu, není to vono. Prostě na nás kašle. To není ţádná sranda, nutit ji, aby řekla strejdo, kdyţ je jí úplně fuk, jestli ji nutíme říct strejdo nebo ne.“

„Vono je jí to fakticky fuk. Řekni noha.“

„Noha.“

„Vidíte? Muţem si dát třeba nohu za krk, jí je to mašlička. Jsme pro ni vzduch. Muţem ti bejt ukradený, viď?“

„Strejdo,“ řekla.

Opravdu jí mohli být ukradení, a to je hrozně rozčilovalo. Pokaţdé kdyţ zívla, surově s ní zatřásli. Vyhroţovali jí, ţe ji vyhodí z okna, ale ani to ji nevyvedlo z klidu. Ty vysoce postavené činitele to totálně demoralizovalo. Nudila se, nic ji nezajímalo a strašně se jí chtělo spát. Táhla to nepřetrţitě uţ dvaadvacet hodin a litovala, ţe jí ti chlapi nedovolili odejít zároveň s dvěma dalšími děvčaty, s nimiţ

tu orgii zahájili. Nedovedla pochopit, proč jim tak záleţelo na tom, aby se smála, kdyţ se smáli oni, a proč chtěli, aby se jí líbilo, kdyţ se s ní milovali. Byla to pro ni všechno jedna velká záhada, ale vůbec ji to nezajímalo.

Nevěděla, co po ní vlastně chtějí. Vţdycky kdyţ se jí zavřely oči a hlava jí klesla na prsa, zatřásli s ní a probudili ji a znovu ji nutili, aby řekla strejdo. A vţdycky kdyţ řekla strejdo, byli moc zklamaní. Co to asi znamená, to strejdo, říkala si. Seděla na pohovce v trpné, flegmatické otupělosti, pusu ochable pootevřenou, všechno šatstvo nedbale pohozené v koutě na podlaze, a právě kdyţ

ospale uvaţovala o tom, jak dlouho asi ještě hodlají sedět nazí kolem ní v tom elegantním hotelovém apartmá a nutit ji, aby řekla strejdo, přivedla tam Orrova stará přítelkyně, která se mohla málem počurat, jak se smála Yossarianovým a Dunbarovým opilým fórkům, Natelyho a ostatní členy jeho povedené záchranné expedice.

Dunbar vzal Orrovu starou přítelkyni s láskyplnou vděčností za zadek a podal ji jako štafetu dozadu Yossarianovi, který si ji opřel o dveře, objal ji oběma rukama kolem boků a chlípně se o ni otíral celým tělem. Objevil se však Nately, chytil Yossariana za paţi, odtrhl ho od ní a odvedl ho do modrého salónu, kde uţ

— 319 —

byl Dunbar v plné práci. Všechno, co mu přišlo do ruky, vyhazoval oknem ven na dvůr. Dobbs se zase oháněl stojanem popelníku a demoloval nábytek. Náhle se ve dveřích vedoucích do dalšího pokoje zjevil nahý, směšný človíček, kterému na břichu svítila jizva po operaci slepého střeva, a zabečel:

„Co se tady děje?“

„Máš špinavý nohy, lemoune,“ řekl mu Dunbar.

Muţ si oběma rukama přikryl přirození a zmizel. Dunbar, Dobbs a Hladový Joe tedy blaţeně pokračovali v demolici a co dokázali uzvednout — elá... hop! —

vyletělo oknem. Brzy byli hotovi s různými součástmi uniforem, povalujících se po gaučích, a s příručními zavazadly na podlaze a právě se pustili do likvidace cedrové skříně, kdyţ se znovu otevřely dveře do vedlejší místnosti a capkavě do nich vstoupil jiný bosý pán, který od krku nahoru vypadal neobyčejně distingvovaně.

„Poslyšte, nechtě toho, ano?“ vyštěkl. „Co si to vůbec dovolujete?“

„Máš špinavý nohy, lemoune,“ řekl mu Dunbar.

Muţ si zakryl klín stejně jako ten první a ztratil se. Nately se hnal za ním, ale cestu mu zastoupil onen první oficír, který si před sebou drţel jako zástěru polštář.

„Poslyšte, chlapi!“ zařval rozkaceně. „Nechtě toho, jo?“

„Nechtě toho, jo?“ odpověděl Dunbar.

„To jsem řekl já vám.“

„To jsem řekl já vám,“ řekl Dunbar.

Muţ ve dveřích popuzeně zadupal, ale očividně ztratil páru. „To po mně schválně všechno opakujete?“

„To po mně schválně všechno opakujete?“

„Ţe U dám přes drţku.“ Muţ zvedl pěst.

„Abych nedal přes drţku já tobě,“ varoval ho Dunbar chladně. „Jseš německej špión a dám tě zastřelit.“

„Nejsem ţádnej německej špión. Jsem americký plukovník.“

„Na americkýho plukovníka nevypadáš. Vypadáš jako malej tlouštík, kterej si před sebou drţí polštář. Kdepak máš uniformu, ty americkej plukovníku?“

„Před chvilkou jste mi ji vyhodili z okna.“

„Tak uţ dost legrace, mládenci,“ prohlásil Dunbar. „Zavřete toho pitomce, aţ

zčerná. Odvezte ho na stanici, zamkněte ho tam do cely a zahoďte klíc.“

Plukovník zbledl strachem. „Zbláznil jste se? Kde máte odznak? Hej, vy? Kdo vás tam pustil?“

Otočil se však příliš pozdě a Nately, který v druhé místnosti zahlédl sedět na pohovce svoje děvce, mu jako blesk proklouzl za zády dovnitř. Ostatní tam pronikli za ním a octli se uprostřed celého hejna nahatých hlavounů. Hladový Joe se hystericky rozesmál, kdyţ je spatřil, ukazoval si prstem na jednoho po druhém

— 320 —

a plácal se uţasle do cela a do stehen. Dvě z těchto postav, mohutnější neţ ostatní, vykročily sveřepě proti nim, ale kdyţ si povšimly disgustovaných, nepřátelských pohledů Dunbarových a Dobbsových a uviděly, ţe Dobbs třímá dosud v ruce jako dvouhlavý kyj onen popelníkový stojan z tepaného ţeleza, jímţ předtím demoloval nábytek v salónu, daly se spěšně na ústup. Nately uţ seděl vedle své milované. Několik vteřin na něj tupě hleděla, jako by ho nepoznávala. Potom se jí na tváři objevil mdlý úsměv, přivřela oči a hlava jí klesla na jeho rameno. Nately upadl do extáze — bylo to poprvé, kdy se na něj usmála.

„Filpo,“ pravil jeden nenápadný, štíhlý, značně vyčerpaný pán, který se ani nenamáhal vstát z křesla. „Vy jste neuposlechl rozkazu. Řekl jsem vám přece jasně, abyste je vyhodil, a vy jste je místo toho přivedl sem. Nechápete, ţe v tom je jistý rozdíl?“

„Vyházeli nám všechny věci z okna, pane generále.“

„Výborný manévr. I naše uniformy? To bylo od nich chytré. Bez uniforem nikoho nepřesvědčíme, ţe jsme vysocí důstojníci.“

„A co takhle zjistit si jejich jména, Lou, a potom —“

„Uklidni se, Nede,“ zarazil mluvícího unaveně štíhlý muţ. „Přesuny obrněných divizí během bojových akcí, na to jsi moţná kofr, ale sloţité společenské situace jsou pro tebe španělská vesnice. Dříve nebo později dostaneme svoje uniformy zpátky a pak zase budeme jejich nadřízení. Opravdu nám vyhodili uniformy z okna? To byl skvělý taktický tah.“

„Vyhodili z okna úplně všechno.“

„I to, co bylo ve skříni?“

„Vyhodili ven i tu skříň, pane generále. To byla ta rána, kterou jsme slyšeli, kdyţ jsme si mysleli, ţe nás jdou pobít.“

„A teď vyhodíme z okna vás,“ vyhroţoval Dunbar.

Generál poněkud pobledl. „Co toho člověka tak rozčililo, proboha?“ ptal se Yossariana.

„S tím nejsou ţádné ţerty,“ řekl Yossarian. „Tu holku byste měli radši pustit.“

„Spánembohem, jen si ji vemte,“ zvolal generál ulehčeně. „Stejně z ní máme všichni mindráky. Za těch sto dolarů, co jsme jí dali, nás mohla aspoň trošku nenávidět, nebo dát najevo, ţe se jí hnusíme. Ale nestáli jsme jí zřejmě za to. Ten vás hezký mladý přítel má o ni zřejmě velký zájem, jak vidím. Sledujte, jak jí pod záminkou, ţe jí natahuje punčochy, pořád zapomíná prsty mezi stehny.“

Nately se provinile začervenal, přistiţen při činu, a s dalšími fázemi oblékání si uţ pospíšil. Dívka tvrdě spala a oddechovala tak pravidelně, ţe se to podobalo lehoučkému chrápání.

„A co na ni teď zaútočit, Lou?“ navrhoval jiný důstojník. „Máme početní převahu, a kdybychom provedli obchvat —“

— 321 —

„Zaraz, Bille,“ přerušil ho generál s povzdechem. „Jsi moţná kanón přes klešťové obchvaty v plochém terénu za dobrého počasí, kdyţ uţ nepřítel vyčerpal veškeré zálohy, to ti nikdo nebere, ale v jiných věcech ti to tak jasně nemyslí. Co by nám byla platná?“

„Pane generále, naše strategické postavení je velice vratké. Nemáme co na sebe a ten z nás, který bude muset dolů a projít halou, aby nám ze dvora přinesl uniformy, bude mít značně potupnou a trapnou úlohu.“

„Pravda, Filpo, vystihl jste to přesně,“ řekl na to generál. „A to je důvod, proč tu úlohu sehrajete vy sám. Dejte se do toho.“

„Nahý, pane generále?“

„Jestli si myslíte, ţe vám to pomůţe, vezměte si s sebou ten svůj polštář. A aţ

mi dole budete brát prádlo a kalhoty, přineste mi nahoru taky cigarety, ano?“

„Dám vám to sem všechno přinést,“ nabízel Yossarian.

„Sláva, pane generále,“ oddechl si Filpo. „Takţe nemusím nikam chodit.“

„Filpo, vy jste ťulpas. Copak vám nedošlo, ţe si z nás ten člověk dělá legraci?“

„Vy si z nás děláte legraci?“

Yossarian přikývl a Filpova naděje se rozplynula. Yossarian se zasmál a pomohl Natelymu odvést jeho děvče ven na chodbu a do výtahu. Usmívala se, jako by se jí něco hezkého zdálo, a hlava jí dosud spočívala na Natelyho rameni.

Dobbs a Dunbar běţeli napřed, aby na ulici chytili taxíka.

Kdyţ z něho společně vystupovali, Natelyho děvka se na chvilku probrala.

Neţ ji namáhavě vystrkali po schodech nahoru k bytu, kde bydlela, několikrát naprázdno polkla, ale neţ ji Nately stačil vysvléci a uloţit do postele, spala jiţ

zase jako zabitá. Vydrţela spát nepřetrţitě osmnáct hodin a Nately zatím celé příští dopoledne pobíhal po bytě a kaţdého, na koho narazil, okřikoval, aby byl zticha. Kdyţ se konečně probudila, byla do něho vášnivě zamilovaná. Stačilo nakonec jen velmi málo, aby si získal její srdce — umoţnit jí, aby se jednou opravdu dobře vyspala.

Kdyţ dívka otevřela oči a spatřila ho u sebe, spokojeně se usmála, rozkošnicky protáhla pod šustící přikrývkou dlouhé nohy a pokynula mu, aby si vlezl k ní, v očích přitrouble náměsíčný výraz roztouţené samice. Nately k ní přilehl zmámen svým štěstím. Pociťoval tak neskonalou blaţenost, ţe mu ani příliš nevadilo, kdyţ do pokoje vletěla její mladší sestra, zrovna, kdyţ byli v nejlepším, a skočila na postel mezi ně. Natelyho děvka ji plácla a pokárala ji, ale tentokrát se shovívavě dobromyslným smíchem, a Nately se uvelebil mezi nimi, objal je kolem ramen a připadal si jako silný a šlechetný ochránce ţen. Došel k názoru, ţe tvoří vlastně docela pěknou rodinku. Aţ ta malá ještě trošku vyroste, půjde studovat na nějakou dobrou kolej, Smithovu či Radcliffovu nebo třeba na Bryn Mawr — to uţ se nějak zařídí. Za několik minut vyskočil, aby se svým

— 322 —

štěstím halasně seznámil svoje přátele. Jásavě na ně volal, aby přišli do pokoje, a kdyţ se dostavili, vylekal je tím, ţe jim přibouchl dveře rovnou před nosem. V

poslední chvíli si uvědomil, ţe jeho milá nemá nic na sobě.

„Oblékni se,“ poroučel jí a v duchu si gratuloval ke své duchapřítomnosti.

„ Perchè?“ ptala se zvědavě.

„ Perchè?“ opakoval po ní a shovívavě se zasmál. „Protoţe si nepřeji, aby tě viděli nahou.“

„ Perchè no?“ chtěla vědět.

„ Perchè no?“ podíval se na ni překvapeně. „Protoţe se nehodí, aby tě jiní muţi okukovali nahou, proto.“

„ Perchè no?“

„ Protoţe to nechci a dost!“ vybuchl Nately zoufale. „Jen se se mnou prosím tě nehádej. Jsem tvůj muţ a ty musíš udělat, co ti poručím. Přikazuji ti, abys odedneška z tohohle pokoje nevycházela jinak neţ docela oblečená. Rozumíš?“

Dívka se na něj dívala jako na šílence. „Zbláznil ses? Che succede?“

„Myslím to naprosto váţně.“

„ Tu sei pazzo!“ křikla na něj s podráţděným údivem a vyskočila z postele.

Tiše si brblala cosi nesrozumitelného, natáhla si kalhotky a namířila si to ke dveřím.

Nately se napřímil, plný muţné autority. „Zakazuji ti odejít takhle z tohoto pokoje,“ oznámil jí.

„ Tu sei pazzo!“ zvolala na něj přes rameno. To uţ byla venku před pokojem a nevěřícně kroutila hlavou. „ Idiota! Tu sei un pazzo imbecille!“

„ Tu sei pazzo!“ prohlásila její hubená mladší sestra a vydala se za ní krokem neméně hrdým.

„Hned se vrať,“ nařizoval jí Nately. „Ani ty mi nebudeš chodit takhle ven!“

Mladší sestra proplula důstojně kolem něho a pak na něho přes rameno zavolala: „ Idiota! Tu sei un pazzo imbecille.“

Nately krouţil několik vteřin po pokoji celý vzteklý, obraz zoufalé bezmoci, a pak se vyřítil do salónu přikázat přátelům, ţe se na jeho dívku nesmějí dívat.

Právě si jim na něj stěţovala, na sobě pouze kalhotky.

„Proč ne?“ ptal se Dunbar.

„Proč ne?“ vykřikoval Nately. „Protoţe je to teď moje děvce a nikdo nemá právo ji očumovat, pokud není úplně oblečená.“

„A proč ne?“ ptal se Dunbar.

„Vidíte?“ pravila dívka a pokrčila rameny. „ Lui è pazzo!“

„ Si, è molto pazzo,“ přidala se jako ozvěna její mladší sestra.

„Kdyţ tedy nechceš, abysme ji očumovali, tak ji donuť, aby se oblékla!“ radil mu hádavě Hladový Joe. „Co vlastně po nás chceš?“

— 323 —

„Kdyţ ona mě nechce poslouchat,“ přiznal Nately zahanbeně. „Nedá se nic dělat, odedneška, kdyţ se objeví takhle, musíte zavřít oči nebo koukat jinam.

Platí?“

„ Madonn‘!“ vyjeklo jeho děvce pobouřeně a vyběhlo ze salónu.

„ Madonn‘!“ vyjekla její mladší sestra a vyběhla za ní.

„ Lui è pazzo.“ poznamenal dobromyslně Yossarian. „To se teda musí uznat.“

„Straší ti ve věţi, či co?“ ptal se Natelyho Hladový Joe. „Ještě jí nakonec zakáţeš chodit na štrych.“

„Odedneška ti zakazuji chodit na štrych, s tím je konec,“ oznámil Nately své dívce.

„ Perchè?“ ptala se udiveně.

„ Perchè?“ zaječel ohromeně. „Protoţe to není pěkné, proto.“

„ Perchè no?“

„ Protoţe proto!“ trval na svém Nately. „Taková hezká dívka, jako jsi ty, přece nemůţe shánět po ulicích chlapy, aby se s ní šli vyspat. Dám ti tolik peněz, kolik budeš potřebovat, takţe nic takového uţ nemusíš provozovat.“

„A co budu místo toho celej den dělat?“

„Co budeš dělat?“ opáčil Nately. „To, co dělají tvoje přítelkyně.“

„Všechny moje přítelkyně shánějí po ulicích chlapy, aby se s nimi šly vyspat.“

„Tak si najdeš nové přítelkyně! Stejně si nepřeji, aby ses s takovými děvčaty stýkala. Prostituce je zlořád. To ví kaţdý, dokonce i tamhleten chlap.“ Obrátil se s důvěrou na zkušeného staříka. „Nemám pravdu?“

„Nemáte,“ odpověděl ten starý muţ. „Prostituce jí poskytuje příleţitost poznávat stále nové lidi. Tráví při ní dlouhé hodiny venku na zdravém vzduchu, má při ní bohaté moţnosti tělesného pohybu a chrání ji před všelijakými nepříjemnostmi.“

„Nařizuji ti, abys s tímhle potměšilým vyţilcem okamţitě přerušila veškeré styky,“ přikázal na to Nately přísně své dívce.

„ Va fongul!“ odpověděla mu a obrátila utrápené oči ke stropu. „Co po mně vlastně chce?“ bědovala a hrozila mu pěstí. „ Lasciami!“ křikla na něj výhruţně.

„ Stupido! Kdyţ ti moje přítelkyně připadají tak špatný, proč s nima teda tvoji přátelé pořád dělají fiky-fik? Měl bys jim to taky zakázat.“

„Odedneška, hoši,“ nabádal Nately své přátele, „byste se měli přestat pořád mrouskat s těmi jejími přítelkyněmi a trochu se usadit.“

„ Madonn‘!“ volali jeho přátelé a obraceli utrápené oči ke stropu.

Nately se dočista pomátl. Chtěl po nich, aby se neprodleně zamilovali a oţenili. Dunbar by si mohl vzít tu Orrovu holku a Yossarian ať se zamiluje třeba do sestry Duckettové, a kdyţ ne do ní, tak do kterékoli jiné dívky, a po válce budou všichni pracovat v podniku Natelyho otce a vychovávat děti v téţe části města. Natelymu uţ to bylo všechno jasné. Láska z něho udělala romantického

— 324 —

idiota. Zahnali ho zpátky do loţnice a on se tam s ní vzápětí znovu poškorpil, tentokrát kvůli kapitánu Blackovi. Souhlasila nakonec s tím, ţe s kapitánem Blackem uţ nikdy nevleze do postele, ani mu nebude strkat Natelyho peníze, ale za ţivý svět se nechtěla Natelymu podvolit, pokud šlo o toho šeredného, zanedbaného, zpustlého, chlípného dědka, který Natelyho rozkvétající milostný románek zesměšňoval uráţlivými poznámkami a nechtěl uznat, ţe Kongres Spojených států je největší a nejmoudřejší poradní sbor na celém světě.

„Odedneška,“ nařizoval Nately rozhodně svému děvčeti, „ti kategoricky zakazuji ztratit s tím odporným starcem byť jen jediné slovo.“

„Uţ zase ten děda?“ kvílela dívka, uţ celá popletená. „Perchè no?“

„Neváţí si Sněmovny reprezentantů.“

„Mamma mia! A proč ti to tak vadí?“

„È pazzo,“ poznamenala filozoficky její mladší sestra. „Tím je všechno jasný.“

„Si,“ souhlasila starší dívka ochotně a oběma rukama si zuřivě vjela do vlasů.

„Luí è pazzo.“

Ale kdyţ Nately odletěl, moc se jí po něm stýskalo, a strašně se rozzlobila na Yossariana, kdyţ ho vší silou praštil do obličeje, aţ mu přerazil nos, a Nately s tím musel do nemocnice.

— 325 —

34. Den díkůvzdání

Vinu na tom, ţe Yossarian praštil Natelyho na Den díkůvzdání do nosu, měl ve skutečnosti serţant Knight. Stalo se to pozdě večer. Všichni u eskadry vzdali předtím pokorný dík Milovi za fantasticky opulentní hody, při kterých se důstojníci i ostatní vojáci nenasytně přezírali celé odpoledne, i za nevyčerpatelnou zásobu netknutých lahví laciné whisky, ze které rozhazovačně rozdával kaţdému, kdo měl zájem. Ještě se ani nestačilo setmít, a uţ všude po táboře nalomeně postávali mladí nezkušení vojáčkové, v tváři celí zelení, a tiše zvraceli, a jiní uţ úplně ztuhli a leţeli v opilém bezvědomí na zemi. Vzduch ošklivě páchl. Jiní nabírali stále větší páru, jak hodiny míjely, a bezcílné, nevázané oslavy nabývaly stále divočejšího rázu. Drsné, bezuzdné, oţralé saturnálie prosákly lesem aţ k důstojnickému klubu a šířily se dál do kopců směrem k nemocnici a k postavením protivzdušné obrany. U eskadry došlo k několika pěstním soubojům a jednoho vojáka dokonce kdosi pobodal. Desátník Kolodny se ve zpravodajském stanu střelil do nohy, kdyţ si hrál s nabitou pistolí, a kdyţ leţel v sanitce, která s ním uháněla do nemocnice, a z rány mu nezadrţitelně prýštila krev, natřeli mu dásně a prsty u nohou nafialovo. K

ošetřovně se nepřetrţitě belhali provinilí muţové s rozříznutými prsty, rozbitými hlavami, zkaţenými ţaludky a zlomenými kotníky a Gus s Wesem jim s rozkoší natírali dásně a prsty u nohou nafialovo a rozdávali projímadlo, které pak pacienti promptně odhazovali do blízkého křoví. Bujné oslavy se protáhly dlouho do noci, jejíţ klid neustále narušovaly radostné i zběsilé výkřiky či spíše skřeky lidí, kteří překypovali rozjařeností nebo uţ byli úplně pod obraz. Ze všech stran se ustavičně linula směsice pestrých zvuků, hlasitého říhání, stonů, smíchu, radostných pozdravů, hrozeb, kleteb a třeskotu lahví rozbíjených o skaliska. Z

dálky se ozývaly sprosté odrhovačky. Bylo to horší neţ na silvestra.

Yossarian pro jistotu zalezl brzy do postele a za chvíli uţ snil o tom, jak se řítí málem střemhlav dolů po nějakém nekonečném dřevěném schodišti, na kterém jeho boty vyhrávají hlasité staccato. Ten randál ho aţ probudil, a tu si uvědomil, ţe po něm někdo střílí z kulometu. Vydal ze sebe hrůzyplný, zděšený vzlyk.

Napřed ho napadlo, ţe Milo začal podruhé bombardovat eskadru, skulil se z kavalce, vjel pod něj, schoulil se tam do roztřeseného klubíčka a začal vysílat k nebi úpěnlivě modlitby. Srdce mu tlouklo jako buchar a celý se koupal v potu.

Ţádná letadla však nebylo slyšet. Zato k němu z dálky dolehl opilý, bujný smích.

„Šťastný nový rok! Šťastný nový rok!“ zaznělo najednou odkudsi shora mezi krátkými, ostrými kulometnými dávkami, a Yossarianovi byl ten bujarý hlas velmi povědomý. Pochopil, ţe nějací blázni jen tak z hecu obsadili jedno z

— 326 —

kulometných hnízd, která Milo vybudoval z pytlů naplněných pískem na úbočí nad táborem brzy po svém náletu na eskadry a obsadil svými vlastními lidmi.

Kdyţ Yossarianovi došlo, ţe se stal obětí nezodpovědného ţertu, který ho surově vytrhl ze spánku a rázem ho změnil v blátivou trosku, vzplanul nenávistí a spravedlivým hněvem. Prahl po krvi, chtělo se mu vraţdit. Takový vztek snad ještě nepoznal, dokonce ani tehdy ne, kdyţ chytil za krk McWatta a chtěl ho uškrtit. Kulomet zaštěkal znovu, a pak se zase ozvaly ty hlasy: „Šťastný nový rok!“ A ze svahu proráţel temnotami zalykavý smích, připomínající hýkání rozvášněných čarodějnic. Yossarian vjel do overalu, nazul mokasíny, sáhl po své pětačtyřicítce, zarazil do paţbičky zásobník s náboji, odjistil nabitou zbraň a vyřítil se pomstychtivě ze stanu, aby tomu učinil přítrţ. Slyšel, jak na něj volá Nately, který vyběhl za ním, a snaţí se ho zadrţet. Kulomet zahájil opět palbu.

Přicházela z temné vyvýšeniny nad autoparkem a dlouhé svištivé oranţové linky značkovacích střel se málem otíraly o hroty tmavých stanů. Mezi krátkými dávkami shora opět zazníval drsný řehot. Yossarian cítil, jak se v něm vzteky všechno přímo vaří. Ti gauneři ohroţují jeho ţivot! Se slepou, divokou, rozhodnou zuřivostí proběhl jako ďas táborem, minul autopark a po úzké, kroutící se stezce se začal udýchaně drápat nahoru do svahu. Teprve tam ho Nately dostihl. „Yo-Yo! Yo-Yo!“ volal neustále a ustaraně Yossariana prosil, aby toho nechal a vrátil se. Chytil ho za rameno a chtěl ho zadrţet, ale Yossarian se mu vytrhl a odvrátil se. Nately po něm sáhl znovu, ale Yossarian se s ošklivou nadávkou rozpřáhl, vší silou udeřil pěstí do jeho jemné mladičké tváře a hned se rozmáchl znovu, aby ho praštil ještě jednou. Ale Nately se mezitím se zasténáním zhroutil a leţel teď celý zkroucený na zemi, drţel si obličej v rukou a mezi prsty mu crčela krev. Yossarian se otočil, rozběhl se zase vzhůru po cestičce a uţ se po něm ani neohlédl.

Pak uţ ten kulomet brzy uviděl. Neţ k němu doběhl, odtrhly se od něho dvě nezřetelné siluety a zmizely s pokoušivým smíchem v okolních temnotách.

Dorazil pozdě. Jejich kroky utichly a kruhová bariéra z pytlů s pískem zela v měsíčním světle tiché, křehké, bezvětrné noci prázdnotou. Zklamaně se rozhlíţel kolem. Znovu zazněl ten výsměšný řehot, uţ hodně z dálky. Nedaleko zapraskala větvička. Yossarian klesl na kolena a s chladnou rozvahou zamířil. Za kulometným hnízdem na opačné straně zašustilo listí pod kradmými kroky.

Yossarian dvakrát rychle za sebou vystřelil. Na druhé straně padl ihned také výstřel a Yossarian pochopil, kdo tam je.

„Dunbare?“ zavolal.

„To jsi ty, Yossariane?“

Přestali se schovávat a kráčeli si naproti, ruce s pistolemi spuštěné podle těla, ve tvářích unavené zklamání. V chladném nočním vzduchu se oba trochu třásli zimou a po tom usilovném běhu do příkrého kopce ještě zprudka oddychovali.

— 327 —

„Parchanti,“ ulevil si Yossarian. „Pláchli nám.“

„Připravili mě o deset let ţivota,“ zvolal Dunbar. „Myslel jsem, ţe nás zase bombarduje ten mizera Milo. Jen kdybych věděl, kdo to byl.“

„Jeden z nich byl serţant Knight.“

„Tak ho pojďme zabít!“ Dunbarovi cvakaly zuby. „To si přece nemůţe dovolovat, takhle nás děsit.“

Yossarianovi se ale uţ nechtělo zabíjet. „Napřed musíme pomoct Natelymu.

Mám pocit, ţe jsem mu tam dole pod kopcem trošku ublíţil.“

Na stezce však Natelyho nenašli, i kdyţ Yossarian zjistil podle krve na kamenech, kde k tomu střetu došlo. Nately nebyl ani ve svém stanu a sešli se s ním aţ ráno, kdyţ se přihlásili jako pacienti v nemocnici, protoţe zjistili, ţe ho tam v noci hospitalizovali s přeraţeným nosem. Nately byl příjemně překvapen, ale zároveň i trochu vyděšen, kdyţ v trepkách a v ţupanech napochodovali do sálu a sestra Cramerová, která je přivedla, jim přidělila lůţka. Nately měl na nose objemný bělostný futrál a pod očima velká temná kola. Neustále se plaše červenal, tonul v trapných rozpacích, a kdyţ k němu Yossarian přišel, aby se mu omluvil, ţe ho takhle zřídil, začal se mu omlouvat sám. Yossarian by byl nejraději utekl, jak se styděl, a pohled na Natelyho zbědovanou tvář mu rozdíral srdce, i kdyţ ten chlapec vypadal vlastně strašně komicky a Yossarian měl co dělat, aby se nerozeřval smíchy. Dunbarovi se z té jejich sentimentality dělalo špatně, a tak se všem třem velmi ulevilo, kdyţ do sálu neočekávaně vpadl Hladový Joe se svým sloţitým černým fotoaparátem a s mistrovsky simulovanými příznaky podráţdění slepého střeva, aby byl po ruce, aţ Yossarian bude sahat mezi nohy sestře Duckettové a mohl si je přitom nepozorovaně vyfotografovat. V tomto očekávání byl však zklamán, stejné jako Yossarian. Sestra Duckettová se totiţ uţ

dávno rozhodla, ţe si vezme doktora — jakéhokoli doktora, protoţe přece neexistuje doktor, který by nevydělával spoustu peněz — a nemínila cokoli riskovat, byl-li moţná nablízku muţ, který by se jednou mohl stát jejím manţelem. Hladového Joea to velmi nahněvalo a nebyl k utišení, kdyţ tu se náhle objevil — nikoho by to ani ve snu nenapadlo! — kaplan, v kaštanově hnědém manšestrovém ţupanu, rozzářený jako maják tak obrovským sebeuspokojením, ţe nedokázal skrývat radostný úšklebek. Dostal se do nemocnice s bolestmi u srdce, které lékaři diagnostikovali jako zaraţené větry, a s pokročilým případem wisconsinského pásového oparu.

„Co to proboha je, ten wisconsinskej pásovej opar?“ ptal se Yossarian.

„To by doktoři taky rádi věděli!“ vyhrkl kaplan pyšně a rozřehtal se. Takhle rozjařeného a spokojeného ho ještě neviděli. „Nic takového jako wisconsinský pásový opar neexistuje, pánové. Chápete? Vymyslel jsem si to. S doktorem jsem udělal dohodu. Slíbil jsem, ţe jim dám vědět, aţ se mi ten wisconsinský pásový

— 328 —

opar ztratí, a oni mi za to slíbili, ţe ho nijak nebudou léčit. Ještě nikdy v ţivotě jsem nezalhal. Není to báječný?“

Kaplan zhřešil a měl z toho dobrý pocit. Zdravý rozum mu říkal, ţe vymýšlet si nepravdy a utíkat od svých povinností je hřích. A bylo taky všeobecně známo, ţe hřích je špatnost a ţe ze špatnosti se ještě nikdy nezrodilo nic dobrého. Jenţe on se teď cítil docela dobře, ba víc, cítil se báječně. Z toho logicky vyplývalo, ţe vymýšlení lţí a zanedbávání povinností nemohou být hříchy. V okamţiku boţské inspirace zvládl kaplan uţitečnou techniku, jeţ člověku umoţňuje vysvětlit všechno takovým způsobem, aby to svědčilo v jeho prospěch, a tento objev ho nadmíru potěšil. Bylo to fantastické. Pochopil, ţe se člověk nemusí ani moc namáhat, aby dokázal udělat z nectnosti ctnost, z pomluvy nezvratnou skutečnost, z impotence abstinenci, z hulváctví ohleduplnost, z okrádání filantropii, z krádeţe čestný obchod, z neúcty moudrost, z brutality vlastenectví, ze sadismu spravedlnost. Má na to kaţdý bez rozdílu, není k tomu zapotřebí ţádného zvláštního nadání. Stačí nemít charakter. S překypující čilostí probral kaplan celou škálu uznávaných nemorálností a uzardělý Nately seděl zatím pyšně na lůţku a ţasl nad tím, proč se právě on stal jádrem takovéhle potrhlé sešlosti.

Lichotilo mu to, ale taky se trochu bál, ţe se co nejdříve objeví nějaký přísný odpovědný činitel a všechny je odtamtud bez milosti vyhází. Nikdo je však neotravoval. Večer si celá parta rozjařeně vyrazila do bijáku na nějakou technikolorovou hollywoodskou slátaninu, a kdyţ se pak po zhlédnutí té technikolorové hollywoodské slátaniny stejně rozjařeně vraceli zpátky, leţel na sále voják v bílém a Dunbar zaječel a úplně se rozsypal.

„On se vrátil!“ vřeštěl. „Vrátil se! Vrátil se!“

Yossarian zkameněl, ochromen stejnou měrou jak děsivými zvuky, které ze sebe vydával Dunbar, tak známým, bělavým, morbidním zjevem vojáka v bílém, obaleného od hlavy aţ k patě sádrou a gázou. Z Yossarianova hrdla se začalo drát podivné, rozechvělé, neovladatelné bublání.

„Vrátil se!“ zaječel znovu Dunbar.

„Vrátil se!“ přidal se automaticky jako vyděšená ozvěna jeden pacient blouznící ve vysokých horečkách.

Na sále vypukla nepopsatelná vřava. Nemocní a ranění začali jeden přes druhého nesouvisle pokřikovat, vyskakovali z postelí a pobíhali v uličce mezi nimi, jako by v nemocnici hořelo. Pacient, který měl jen jednu nohu a místo druhé berli, hopkal sviţně sem a tam a v panice ze sebe vyráţel: „Co se děje? Co se děje? Hoříme? Hoříme?“

„Vrátil se!“ křikl na něj kdosi. „Neslyšel jsi? Vrátil se! Vrátil se!“

„Kdo se vrátil?“ křičel zase jiný. „Kdo to je?“

„Co to znamená? Co máme dělat?“

„Hoříme?“

— 329 —

„Vstávejte a honem pryč, krucinál! Všichni vstávat a honem pryč!“

Za okamţik byla všechna lůţka prázdná a pacienti pobíhali jako vyplašené slepice z jednoho konce sálu na druhý. Jeden muţ od kontrarozvědky hledal pistoli, aby mohl zastřelit jiného muţe od kontrarozvědky, který ho šťouchl loktem do oka. Na oddělení nastal dokonalý chaos. Pacient, který blouznil v horečkách, vyskočil z postele rovnou do uličky a málem porazil jednonohého, který se zapotácel a černým gumovým koncem své berle přitom neúmyslně rozmáčkl tomu druhému několik prstů na noze. Pacient s horečkou a rozmačkanými prsty klesl na podlahu a plakal bolestí a další muţi se hnali přes něho a na svém slepém, bezohledném, vyděšeném úprku po něm šlapali a zraňovali ho ještě víc. „Vrátil se!“ mumlali všichni, jako by to bylo nějaké tajemné zaříkávadlo. „Vrátil se!“ vřeštěli hystericky a zmateně pobíhali sem a tam. Najednou se uprostřed mezi nimi zjevila sestra Cramerová, točila se tam jako policajt na křiţovatce a zoufale se pokoušela obnovit pořádek. Kdyţ se jí to nepodařilo, bezmocně se rozplakala. „Buďte zticha,“ zapřísahala je bezvýsledně mezi srdceryvnými vzlyky. Kaplan, bledý jako duch, neměl ponětí, co se to děje.

Netušil to ani Nately, který se drţel co nejblíţe Yossariana a visel mu na lokti, ani Hladový Joe, který stál vedle nich celý vyjevený, kostnaté ruce sevřené v pěst, a vrhal vylekané pohledy na všechny strany.

„Poslyšte, co se to děje?“ vyptával se úpěnlivě. „Co se to kruci děje?“

„Je to ten samej!“ zařval na něj Dunbar důrazně, aby ho bylo v tom rámusu slyšet. „Uţ chápeš? Je to ten samej.“

„Ten samej!“ slyšel se Yossarian, jak to opakuje jako ozvěna. Třásl se vzrušením plným neblahých předtuch, které bylo tak silné, ţe je nedokázal ovládnout. Vydal se za Dunbarem, který si razil cestu k lůţku vojáka v bílém.

„Jen klid, mládenci,“ radil nepříliš jistě malý vlastenecký Texasan. „Není ţádný důvod k panice. Proč bychom se plašili?“

„Ten samej!“ začalo nyní mumlat, sténat a křičet celé osazenstvo.

Najednou se tam objevila sestra Duckettová. „Co se to děje?“ ptala se.

„Vrátil se!“ zaječela sestra Cramerová a vrhla se jí do náruče. „Vrátil se!

Vrátil se!“

Byl to opravdu tentýţ voják. Trošku se mezitím zkrátil a očividně přibyl na váze, ale Yossarian ho ihned poznal podle těch dvou toporných paţí a dvou toporných, tlustých, zbytečných nohou trčících téměř kolmo do vzduchu a zakotvených tam napjatými lanky na dlouhých olověných závaţích, zavěšených na kladkách nad ním, a podle té šišaté díry černající se v obvazech v místech, kde mohl mít ústa. Vlastně se téměř nezměnil. Ze zatvrdlé hmoty pod jeho slabinami vystupovala táţ zinková rourka, na kterou byla napojena hadička zavedená do čiré skleněné baňky postavené na podlaze. A na stojanu vedle postele byla opět upevněna jiná čirá skleněná baňka, ze které v místech, kde měl loket, odkapávala

— 330 —

do vojáka v bílém malým otvůrkem bezbarvá tekutina. Yossarian by ho byl poznal kdekoli. Přemýšlel, kdo to asi je.

„Vevnitř nikdo není!“ zaječel na něj neočekávaně Dunbar.

Yossarianovo srdce zaškobrtalo a nohy mu podklesly. „Co to kecáš?“ vykřikl zděšeně, ohromený zdivočelou, jiskřivou úzkostí zračící se v Dunbarových očích a jeho šíleným pohledem, plným bezmocné hrůzy. „Přeskočilo ti či co? Vevnitř nikdo není — co tím chceš říct?“

„Ukradli ho!“ křičel Dunbar. „Vevnitř je dutej, jako čokoládovej vojáček.

Prostě ho vyndali a nechali tu jenom ty obvazy.“

„A proč by to dělali?“

„Proč dělají všechno ostatní?“

„Ukradli ho!“ zaječel někdo jiný a vzápětí se vřískavě ozývalo ze všech koutů sálu: „Ukradli ho! Ukradli ho!“

„Vraťte se na lůţka,“ prosila sestra Duckettová Dunbara a Yossariana a šťouchala Yossariana chabě do prsou. „Prosím vás, vraťte se na lůţka.“

„Ty ses zbláznil!“ křikl Yossarian hněvivě na Dunbara. „Jak můţeš něco takového říct?“

„Viděl ho někdo?“ doráţel Dunbar se zimničnou ironií.

„Tys ho viděla, ne?“ zeptal se Yossarian sestry Duckettové. „Řekni Dunbarovi, ţe vevnitř opravdu někdo je.“

„Vevnitř je poručík Schmulker,“ oznámila sestra Duckettová. „Má popáleniny po celém těle.“

„Viděla ho?“

„Vidělas ho, ne?“

„Viděl ho doktor, který ho fačoval.“

„Tak mi ho laskavě přiveď, jo? Kterej doktor to byl?“

Sestra Duckettová náhle zděšeně zatajila dech. „To nebyl doktor od nás!“

vykřikla. „Pacienta nám sem přivezli z polní nemocnice uţ takhle zafačovaného!“

„Vidíš?“ zavřískla sestra Cramerová. „Vevnitř nikdo není!“

„Vevnitř nikdo není!“ zařval Hladový Joe a začal zuřivě dupat.

Dunbar se od ostatních odtrhl a skočil jako tygr na postel vojáka v bílém, aby se přesvědčil na vlastní oči. Hladově přitiskl ţhnoucí oko k nepravidelnému černému otvoru ve skořepině bílých obvazů. Nahlíţel jedním okem do té temné, nehybné dutiny nad ústy vojáka v bílém ještě ve chvíli, kdy do sálu vtrhlo hejno doktorů a empíků, kteří ho Yossarianovi pomohli odtáhnout. Doktorům visely u pasu pistole, stráţe měly karabiny a pušky a oháněly se jimi tak dlouho, aţ se jim podařilo dostrkat mručící pacienty zpátky do postelí. Objevil se nemocniční vozík, vojáka v bílém odmontovali zručně z postele a přeloţili na něj a odfrčeli s ním pryč. Lékaři a empíci prošli potom pokojem a kaţdého bodře ujišťovali, ţe teď uţ bude všechno v pořádku.

— 331 —

Sestra Duckettová zatahala Yossariana za paţi a zašeptala mu, aby za ní přišel ven na chodbu, do kamrlíku, kde uklízečky skladovaly smetáky, kýble a mokré hadry. Kdyţ to Yossarian slyšel, srdce mu poskočilo. Vyloţil si to tak, ţe se s ním chce sestra Duckettová konečně zase jednou pomilovat, a jakmile se v tom kamrlíku sešli, ihned jí dychtivě vyhrnul sukni. Odstrčila ho však, ţe prý má pro něj naléhavou informaci týkající se Dunbara.

„Chtějí ho zmizet,“ oznámila mu.

Yossarian na ni nechápavě zašilhal. „Chtějí ho co?“ zeptal se udiveně a nejistě se zasmál. „Co to znamená?“

„To já nevím. Slyšela jsem je o tom mluvit za zavřenými dveřmi.“

„Koho?“

„To taky nevím. Neviděla jsem je. Jenom jsem slyšela, jak říkají, ţe Dunbara zmizí.“

„Proč ho chtějí zmizet?“

„To já nevím.“

„To je nějaký nesmysl. Ani to není gramaticky správně. Zmizet někoho — co je to za blbost, krucinál?“

„To já nevím.“

„No tos mi teda pomohla!“

„Co mi nadáváš, prosím tě?“ protestovala sestra Duckettová, raněnu ve svých citech, a začala popotahovat. „Chtěla jsem vám pomoct. Copak za to můţu já, ţe ho chtějí zmizet? Radši jsem ti neměla nic říkat.“

Yossarian ji vzal do náručí a něţně, kajícně ji k sobe přivinul. „Tak se na mě nezlob,“ omlouval se. Oddaně ji políbil na tvář a utíkal varovat Dunbara. Pod tím však jako by se země propadla.

— 332 —

35. Milo válečník

Yossarian se poprvé v ţivotě modlil. Poklekl před Natelym a modlil se k němu, aby se v ţádném případě dobrovolně nehlásil, ţe bude létat dál, kdyţ má za sebou uţ sedmdesát bojových letů. Bylo to krátce poté, co Náčelník Bílý Polozub skutečně v nemocnici umřel na zápal plic a Nately projevil zájem o jeho práci.

Ale Nately byl jako dub.

„Nedá se nic dělat, musím se hlásit na další nálety,“ trval na svém s pokřiveným úsměvem. „Jinak mě pošlou domů.“

„No a?“

„Nechci se vrátit domů, dokud si ji nebudu moct vzít s sebou.“

„To pro tebe tolik znamená?“

Nately sklíčeně přikývl. „Třeba bych ji pak uţ nikdy neviděl.“

„Tak se nech přeloţit k pozemní sluţbě,“ naléhal Yossarian. „Svoje bojové lety sis odbyl a letové prémie nepotřebuješ. Proč si neřekneš o práci, kterou dělal Náčelník Bílý Polozub, jestli ti nevadí, ţe bys dělal pod kapitánem Blackem?“

Nately zavrtěl hlavou a tváře mu ztmavly studem, lítostí a zklamáním.

„Nedají mi ji. Mluvil jsem s podplukovníkem Kornem a ten mi řekl, ţe mám dvě moţnosti — buď další nálety, nebo transport domů.“

Yossarian šťavnatě zaklel. „To jsou gauneři.“

„Mně to vlastně ani nevadí. Uţ jsem byl ve vzduchu sedmdesátkrát a nic se mi nestalo, tak těch pár dalších náletů snad taky přeţiju.“

„Zatím nic nepodnikej, já si o tom ještě s někým promluvím,“ uzavřel ten rozhovor Yossarian a běţel poţádat o pomoc Mila, který se vzápětí odebral za plukovníkem Cathcartem a chtěl na něm, aby podpořil jeho ţádost o zařazení do bojových letových akcí.

Milo si získal uţ nespočet významných zásluh. Statečně čelil nebezpečí a kritice, kdyţ za výhodné ceny prodal naftu a kuličková loţiska do Německa, jednak aby na tom dobře vydělal, jednak aby pomohl udrţet rovnováhu sil mezi soupeřícími mocnostmi. V palbě kritiky, která se snášela na jeho hlavu, zachovával bohorovný klid. S oddaností věci, vysoko překračující náplň a rámec jeho povinností, neváhal ve svých jídelnách zvýšit poplatky za stravu tak, ţe pak důstojníci i muţstvo vynakládali prakticky celý svůj ţold na to, aby se mohli najíst. Samozřejmě měli i jinou moţnost, neboť Milo nenáviděl donucovací metody a byl nadšeným apoštolem svobodného rozhodování: umřít hlady. Kdyţ

tento jeho tah vyvolal vlnu nepřátelského odporu, hájil Milo své stanovisko bez ohledu na svou bezpečnost či pověst a srdnatě se odvolával na zákon nabídky a poptávky. A kdyţ mu to někde nahoře definitivně shodili, zdráhavě se sice

— 333 —

podvolil, ale i na ústupu chrabře hájil historické právo svobodných lidí platit za to, co nezbytně potřebují k ţivotu, co uznají za vhodné.

Mila tedy přistihli in flagranti při vydírání spoluobčanů. Ve svých důsledcích to vedlo k tomu, ţe jeho kapitál dosáhl nebývalé výše. Kdyţ jeden vyzáblý major z Minnesoty odbojně zkřivil ret a pochybovačně vyţadoval svůj podíl, odvolávaje se na Milova opakovaná tvrzení, ţe syndikát patří všem, dokázal Milo přesvědčivě, ţe nemluví do větru. Na první útrţek papíru, který mu přišel do ruky, načmáral slovo PODÍL a pak ho podal ţadateli s gestem vyjadřujícím tak ctnostné pohrdání, ţe to vzbudilo závist a obdiv všech, kdo ho znali. Byl na vrcholu slávy, a tak plukovníku Cathcartovi, který byl dobře informován o Milově válečném úsilí a velmi si ho váţil, doslova vyrazilo dech, kdyţ za ním Milo přišel na velitelství skupiny a s pokornou uctivostí mu předloţil přímo fantastickou ţádost, aby ho pověřil nebezpečnějšími úkoly.

„Vy byste chtěl, abychom vás zařazovali do bojových akcí?“ ţasl plukovník Cathcart. „A proč proboha?“

Milo sklonil hlavu a odpověděl upejpavým hlasem: „Chci plnit svou povinnost, pane plukovníku. Naše země je ve válečném konfliktu a já ji chci bránit stejně statečně jako ostatní hoši.“

„Ale Milo, vţdyť vy svou povinnost plníte,“ zvolal plukovník Cathcart a ţoviálně se rozesmál. „Neznám nikoho, kdo by pro lidi dělal víc neţ vy. Neopatřil jste jim dokonce i čokoládové bonbóny plněné bavlnou?“

Milo pomalu, smutně zavrtěl hlavou. „Být dobrým provianťákem, pane plukovníku, to za války nestačí.“

„Samozřejmě ţe stačí, Milo. Co to do vás vjelo?“

„Samozřejmě ţe nestačí, pane plukovníku,“ odporoval Milo hlasem poněkud rozhodnějším a pozvedl pokorně sklopené oči, aby se mohly střetnout s pohledem plukovníkovým. „Uţ se na to u útvaru začíná poukazovat.“

„Ach tak, proto tedy! Řekněte mi jména, Milo. Hekněte mi, o koho jde, a já se uţ postarám, aby ti lidé vyţrali kaţdý nebezpečný nálet, který hlavní stan naší skupině přiklepne.“

„Ba ne, pane plukovníku. Bojím se, ţe mají pravdu,“ řekl Milo a hlava mu zase poklesla. „Poslali mě za moře jako pilota, a měl bych tedy věnovat víc času a energie bojovým letům neţ proviantnímu zásobování.“

Plukovník Cathcart byl překvapen, ale byl by mu rád vyšel nějak vstříc.

„Dobrá, Milo, kdyţ se na to díváte takhle, není problém udělat pro vás, co si budete přát. Jak dlouho uţ jste tady za mořem?“

„Jedenáct měsíců, pane plukovníku.“

„A kolik jste uţ absolvoval bojových letů?“

„Pět.“

„Pět?“ zeptal se plukovník Cathcart.

— 334 —

„Pět, pane plukovníku.“

„Pět, říkáte.“ Plukovník Cathcart si zamyšleně mnul bradu. „To není zrovna moc slavné, co?“

„Není?“ zeptal se Milo dotčeně a vzhlédl.

Plukovník Cathcart se dal na ústup. „Naopak, Milo, to je docela dobré,“

opravil se spěšně. „To vůbec není špatné.“

„Ne, pane plukovníku. Je to od vás hezké, ţe to říkáte, ale s těmi nálety to slavné není,“ řekl Milo a dlouze, unyle, zadumaně si vzdychl.

„Ale ono to opravdu není tak špatné, Milo. Zdaleka ne, kdyţ se vezmou v úvahu všechny vaše další nepochybné zásluhy. Pět akcí, říkáte? Jenom pět?“

„Jenom pět, pane plukovníku.“

„Jenom pět.“ Plukovníka Cathcarta se na chvíli zmocnila těţká deprese.

Pokoušel se uhodnout, co si asi teď Milo doopravdy myslí a jestli si to s ním nějak nerozházel. „Pět akcí, to je velmi dobré, Milo,“ prohlásil potom nadšeně, neboť mu svitl paprsek naděje. „To je v průměru přibliţně jeden nálet za dva měsíce. A vsadím se, ţe jste do celkového počtu nezahrnul tu akci, kdy jste bombardoval nás.“

„Ale ano, pane plukovníku. Zahrnul.“

„Zahrnul?“ divil se zaraţeně plukovník Cathcart. „Ale vy jste tehdy vlastně ani nebyl ve vzduchu, ţe? Jestli si správně vzpomínám, byl jste se mnou v kontrolní věţi.“

„Ale byla to moje akce,“ bránil se Milo. „Já jsem ji organizoval a nasadili jsme moje letadla a zásoby. Celou akci jsem naplánoval a zajišťoval.“

„Jistě, Milo, jistě. Já vám to neberu. Jenom se snaţím všechno znova projít, abychom se přesvědčili, jestli uvádíte všechno, na co máte nárok. Započítal jste si taky to bombardování mostu u Orvieta, které jsme si u vás objednali?“

„To ne, pane plukovníku. Domníval jsem se, ţe na to nemám právo, protoţe jsem byl v době náletu v Orvietu a řídil jsem protiletadlovou palbu.“

„Jen zase nebuďte takový puntičkář, Milo. Byla to přece taky vaše akce. A stála za to, to vám dám písemně. Ten most jsme sice nezničili, ale povedl se nám báječný pumový rozptyl. Pamatuju se, jak si ho potom generál Peckem pochvaloval. Kdepak, Milo. Trvám na tom, abyste si Orvieto započítal taky.“

„Kdyţ na tom trváte, pane plukovníku —“

„Trvám, Milo. Tak se na to podíváme — celkem to teď dělá plných šest bojových letů! Ale to je výtečné, Milo, opravdu. Chtělo to jen pár minut a zvedli jsme to o plných dvacet procent, coţ není vůbec špatné, Milo, ani trochu.“

„Není málo těch, co uţ mají těch letů za sebou sedmdesát,“ upozornil ho Milo.

„Ale nevyráběli přitom zároveň čokoládové bonbóny plněné bavlnou. Vy děláte víc, neţ se od vás ţádá, Milo.“

— 335 —

„Ale oni shrábnou všechnu slávu a ostatní výhody,“ stěţoval si Milo s nedůtklivostí, která hraničila s ufňukaností, a nedal se zviklat. „Pane plukovníku, chci do toho jít taky a bojovat jako ostatní. Proto jsem tady. Chtěl bych si taky vyslouţit nějakou tu medaili.“

„Jistě, Milo, jistě. Všichni bychom se rádi podíleli na bezprostředních bojových akcích. Ale lidé jako vy nebo já mají bohuţel jiné úkoly. Měl byste si prohlédnout můj osobní spis.“ Plukovník Cathcart se sám sobě přezíravě vysmál.

„Není asi všeobecně známo, ţe já sám mám za sebou pouze čtyři bojové lety, viďte, Milo?“

„Nikoli, pane plukovníku,“ odpověděl Milo. „Je všeobecně známo, ţe máte za sebou pouze dva bojové lety. A ţe k jednomu z nich došlo omylem, kdyţ jste letěl do Neapole pro ten ochlazovač vody, který vám tam sehnali na černém trhu, a Aarfy s vámi zabloudil nad nepřátelské území.“

Plukovník Cathcart zrudl rozpaky a přestal odporovat. „Tak dobře, Milo.

Těţko mohu vyjádřit, jak vysoce si váţím vašeho rozhodnutí. Je-li to pro vás opravdu tak velice důleţité, přikáţi majoru Majorovi, aby s vámi počítal pro příštích čtyřiašedesát náletů. Ať jich máte taky těch sedmdesát.“

„Děkuji vám, pane plukovníku, vřele děkuji. Netušíte, co všechno to znamená.“

„Není zač, Milo. Vím velmi dobře, co všechno to znamená.“

„Nikoli, pane plukovníku. To asi opravdu nemůţete vědět,“ vymlouval mu to Milo důrazně. „Někdo se musí místo mě okamţitě začít starat o syndikát. Je to velmi komplikovaný podnik a mě teď můţou kdykoli sestřelit.“

Při té představě se plukovník Cathcart celý rozzářil a začal si chamtivě mnout ruce. „Co byste tomu říkal, Milo, kdybychom si po vás vzali syndikát na starost my tady, podplukovník Kom a já?“ navrhl mu bez dlouhých okolků a olizoval se přitom jako mlsný kocour. „Máme určité zkušenosti s černým trhem, které jsme získali při obchodních manipulacích se soudečkovými rajčaty, ty by nám jistě přišly velmi vhod. Čím bychom měli začít?“

Milo upřel na plukovníka Cathcarta svůj pevný, mírný, bezelstný pohled.

„Děkuji vám, pane plukovníku, je to od vás velmi šlechetné. Začněte třeba s neslanou dietou pro pana generála Peckema a beztukovou pro pana generála Dreedla.“

„Počkejte, vezmu si tuţku. Co dál?“

„Cedry.“

„Cedry?“

„Z Libanonu.“

„Z Libanonu?“

— 336 —

„Z Libanonu máme dostat zásilku cedrového dřeva na jednu pilu v Oslo. Tam to rozřeţou na šindele a ty pak dostanou stavební podnikatelé na Tresčím mysu.

Cape Cod, Massachusetts. C.O.D. Splatno při dodání. A pak je tu ten hrách.“

„Hrách?“

„Máme ho spoustu na širém moři. Lodě naloţené hrachem jsou teď někde na širém moři mezi Atlantou a Holandskem. Tím hrachem zaplatíme tulipány, co se poslaly do Ţenevy jako úhrada za sýry, které musíme dodat do Vídně P.P.“

„P.P.?“

„Peníze předem. Habsburkové jsou nespolehliví.“

„Milo —“

„A nezapomeňte na ten pozinkovaný plech ve skladišti ve Flintu, ve státě Michigan. Čtyři nákladní auta toho pozinkovaného plechu z Flintu musejí být vypraveny letecky cíl tavírny v Damašku nejpozději do poledne osmnáctého t.m., F.O.B. Kalkata, protoţe kdyţ to nestihneme dodat nejpozději deset dnů před koncem měsíce, srazí nám dvě procenta z ceny. Do Bělehradu má přiletět jeden messerschmidt plný konopí, recipročně za dodávku těch pololisovaných datlí z Chartúmu; posledně na ně nestačila jedna cé-sedmadvacítka. Z peněz, které strţíme za portugalské ančovičky, aţ je prodáme zpátky do Lisabonu, zaplaťte tu egyptskou bavlnu, kterou nám vracejí z Mamaronecku, to je městečko na Long Islandu, a za zbytek nakupte ve Španělsku co nejvíce naranjas. Za naranjas plaťte vţdycky hotově.“

„Naranjas?“

„Tak říkají ve Španělsku pomerančům, mluvím o španělských pomerančích.

Jo — a nezapomeňte na člověka piltdownského.“

„Člověka piltdownského?“

„Ano, člověka piltdownského. Smithsonian Institute ve Washingtonu nemá v současné době k dispozici dostatečně vysoké fondy, aby od nás mohl koupit druhého piltdownského člověka, ale počítá se tam s brzkou smrtí jednoho bohatého mecenáše a —“

„Milo —“

„Francouzi od nás koupí všechnu petrţel, kterou se nám podaří sehnat, a myslím, ţe bychom jim měli vyjít vstříc, protoţe budeme potřebovat franky, abychom měli na liry, za které nakoupíme feniky, které budeme potřebovat na nákup těch datlí, aţ se nám vrátí zpátky. Objednal jsem taky obrovskou zásilku peruánského balzového dřeva, které se bude rozdělovat jídelnám proporcionálně podle počtu strávníků.“

„Balzové dřevo? Co budou jídelny dělat s balzovým dřevem?“

„Dobré balzové dřevo je v současné době dost vzácný artikl, pane plukovníku.

Kdyţ se mi naskytla příleţitost nějaké koupit, domníval jsem se, ţe by se jí mělo vyuţít.“

— 337 —

„To jistě,“ uznával plukovník Cathcart ochable a silně připomínal člověka, o kterého se pokouší mořská nemoc. „Zvlášť jestli to bylo za výhodnou cenu.“

„Cena byla přímo horentní,“ řekl na to Milo, „naprosto neslýchaná —

jednoznačně přemrštěná! Ale protoţe jsme to dřevo kupovali od jedné naší pobočky, tak jsme ji rádi zaplatili. A nezapomeňte na ty kůţe.“

„Růţe?“

„Kůţe.“

„Kůţe?“

„Kůţe. Z Buenos Aires. Musejí se dát vydělat.“

„Vydělat?“

„Na Newfoundlandu. A potom poslat lodí do Helsink, neţ nastane jarní tání.

B.P.P.“

„Bez placení předem?“

„Výborně, pane plukovníku. Máte nadání. A pak ještě ten korek.“

„Korek?“

„Ten se musí poslat do New Yorku. A boty do Toulouse, šunka do Siamu a mandarínky do New Orleansu. A ve Walesu kupte ty hřebíky.“

„Milo —“

„A v Newcastlu máme koupené uhlí a v Athénách připravenou zásilku ţivých sov.“

Plukovník Cathcart zvedl ruce na znamení, ţe se vzdává. „Uţ dost, Milo!“

zvolal. „To úplně stačí. Vy jste stejný případ jako já — my dva jsme naprosto nepostradatelní!“ Odloţil tuţku a vzrušeně vyskočil na nohy. „Milo, s těmi čtyřiašedesáti nálety se rozlučte. Nemůţete letět ani na jeden. Kdyby se vám něco stalo, celý systém se zhroutí.“

Milo se samolibou váţností přikývl. „Má to znamenat, pane plukovníku, ţe mi výslovně zakazujete hlásit se na bojové lety?“

„Milo, jakékoli bojové lety vám výslovně zakazuji,“ prohlásil plukovník Cathcart kategoricky oficiálním tónem.

„Ale to není spravedlivé, pane plukovníku,“ řekl Milo. „Co můj osobní spis?

Ostatní vyţerou všechnu slávu a medaile a popularitu. Jak si já získám nějaké bojové zásluhy? Proč mám trpět za to, ţe jsem výtečný provianťák?“

„Ne, Milo, není to spravedlivé. Ale nevím, co by se s tím dalo dělat.“

„Třeba bychom našli někoho, kdo by ty akce odlétal za mě.“

„Ale třeba bychom našli někoho, kdo by ty akce odlétal za vás,“ napadlo plukovníka Cathcarta. „Co třeba někdo z těch stávkujících horníků v Pensylvánii a v Západní Virgínii?“

Milo zavrtěl hlavou. „Jejich výcvik by zabral spoustu času. Ale proč by to nemohl být někdo z eskadry, pane plukovníku? Vţdyť všechno, co dělám, dělám

— 338 —

pro ně. Myslím, ţe by měli být rádi, kdyby mohli na oplátku udělat taky něco pro mě.“

„Ale proč by to nemohl být někdo z eskadry, Milo?“ zvolal plukovník Cathcart. „Vţdyť všechno, co děláte, děláte pro ně. Měli by být rádi, kdyby mohli na oplátku udělat taky něco pro vás.“

„Něco za něco.“

„Něco za něco.“

„Mohli by se střídat, pane plukovníku.“

„Dokonce by se v tom létání za vás mohli i střídat, Milo.“

„A komu připadnou zásluhy?“

„Samozřejmě vám, Milo. A kdyţ si někdo při některém tom bojovém letu za vás vyslouţí vyznamenání, dostanete ho vy.“

„A kdo umře, kdyţ některého z nich sestřelí?“

„Ten sestřelený, to je jasné. Koneckonců, Milo — kaţdému podle jeho zásluh.

Má to jen jeden háček.“

„Budete muset zvýšit počet povinných letů.“

„Budu asi muset opět zvýšit počet povinných letů a mám strach, ţe je pak uţ

do vzduchu nedostanu. Ještě teď jsou celí najeţení, ţe jsem to vyšrouboval uţ na sedmdesát. Kdyby se mi podařilo přimět aspoň jednoho důstojníka bojové sluţby, aby si dal říct, ostatní by se moţná přidali.“

„Nately do toho půjde, pane plukovníku,“ řekl Milo. „Dostal jsem právě z velmi spolehlivého pramene přísně důvěrnou zprávu, ţe Nately udělá cokoli, jen aby mohl zůstat tady za mořem, protoţe se tu zamiloval do nějakého děvčete.“

„No jistě, Nately do toho půjde!“ prohlásil plukovník Cathcart a radost nad tím, jak se to hezky vyřešilo, projevil hlučným tlesknutím. „Nately poletí, ten určitě. A tentokrát do toho doopravdy šlápnu a půjdu rovnou na osmdesát.

Počkejte, jak generálu Dreedlovi polezou oči z důlků. A tu krysu prašivou, toho Yossariana, tímhle způsobem šikovně vmanipulujeme do dalších náletů, a třeba uţ ho pak konečně jednou vezme čert.“

„Yossariana?“ Po Milově poctivé, venkovsky upřímné tváři přelétl stín úzkosti. Zamyšleně se tahal za koneček svého nazrzlého knírku.

„Ano, Yossariana. Říkali mi, ţe se potlouká po ostrově a na potkání kaţdému vykládá, ţe uţ splnil povinný počet letů a ţe pro něj uţ válka skončila. Ale váš povinný počet letů ještě zdaleka nesplnil, co? Hohó! No počkej, hochu, ty se budeš divit!“

„Pane plukovníku, Yossarian je můj přítel,“ ohradil se Milo. „Bylo by mi velice nemilé, kdyby musel znovu do vzduchu zrovna kvůli mně. Za mnoho mu vděčím. Nešlo by to nějak zařídit, ţe bychom v tom našem plánu s Yossarianem nepočítali?“

— 339 —

„Tak to ne, Milo,“ zakokrhal plukovník Cathcart, šokovaný tím návrhem.

„Protekcionářství já nesnáším. Všem je třeba měřit stejně.“

„Já bych dal Yossarianovi všechno, co mám,“ lámal Milo dál statečně za Yossariana kopí. „Ale protoţe vlastně nic nemám, nemůţu mu taky nic dát, ţe?

Bude tedy muset pokoušet štěstí společně s ostatními, co se dá dělat.“

„Kaţdému podle jeho zásluh, Milo.“

„Ano, pane plukovníku, kaţdému podle jeho zásluh,“ souhlasil Milo.

„Yossarian není o nic lepší neţ ostatní a na nějaké zvláštní výhody nemá ţádný nárok.“

„Nemá, Milo. Kaţdému podle jeho zásluh.“

Ještě téhoţ dne k večeru vydal plukovník Cathcart příkaz, jímţ zvyšoval počet povinných letů na osmdesát, a Yossarianovi uţ nezbyl čas, aby se pokusil nějak se z bojové sluţby vyvléci nebo aspoň aby přemluvil Natelyho, ţe musí další nálety odmítnout, popřípadě aby se domluvil s Dobbsem, jak plukovníka Cathcarta oddělat, protoţe hned za úsvitu příštího dne vyhlásili poplach, nedali jim ani slušnou snídani, nahnali je do náklaďáků a plnou rychlostí se s nimi řítili na předletovou přípravu a potom rovnou na letiště, kde vrčící cisternové vozy ještě nestačily napojit ţíznivé palivové nádrţe letadel a uchvátané skupinky zbrojířů se mohly přetrhat, jak se snaţily co nejrychleji vybavit pumovnice půlmetrákovými tříštivými bombami. Všichni pobíhali jako splašení, a jakmile byly nádrţe plné a cisterny odjely, nahodily se motory, aby se co nejrychleji ohřály a mohlo se letět.

Zpravodajská sluţba totiţ hlásila, ţe Němci chtějí toho dne ráno vyvléci ze suchého doku ve Spezii porouchanou italskou bitevní loď a potopit ji v úţině při vjezdu do přístavu, aby spojenecká vojska oloupili o moţnost pouţívat tamějších hloubkovodních přístavních zařízení, aţ město dobudou. Tentokrát se vojenská zpravodajská sluţba nemýlila. Kdyţ tam od západu přiletěli, byla uţ loď uprostřed přístavního zálivu. Kaţdému roji se podařila řada přímých zásahů a veliká loď se nakonec rozpadla vedví. Naplnilo je to všechny velkým sebeuspokojením a v duchu si gratulovali, jaká jsou elitní skupina, ale najednou zjistili, ţe jsou sevřeni ze všech stran v mohutných kleštích protiletadlové palby, která na ně šlehala z děl rozestavěných po celém vnitřním obvodu obrovské podkovy hornatého pobřeţí hluboko pod nimi. Dokonce i Havermeyer podlehl a začal kličkovat v nejdivočejších úhybných manévrech, na jaké se zmohl, kdyţ si uvědomil, jakou dálku budou muset ještě urazit, neţ se z toho dostanou, a najednou Dobbs, jeden z pilotů Havermeyerova roje, strhl své letadlo prudce doleva, kdyţ ho měl strhnout doprava, narazil na sousední bombardér a ušmikl mu ocas. Křídlo jeho letadla se odlomilo těsně u trupu, stroj začal padat jako kámen a v mţiku zmizel z dohledu. Ţádný oheň, ţádný kouř, ţádný ohlušující rachot. Zmrzačené letadlo se řítilo stále rychleji střemhlav k zemi, zbývající

— 340 —

křídlo se nemotorně otáčelo kolem trupu jako lopatka v míchačce na beton, a kdyţ bombardér dopadl na hladinu, rozčísla se pod tím nárazem, jako by v tmavomodrém moři náhle rozkvetl veliký bělostný leknín, a pak ji za letadlem uzavřel pomalu chabnoucí gejzír jablečně zelené bublinaté tříště. Neobjevil se ani jeden padák. A v tom sousedním letadle zahynul Nately.

— 341 —

36. Sklep

Kaplana Natelyho smrt málem zabila. Kaplan Shipman seděl ve svém stanu, na nose brýle na čtení, a potýkal se se svým papírováním, kdyţ se ozval telefon a z letiště mu podávali zprávu, ţe se ve vzduchu srazila dvě letadla. Vnitřnosti se mu rázem změnily ve vyschlé bláto. Kdyţ pokládal sluchátko, třásla se mu ruka, za okamţik se mu klepala i druhá. To neštěstí bylo tak apokalyptické, ţe se o něm ani nedalo přemýšlet. Dvanáct zabitých muţů — to je příšerné, strašlivé. Pocit hrůzy v něm stále narůstal. Podvědomě se začal modlit, aby mezi obětmi nebyl Yossarian, Nately, Hladový Joe nebo někdo jiný z jeho přátel, a pak si to kajícně vyčítal, protoţe modlit se za jejich ţivot znamenalo modlit se zároveň za smrt jiných mladých muţů, které ani neznal. Na modlení bylo uţ pozdě, ale nic jiného neuměl. Srdce mu bušilo tak silně, ţe se mu zdálo, jako by ty zvuky přicházely odněkud zvenčí, a kaplan si uvědomoval, ţe se uţ nikdy neposadí do zubařského křesla, ţe se uţ nikdy nenachomýtne k nějaké automobilové nehodě, ţe uţ nikdy nezaslechne zděšené noční volání, aby se mu zároveň do prsou nevrátily tyhle divoké údery a strach, ţe brzy umře. Kdykoli se teď stane svědkem pěstního souboje, vţdycky se bude bát, ţe omdlí a při pádu na dlaţbu si rozrazí lebku, ţe dostane srdeční záchvat, ţe ho postihne krvácení do mozku. Dostal strach, ţe uţ

nikdy neuvidí svou ţenu a svoje tři malé děti. Přemýšlel, zda má vůbec stát o to, aby ještě někdy spatřil svou ţenu, protoţe kapitán Black mu mezitím stačil do mysli zasít silné pochyby o věrnosti a charakteru ţen. Na světě je tolik jiných muţů, říkal si, kteří by ji jistě dokázali sexuálně uspokojit lépe neţ on. Kdykoli nyní pomyslel na smrt, pomyslel zároveň na svou ţenu, a kdykoli pomyslel na svou ţenu, začal se bát, ţe o ni přijde.

Trvalo chvíli, neţ dokázal vstát a zajít se sebezapřením do sousedního stanu pro serţanta Whitcomba. Odjeli serţantovým dţípem. Kaplan musel sevřít ruce v pěst, aby se mu v klíně netřásly. Zatínal zuby a snaţil se neposlouchat serţanta Whitcotoba, jak to tragické neštěstí nadšeně komentuje. Dvanáct zabitých, to znamenalo hromadné odeslání dalších dvanácti kondolenčních formulářů s podpisem plukovníka Cathcarta jejich nejbliţším příbuzným, coţ značně posilovalo jeho naději, ţe se mu podaří umístit ten článek o plukovníku Cathcartovi ve velikonočním čísle The Saturday Evening Postu.

Na letišti panovalo hrobové ticho, které dusilo kaţdý pohyb jako nelítostná, bezcitná kletba, zotročující jediné bytosti, které by ji mohli zrušit. Na kaplana padlo jak hrůzný příkrov. Takové obrovité, úděsné ticho ještě nezaţil. Před barákem, kde se konaly předletové přípravy, stálo na dvě stě unavených, přepadlých, sklíčených muţů s padákovými vaky v rukou, pochmurný dav zaraţených, ztracených lidí, upírajících před sebe prázdné, nevidoucí pohledy.

— 342 —

Jako by se nechtěli rozejít, jako by se nemohli hnout z místa. Kdyţ se k nim kaplan přiblíţil, jasně si uvědomoval dušený zvuk svých kroků. Spěšně, horečně přejíţděl očima po té strnulé spleti splihlých postav, a konečně s pocitem nesmírné radosti objevil Yossariana. Kdyţ však zachytil Yossarianův divoký, zničený, rozbitý pohled, jasně obráţející zoufalství ukryté v jeho nitru, otevřel kaplan němě ústa v nesnesitelné hrůze. Okamţitě pochopil, ţe Nately je mrtev, a marně se tomu poznání s bolestí v srdci bránil a s tváří zkřivenou v grimase úpěn-livého protestu před ním odmítavě vrtěl hlavou. Ta strašná pravda mu vzala řeč. Z

hrdla se mu vydral vzlyk, nohy ho přestaly poslouchat a pomyslel si, ţe se teď tady určitě svalí. Nately byl mrtev. Všechnu naději, ţe se snad mýlí, odplavila ozvěna Natelyho jména, vynořujícího se stále zřetelněji z téměř neslyšitelného ševelení přitlumených hlasů, které si teprve nyní náhle uvědomil. Nately je mrtev, toho nevinného chlapce zabili. Z kaplanova hrdla začal stoupat tenký kňučivý zvuk a brada se mu roztřásla. Oči se mu zalily slzami a rozplakal se. Po špičkách se vydal k Yossarianovi, aby mu truchlil po boku a sdílel s ním jeho němé hoře. V

tom okamţiku mu stiskla paţi nějaká surová ruka a ostrý hlas se zeptal:

„Kaplan Shipman?“

Překvapeně se otočil a stál tváří v tvář zavalitému, výbojnému plukovníkovi s velkou hlavou a knírem a hladkou, kvetoucí pletí. Nikdy předtím toho člověka neviděl. „Ano. Co si přejete?“ Prsty, které svíraly jeho paţi, mu působily bolest a marně se snaţil z nich vykroutit.

„Pojďte s námi.“

Kaplan sebou zmateně, ustrašeně škubl. „Kam? Proč? A kdo vůbec jste?“

„Uděláte líp, otče, kdyţ se nebudete cukat a půjdete s námi,“ zazpíval s uctivou účastí hubený major s jestřábí tváří, který k němu přistoupil z druhé strany. „Máme vládní pověření. Chceme vám poloţit několik otázek.“

„Jakých otázek? Co se děje?“

„Jste kaplan Shipman?“ ptal se tlustý plukovník ještě jednou.

„Je to on,“ odpověděl serţant Whitcomb.

„Jen s nimi jděte,“ zavolal na kaplana kapitán Black a nepřátelsky, pohrdavě se ušklíbl. „Sypte tamhle do toho auta, nebo si to šeredně zavaříte.“

Několik rukou vleklo bezmocného kaplana pryč. Chtěl zavolat na Yossariana, aby mu šel na pomoc, ale ten byl asi moc daleko a neslyšel by ho. Někteří z těch muţů, kteří stáli poblíţ, se za ním dívali s probouzející se zvědavostí. Kaplan sklopil hlavu, protoţe ho tvář pálila hanbou, a nechal se trpně vkormidlovat na zadní sedadlo štábního vozu. Z jedné strany se vedle něho usadil ten tlustý plukovník s velkou, růţovou tváří, z druhé hubený, úlisně uctivý major.

Mechanicky jim oběma nastavil zápěstí, protoţe ho napadlo, ţe mu moţná nasadí pouta. Vpředu uţ seděl ještě jeden důstojník a za volantem vysoký vojenský policista s píšťalkou a bílou helmou na hlavě. Kaplan se neodváţil zdvihnout oči,

— 343 —

dokud zavřený vůz neopustil prostor letiště a rychlá kola vozu nezačala kvílet na hrbolaté černé silnici.

„Kam mě vezete?“ zeptal se tichým, provinilým hlasem, s očima dosud odvrácenýma. Začal uvaţovat o tom, zda ho nechtějí obvinit, ţe zavinil tu vzdušnou kolizi a Natelyho smrt. „Co jsem provedl?“

„Nechtěl byste radši drţet hubu a nechat nás, abychom se ptali?“ řekl plukovník.

„Nemluvte s ním tak,“ nabádal ho major. „Není třeba nasazovat takovýhle tón.“

„Tak mu řekněte vy sám, aby radši drţel hubu a nechal nás, abychom se ptali.“

„Otče, prosím vás, drţte hubu a nechtě nás, abychom se ptali, ano?“ naléhal ten druhý přátelsky. „Bude to pro vás lepší.“

„Není třeba říkat mi otce,“ pravil kaplan. „Nejsem katolík.“

„Já taky ne, otče,“ ujistil ho major. „Ale jsem hluboce věřící člověk a zástupcům boha na zemi rád říkám otče.“

„Nechce dokonce ani věřit, ţe na frontě máme v zákopech ateisty,“ vysmíval se plukovník a kamarádsky dloubl kaplana do ţeber. „Potvrďte mu to, kaplane.

Jsou v zákopech ateisti?“

„To já nevím, pane plukovníku,“ odpověděl mu kaplan. „V zákopech jsem nikdy nebyl.“

Důstojník na předním sedadle prudce otočil hlavu a naštvaně, zamračeně kaplana oslovil: „V nebi jste taky nebyl, co? A přesto snad věříte, ţe existuje.“

„Nebo snad ne?“ přidal se plukovník.

„Dopustil jste se velmi váţného zločinu, otče,“ řekl major.

„Jakého zločinu?“

„To ještě nevíme,“ odpověděl plukovník. „Ale zjistíme to. A víme určitě, ţe to je něco váţného.“

U velitelství skupiny zmírnil vůz téměř neznatelně rychlost, se zakvílením pneumatik odbočil ze silnice a pokračoval kolem parkoviště k zadní části budovy.

Všichni tři důstojníci i kaplan vystoupili. Po rozvrzaném dřevěném schodišti sešli husím pochodem do suterénu a zavedli kaplana do vlhké, temné místnosti s nízkým betonovým stropem a neomítnutými kamennými stěnami. Nahoře v rozích byly pavučiny. Po podlaze přelezla obrovská stonoţka a ukryla se pod vodovodním potrubím. Uprostřed stál malý, holý stůl a kaplana k němu posadili na tvrdou ţidli s rovným opěradlem.

„Udělejte si pohodlí, pane kaplane,“ pobízel ho srdečně plukovník. Rozsvítil oslepující reflektor a namířil ho kaplanovi přímo do tváře. Na stůl poloţil mosazný boxer a krabičku zápalek. „Potřebujeme, abyste se pěkně uvolnil.“

Kaplan vyděšeně poulil oči. Byl zcela bezmocný. Mohou si s ním dělat, co se jim zachce. Uvědomoval si, ţe ho tady v tom sklepení mohou třeba umlátit k

— 344 —

smrti a nikdo mu nepřijde na pomoc, nikdo, moţná jenom ten uctivý sympatický major s ostře řezanou tváří, který právě trochu povolil vodovodní kohoutek, nechal vodu hlasitě odkapávat do umyvadla a vrátil se ke stolu, aby vedle boxeru poloţil kus silné gumové hadice.

„Všechno bude zase v pořádku, pane kaplane,“ řekl major povzbudivě. „Kdyţ

jste nic neudělal, nemáte se čeho bát Proč se bojíte? Nic jste přece neudělal, nebo snad ano?“

„Samozřejmě ţe něco udělal,“ vpadl do toho plukovník. „Je vinen, to je jasný jak facka.“

„Čím jsem se provinil?“ vyptával se kaplan prosebně. Byl z toho všeho stále popletenější a nevěděl, u koho z nich má hledat smilování. Třetí důstojník ţádné distinkce neměl a mlčky ze strany přihlíţel. „Co jsem udělal?“

„To teď právě musíme zjistit,“ odpověděl plukovník a přistrčil kaplanovi stůl a tuţku. „Podepište se nám tady, ano? Vlastním rukopisem.“

„Mým vlastním rukopisem?“

„Ano. Kdekoli na tu stránku.“ Kdyţ to kaplan udělal, vzal si plukovník blok zpátky a poloţil si ho vedle listu papíru, který vyndal z jakéhosi fasciklu.

„Vidíte?“ řekl majorovi, který přišel k němu a důleţitě mu nahlíţel přes rameno.

„Kaţdý je jiný, ţe?“ konstatoval major.

„Říkal jsem vám, ţe to udělal on.“

„Co jsem udělal?“ ţadonil kaplan.

„Kaplane, to bych do vás nikdy nebyl řekl,“ obţaloval ho major bolestně vyčítavým hlasem.

„Ale co?“ ptal se kaplan.

„Musím vám říci, ţe jste mě velice zklamal.“

„Ale v čem?“ dotazoval se kaplan stále zoufaleji. „Co jsem provedl?“

„Tohle,“ odpověděl mu major a štítivým gestem před něj hodil blok, na kterém se kaplan před chvilkou podepsal. „Tohle přece není vaše písmo.“

Uţaslý kaplan prudce zamţikal očima. „Ale samozřejmě ţe to je moje písmo.“

„Ba ne, pane kaplane. Uţ nám zase lţete.“

„Ale vţdyť jsem to zrovna teď napsal!“ křičel rozčilený kaplan. „Vţdyť jste mě viděl, jak to píšu!“

„To je právě to,“ řekl na to major hořce. „Já jsem vás viděl, jako to píšete.

Nemůţete popřít, ţe jste to psal. Člověk, který popírá svoje vlastní písmo, je schopen popírat cokoli.“

„Ale copak zapírám, ţe jsem to psal?“ bránil se kaplan a v návalu hněvu a pobouření, který se v něm náhle vzedmul, zapomněl na svůj strach. „Zbláznil jste se či co? O čem to vy dva vlastně mluvíte?“

— 345 —

„Chtěli jsme po vás, abyste se nám podepsal svým vlastním rukopisem. A vy jste to neudělal.“

„Ale jak to? Udělal! Jakým rukopisem jsem se tedy podepsal, kdyţ ne svým vlastním?“

„Rukopisem někoho jiného.“

„Koho?“

„To si právě musíme zjistit,“ pravil výhruţně plukovník.

„Tak ven s tím, kaplane.“

Kaplan pohlíţel z jednoho na druhého s narůstajícím hysterickým zmatkem.

„Je to můj rukopis,“ zapřísahal je vášnivě. „Jak by měl vypadat můj rukopis, kdyţ

ne takhle?“

„Takhle,“ odpověděl plukovník. Panovačně hodil na stůl fotokopii dopisu vojenské pošty, kde bylo začerněno všechno kromě oslovení „Drahá Maruško“ a na který důstojník provádějící cenzuru připsal: „Horoucně po Tobě touţím. R. O.

Shipman, kaplan, armáda Spojených států.“ Kdyţ se na kaplanově tváři objevil ruměnec, plukovník se opovrţlivě usmál. „Tak co, kaplane? Víte, kdo tohle psal?“

Kaplanovi trvalo delší dobu, neţ odpověděl. Poznal Yossarianovo písmo.

„Ne.“

„Ale číst snad umíte, ne?“ doráţel sarkasticky plukovník. „Pan autor se nám tu podepsal.“

„To je moje jméno.“

„Takţe jste to psal vy. Quod erat demonstrandum.“

„Ale já jsem to nepsal. Vţdyť to ani není moje písmo.“

„Takţe kdyţ jste se tehdy podepisoval, taky jste se snaţil napodobit rukopis někoho jiného,“ řekl na to plukovník a pokrčil rameny. „To je všechno.“

„Ale vţdyť je to směšné!“ vykřikl kaplan, kterému náhle došla všechna trpělivost. Slepý zuřivostí vyskočil, obě pěsti sevřené. „Já uţ to dál nehodlám poslouchat. Slyšíte? Právě přišlo o ţivot dvanáct muţů, a já nemám čas na vaše pitomé otázky. Nemáte právo mě drţet v téhle díře a já uţ toho mám právě dost.“

Plukovník neřekl ani slovo, ale strčil kaplana prudce do prsou, aţ ztratil rovnováhu a dosedl zpátky na ţidli. V té chvíli se z kaplana vypařila všechna síla a opět ho zahltil velký strach. Major sáhl po gumové hadici a výhruţně si jí začal poklepávat o otevřenou dlaň. Plukovník vzal krabičku zápalek, jednu z ní vytáhl, přiloţil ke škrtací plošce a jeho zamračené oči čekaly na další projev kaplanova vzdoru. Kaplan byl bledý a tak vyděšený, ţe se nedokázal ani pohnout. Nakonec ho ţhnoucí světlo reflektoru donutilo odvrátit hlavu. Kapání vody z kohoutku do umyvadla bylo stále hlasitější a nesnesitelnější. Touţil, aby mu uţ konečně řekli, co po něm chtějí, takţe by věděl, k čemu se má přiznat. Napjatě čekal, co se teď bude dít. Plukovník pokynul třetímu důstojníkovi, ten se odlepil od stěny a líně

— 346 —

dosedl na stůl pár centimetrů od kaplana. Tvář měl bezvýraznou, oči pronikavé a studené.

„Zhasněte to světlo,“ řekl přes rameno tichým, nevzrušeným hlasem. „Je hrozně protivné.“

Kaplan se na něj vděčně usmál. „Děkuji vám, pane. A taky to kapání, prosím vás.“

„Na vodovod se vykašlete,“ řekl důstojník. „To kapání mi nevadí.“ Povytáhl si trochu nohavice kalhot, jako by se bál, ţe si pomačká pečlivě naţehlené puky.

„Pane kaplane,“ zeptal se jakoby mimochodem, „jakého vy jste vlastně náboţenství?“

„Jsem anabaptista, pane.“

„To je dost podezřelé náboţenství, co?“

„Podezřelé?“ ptal se kaplan v nevinném údivu. „Proč podezřelé, pane?“

„No, já o něm vůbec nic nevím. To mi doufám vymlouvat nebudete. Není uţ

to samo o sobě dost podezřelé?“

„To nevím, pane,“ odpověděl kaplan diplomaticky a v rozčilení se přitom zakoktal. Skutečnost, ţe ten člověk nemá ţádné distinkce, ho velmi znervózňovala. Nevěděl, jak ho má oslovovat. Kdo to je? A co ho opravňuje k tomu, aby ho vyslýchal?

„Pane kaplane, kdysi jsem studoval latinu. Povaţuji za správné vás na to upozornit, neţ vám poloţím další otázku. Neznamená slovo anabaptista prostě to, ţe nejste baptista?“

„Ach to ne, pane. To je mnohem sloţitější.“

„Jste tedy baptista?“

„Ne, pane.“

„Takţe tedy opravdu nejste baptista, ne?“

„Prosím?“

„Nechápu, proč se tady o tom se mnou hádáte. Uţ jste to přece připustil.

Ovšem, pane kaplane, pravíme-li, ţe nejste baptista, neříká nám to vůbec nic o tom, co tedy vlastně jste. Můţete být cokoli a kdokoli.“ Trochu se naklonil a zatvářil se chytře a významně. „Mohl byste být třeba — Washington Irving, co říkáte?"dodal.

„Washington Irving?“ opakoval překvapeně kaplan.

„No tak, Washingtone,“ vmísil se do toho korpulentní plukovník nakvašeně.

„Proč nás tady vodíte za nos? My dobře víme, ţe jste to soudečkové rajče ukradl.“

Kaplan na okamţik strnul a pak se nervózní úlevou rozhihňal. „Tak o tohle vám jde!“ zvolal. „Uţ tomu začínám rozumět. To rajské jablíčko jsem neukradl, pane plukovníku. Pan plukovník Cathcart mi ho věnoval. Jestli mi nevěříte, můţete se ho zeptat.“

— 347 —

Na druhém konci místnosti se otevřely dveře a do sklepní místnosti vstoupil plukovník Cathcart. Jako by tam byl po celou dobu schovaný ve skříni.

„Buďte zdráv, pane plukovníku. Tvrdí nám, ţe jste mu to rajské jablíčko věnoval. Je to pravda?“

„Z jakého důvodu bych mu měl dávat rajské jablíčko?“ odpověděl plukovník Cathcart.

„Děkuji vám, pane plukovníku. To nám stačí.“

„Rádo se stalo, pane plukovníku,“ řekl na to plukovník Cathcart, vyšel ze sklípku a zavřel za sebou dveře.

„Tak co, pane kaplane? Co nám povíte teď?“

„Dal mi ho!“ šeptal rozčileně a zároveň vyděšeně kaplan roztřeseným hlasem,

„opravdu mi ho dal!“

„Chcete snad tvrdit, pane kaplane, ţe váš nadřízený důstojník je lhář?“

„Proč by vám měl nadřízený důstojník dávat rajče, pane kaplane?“

„Proto jste se snaţil podstrčit to rajče serţantu Whitcombovi? Protoţe bylo kradené?“

„Ne, ne, ne,“ protestoval kaplan celý zničený, ţe ho nechtějí pochopit.

„Nabídl jsem ho serţantovi Whitcombovi, protoţe jsem o ně nestál.“

„Tak proč jste ho tedy panu plukovníku Cathcartovi ukradl, kdyţ jste o ně nestál?“

„Ale já jsem ho panu plukovníku Cathcartovi neukradl!“

„Tak proč se tváříte tak provinile, kdyţ jste ho neukradl?“

„Jsem nevinen!“

„Proč bychom vás tedy vyslýchali, kdybyste byl nevinen?“

„To já nevím,“ zakvílel kaplan. Mačkal si prsty v klíně a vrtěl sehnutou utrápenou hlavou. „To já nevím.“

„Myslí si, ţe máme bůhvíkolik času,“ zabručel nakvašeně major.

„Pane kaplane,“ zklidnil poněkud vývoj situace důstojník bez distinkcí a vytáhl z otevřeného pořadače ţlutý, strojem popsaný list papíru. „Mám tady místopříseţnou výpověď pana plukovníka Cathcarta, potvrzující, ţe jste to rajče ukradl.“ Obrátil papír, poloţil ho textem dolů na desku fasciklu a z druhé strany sebral jinou listinu. „A tady mám úředně ověřené prohlášení serţanta Whitcomba, ve kterém serţant konstatuje, ţe právě ze způsobu, jakým jste se mu to rajče snaţil podstrčit, pochopil, ţe je kradené.“

„Přísahám při pánubohu, ţe jsem ho neukradl,“ volal kaplan zoufale téměř v slzách. „Dávám vám své čestné slovo, ţe to rajče nebylo kradené.“

„Pane kaplane, věříte v boha?“

„Ano, pane. Samozřejmě.“

„To je zvláštní, pane kaplane,“ řekl důstojník a vyňal z pořadače jiný strojem popsaný ţlutý list papíru, „protoţe já tady mám další prohlášení pana plukovníka

— 348 —

Cathcarta, ve kterém udává, ţe jste s ním odmítl spolupracovat, kdyţ vás ţádal, abyste se před kaţdou akcí při předletové přípravě s chlapci pomodlil.“

Kaplan se chvíli tvářil vyjeveně a pak rychle přikývl, ţe uţ si vzpomíná. „Ono to bylo trošku jinak, pane,“ vysvětloval udýchaně. „Pan plukovník Cathcart od té myšlenky ustoupil sám, kdyţ si uvědomil, ţe ke stejnému bohu jako důstojníci se modlí i muţstvo.“

„Coţe?“ vykřikl nedůvěřivě důstojník.

„To je ale nesmysl!“ prohlásil červenolící plukovník a s důstojným rozhořčením se od kaplana odtáhl.

„On si váţně představuje, ţe mu to spolknem?“ volal major nevěřícně.

Důstojník bez distinkcí se nakysle zachechtal. „Kaplane, nepřeháníte to trošku?“ zeptal se s úsměvem, v němţ nebylo nic přívětivého či přátelského.

„Je to pravda, pane! Přísahám, ţe je to pravda!“

„Ono to stejně není důleţité, ať je to pravda, nebo ne,“ odpověděl nonšalantně důstojník a znovu sáhl stranou po otevřeném pořadači plném dokumentů. „Pane kaplane, ptal jsem se vás, jestli věříte v boha. Řekl jste, ţe ano? Uţ se nějak nepamatuji.“

„Ano, pane. Řekl jsem to. Věřím v boha.“

„To je tedy opravdu podivné, pane kaplane, protoţe tu mám ještě jedno prohlášení pana plukovníka Cathcarta, ve kterém se praví, ţe jste mu jednou tvrdil, ţe ateismus není protizákonný. Vzpomínáte si, ţe byste se byl někdy před někým vyjádřil v tomto smyslu?“

Kaplan bez váhání přikývl. Zdálo se mu, ţe v tomhle má pod nohama pevnou půdu. „Ano, pane. Vyjádřil jsem se v tomto smyslu. Řekl jsem to, protoţe to je pravda. Ateismus není protizákonný.“

„Ale to ještě není důvod, aby se to roztrubovalo do světa, co říkáte, pane kaplane?“ vypeskoval ho přísně důstojník, zamračil se a z fasciklu vyndal ještě jednu strojem psanou orazítkovanou stránku. „A tady mám ještě místopříseţné prohlášení serţanta Whitcomba, v němţ udává, ţe jste se ostře stavěl proti jeho plánu posílat nejbliţším příbuzným padlých a raněných kondolenční lístky s podpisem plukovníka Cathcarta. Je to pravda?“

„Ano, pane, stavěl jsem se proti tomu,“ odpověděl kaplan. „A jsem na to hrdý.

Ty dopisy jsou neupřímné a nečestné. Jejich jediným účelem je proslavit pana plukovníka Cathcarta.“

„Ale copak na tom záleţí?“ řekl na to důstojník. „Rodinám, které je dostávají, přesto přinášejí útěchu a zmírňují jejich ţal. Kaplane, já prostě nechápu váš způsob myšlení.“

Kaplana to zaskočilo a nezmohl se na ţádnou kloudnou odpověď. Svěsil hlavu. Připadal si jako hlupák, jemuţ naivita svazuje jazyk.

— 349 —

Brunátný tlustý plukovník se najednou vytasil s novým nápadem. „Co takhle vytlouct mu ten jeho odpornej mozek z hlavy!“ navrhoval s robustním nadšením ostatním dvěma.

„No, to bychom mohli, vytlouct mu mozek z hlavy,“ souhlasil major s jestřábí tváří. „Vţdyť je to jenom anabaptista.“

„Nikoli. Napřed mu musíme dokázat, ţe je vinen,“ brzdil otráveně jejich rozlet důstojník bez distinkcí. Sjel ze stolu, obešel ho a stanul přímo proti kaplanovi, opíraje se oběma dlaněmi o desku. Jeho tvář byla zachmuřená a velmi přísná, nepřístupná a neoblomná. „Kaplane Shipmane,“ oslovil ho s úřední neosobností, „jste formálně obviněn z toho, ţe jste se vydával za Washingtona Irvinga a prováděl jste nezodpovědné a nepřístupné zásahy v dopisech důstojníků a muţstva, které jste cenzuroval. Jste vinen nebo nevinen?“

„Nevinen, pane.“ Kaplan si olízl suchým jazykem suché rty a v napětí poposedl na samou hranu ţidle.

„Vinen,“ prohlásil plukovník.

„Vinen,“ řekl major.

„To tedy znamená vinen,“ vyvodil z toho důstojník bez distinkci a na jednu stránku v pořadači zapsal jediné slovo. „Kaplane Shipmane,“ vzhlédl a pokračoval, „ţalujeme vás dále, ţe jste se dopustil zločinů a přečinů, o kterých ještě ani nejsme informováni. Vinen či nevinen?“

„Nevím, pane. Jak vám mám odpovědět, kdyţ nevím, o co jde?“

„A jak vám máme říci, o co vlastně jde, kdyţ to sami nevíme?“

„Vinen,“ rozhodl plukovník.

„Samozřejmě vinen,“ souhlasil major. „Jestli jsou to jeho zločiny a přestupky, kdo jiný by je byl spáchal neţ on?“

„Tedy vinen,“ zazpíval důstojník bez distinkcí a vrátil se ke své stěně. „Je váš, pane plukovníku.“

„Děkuji vám,“ odvětil plukovník. „Odvedl jste výtečnou práci.“ Obrátil se ke kaplanovi. „Tak hotovo, kaplánku, je po legraci. Jděte se projít.“

Kaplan nerozuměl. „Co si přejete, abych udělal?“

„Hněte kostrou a zmizte, říkám vám!“ zařval plukovník a ukázal hněvivě palcem přes rameno. „Vypadněte.“

Kaplana ta hrubá slova a drsný tón šokovaly. Opravdu ho snad hodlali propustit, a on si v tom zmatku ke svému bezmeznému údivu najednou uvědomil, ţe ho to vlastně mrzí. „To mě ani nijak nepotrestáte?“ vyptával se se zklamaným podráţděním.

„Na to můţete vzít jed, ţe si to s vámi ještě vyřídíme. Ale nedovolíme vám, abyste tady zacláněl, kdyţ se budeme radit jak a kdy. Takţe plavte. Ať uţ jste venku.“

Kaplan váhavě povstal a učinil několik kroků. „Mohu opravdu odejít?“

— 350 —

„Prozatím ano. Ale nesmíte opustit ostrov. Máme vaše telefonní číslo. A uvědomte si, ţe vás máme pod dozorem čtyřiadvacet hodin denně.“

Nebylo moţné uvěřit, ţe by ho nechali jen tak odejít. Bázlivě se šoural k východu a čekal, ţe ho nějaký pánovitý hlas v příštím okamţiku zavolá zpátky nebo ţe jeho kroky zastaví těţká ruka, kterou mu někdo poloţí na rameno, nebo dokonce rána do hlavy. Nestalo se nic, nikdo ho nesrazil. Bloudil chvíli zatuchlými, temnými, vlhkými chodbami, neţ našel schody vedoucí nahoru, a kdyţ se konečně dostal na čerstvý vzduch, potácel se a prudce oddychoval.

Jakmile unikl z toho sklepa, zavalilo ho nesmírné mravní pobouření. Všechny ty kruté záţitky, jeţ mu tento den přinesl, v něm probudily takovou zuřivost, jakou ještě v ţivotě nepoznal. Prošel prostornou, dunící dvoranou v přízemí budovy se srdcem překypujícím rozhořčením a touhou po odplatě. Uţ to dál nebude snášet, říkal si, tohle není moţné dál trpět. Kdyţ se dostal ke dveřím vedoucím nahoru, spatřil podplukovníka Korná, hopkajícího osaměle nahoru po schodišti. Pomyslel si, ţe mu ho do cesty přihrála šťastná náhoda, hluboce se nadechl, sebral veškerou odvahu a ještě na schodech ho dohnal.

„Pane podplukovníku, já uţ to dál nehodlám trpět,“ prohlásil s důraznou rozhodností a vzápětí propadl zoufalství, protoţe podplukovník Korn si ho vůbec nevšímal a vystupoval dál vzhůru po schodišti. „Pane podplukovníku Korne!“

Podsaditá, neupravená postava jeho nadřízeného stanula, obrátila se a vracela se pomalu po schodech dolů ke kaplanovi. „Copak se děje, pane kaplane?“

„Pane podplukovníku, chtěl bych si s vámi promluvit o tom neštěstí dnes ráno. To je strašné, ţe k něčemu takovému došlo.“

Podplukovník Korn chvíli mlčel a pozoroval kaplana se zábleskem cynického pobavení v očích. „Jistě, pane kaplane, je to strašné,“ řekl nakonec. „Nemám ponětí, co o tom máme napsat do hlášení, abychom z toho nevyšli jako úplní pitomci.“

„To jsem neměl na mysli,“ vedl kaplan dále svou. Uţ se ani trochu nebál.

„Někteří z těch dvanácti měli za sebou uţ sedmdesát náletů.“

Podplukovník Korn se zasmál. „Podle vás by bylo to neštěstí méně strašné, kdyby byli všichni nováčkové?“ zeptal se jedovatě.

Kaplan opět jednou zůstal jako opařený. Na kaţdém kroku se mu stavěla do cesty zvrácená logika. Kdyţ pokračoval, nebyl si uţ tak jist sám sebou a hlas se mu třásl. „Pane podplukovníku, není přece správné, aby se od příslušníků téhle skupiny poţadovalo osmdesát bojových letů, kdyţ u jiných skupin posílají lidi domů po padesáti nebo pětapadesáti.“

„Vezmeme vaši připomínku v úvahu,“ pravil podplukovník Korn se znuděným nezájmem a vydal se po schodech vzhůru. „Adios, padre.“

„Co tím chcete říci, pane podplukovníku?“ doráţel kaplan a začínal uţ téměř křičet.

— 351 —

Podplukovník Korn se zastavil a s nepříjemným výrazem ve tváři se o schod vrátil. „Chci tím říci, ţe o tom budeme přemýšlet, padre,“ odpověděl s přezíravým sarkasmem. „Přece byste nechtěl, abychom si to předem řádně nerozváţili.“

„To jistě ne, pane podplukovníku. Ale uvaţovali jste uţ o tom, ţe?“

„Ano, padre, uţ jsme o tom uvaţovali. Ale kvůli vám si o tom popřemýšlíme ještě jednou a vy budete první, komu dáme vědět, jestli dojdeme k nějakému novému rozhodnutí. A nyní — adios.“ Podplukovník Korn se prudce obrátil a spěchal po schodech nahoru.

„Pane podplukovníku!“ zastavilo ho znovu kaplanovo zavolání. Otočil po kaplanovi hlavu s mrzutou netrpělivostí. Kaplan ze sebe začal chrlit nervózní vodopád slov. „Pane podplukovníku, ţádám vás o dovolení, abych mohl tu záleţitost předloţit generálu Dreedlovi. Chci svůj protest přednést na velitelství perutě.“

Podplukovníkovy tlusté, temné tváře se neočekávaně naduly potlačovaným smíchem a chvíli mu trvalo, neţ odpověděl. „V pořádku, padre,“ řekl se zlomyslným potěšením a ze všech sil se snaţil zachovat váţnou tvář. „Jen si klidně s panem generálem Dreedlem promluvte, máte moje svolení.“

„Děkuji vám, pane podplukovníku. Povaţuji však za správné vás varovat, ţe mám na pana generála Dreedla jistý vliv.“

„To je od vás pěkné, ţe mě varujete, padre. A já zase povaţuji za správné upozornit vás, ţe pana generála Dreedla na velitelství perutě uţ nenajdete.“

Podplukovník Korn se škodolibě zaculil a pak se konečně triumfálně rozchechtal.

„Generál Dreedle je pryč a na jeho místě sedí generál Peckem. Máme nového velitele perutě.“

„Generál Peckem!“ opakoval vyjeveně kaplan.

„Ano, pane kaplane. Na toho máte taky vliv?“

„Ale vţdyť já generála Peckema vůbec neznám,“ bědoval kaplan zničeně.

Podplukovník Korn se znovu zasmál. „Tak to je špatné, pane kaplane, protoţe plukovník Cathcart ho zná velice dobře.“ Podplukovník Korn se ještě pár vteřin labuţnicky chechtal a pak najednou přestal. „A mimochodem, padre,“ varoval ho studeně a zabodl přitom ukazováček kaplanovi do prsou, „tomu vašemu paktování s doktorem Stubbsem je konec. Víme velmi dobře, ţe vás sem dnes ráno poslal, abyste si na nás stěţoval.“

„Doktor Stubbs?“ Kaplan vrtěl hlavou v uţaslém protestu. „S doktorem Stubbsem jsem vůbec nemluvil, pane podplukovníku. Přivezli mě sem čtyři neznámí důstojníci, odvedli mě do sklepa a neoprávněně mě tam vyšetřovali a uráţeli.“

Podplukovník Korn znovu píchl kaplana prstem do prsou. „Víte velmi dobře, ţe doktor Stubbs vykládá muţům ze své eskadry, ţe uţ nemusejí do vzduchu,

— 352 —

kdyţ mají za sebou sedmdesát náletů.“ Drsně se zasmál. „Nuţe, milý padre, budou muset do vzduchu, i kdyţ mají za sebou sedmdesát náletů, protoţe doktora Stubbse právě překládáme do Tichomoří. Takţe — adios, padre. Adios.“

— 353 —

37. Generál Scheisskopf

Generál Dreedle byl pryč a velitelem perutě byl teď generál Peckem, ale generál Peckem se sotva stačil nastěhovat do kanceláře generála Dreedla a uţ se mu jeho báječné vojenské vítězství začalo rozpadat pod rukama.

„Generál Scheisskopf?“ ptal se bezelstně serţanta ve své nové kanceláři, který mu přinesl příkaz doručený toho rána. „Chcete říci plukovník Scheisskopf, ne?“

„Nikoli, pane generále. Generál Scheisskopf. Dnes ráno byl povýšen na generála, pane generále.“

„No to je fantastické! Scheisskopf? Generál? Jakého stupně?“

„Generálporučík, pane generále, a —“

„Generálporučík!“

„Ano, pane generále, a ţádá vás, abyste nikomu v dosahu své pravomoci nedával ţádné příkazy, dokud vám k tomu nedá předběţný souhlas.“

„To se na to teda vyseru,“ brumlal si udiveně generál Peckem. Snad poprvé v ţivotě vyslovil sprosté slovo. „Cargille, slyšíte to? Scheisskopfa povýšili rovnou na generálporučíka. Vsadil bych se, ţe chtěli povýšit mě a někdo to zvoral.“

Plukovník Cargill si zamyšleně hladil svou druhou bradu. „Ale proč nám dává příkazy?“

Hladká, vyholená, distingvovaná tvář generála Peckema ztuhla. „Pravda, serţante,“ pravil pomalu a nechápavě se zamračil. „Jak to, ţe nám dává příkazy, kdyţ sedí u zvláštních sluţeb a my jsme bojový útvar?“

„To je další změna, ke které došlo dnes ráno, pane generále. Všechny bojové operace spadají odedneška do pravomoci zvláštních sluţeb. Pan generál Scheisskopf je náš nový velitel.“

Generálu Peckemovi unikl ostrý výkřik. „Ach boţe!“ zakvílel a všechno jeho léta pěstované sebeovládání se změnilo v pustou hysterii. „Scheisskopf a velitel?

Scheisskopf?“ V hrůze si přitiskl pěsti na oči. „Cargille, seţeňte mi Wintergreena! Scheisskopf? Přece ne Scheisskop!“

Všechny telefony začaly zvonit najednou. Do kanceláře vběhl desátník a zasalutoval.

„Pane generále, venku je nějaký pan kaplan a chce si vám stěţovat na nesprávnosti ve skupině plukovníka Cathcarta.“

„Vyhoďte ho! Vyhoďte ho! Máme tu uţ dost vlastních nesprávností, s nimiţ

se musí ihned něco udělat! Kde mám toho Wintergreena?“

„Pane generále, máte na drátě pana generála Scheisskopfa. Chce s vámi okamţitě mluvit.“

„Povězte mu, ţe jsem ještě nedorazil. Kristepane!“ zaječel generál Peckem, jako by na něj teprve v té chvíli dopadla celá tíha pohromy. „ Scheisskopf? Ten

— 354 —

člověk je přece debil! Vytíral jsem s ním podlahu jako s hadrem, a on je teď můj nadřízený! Kristepane! Cargille! Cargille, nenechte mě v tom! Kde je ten Wintergreen?“

„Pane generále, mám pro vás na druhém aparáte jakéhosi bývalého serţanta Wintergreena. Shání vás uţ od rána.“

„Pane generále, toho Wintergreena se nemůţu dovolat,“ volal plukovník Cargill. „Má tam pořád obsazeno.“

Generál Peckem byl uţ úplně propocený, kdyţ se vrhl k druhému telefonu.

„Wintergreene!“

„Peckeme, vy grázle jeden —“

„Wintergreene, slyšel jste, co vyvedli?“

„— co jste to vyved, vy pitomče?“

„Svěřili Scheisskopfovi hlavní velení!“

Wintergreen křičel vztekem a zoufalstvím. „Jděte se vycpat, i s těmi vašimi memorandy! Pověřili zvláštní sluţby řízením všech bojových operací!“

„To není moţné!“ naříkal generál Peckem. „Je to pravda? Moje memoranda?

Kvůli nim udělali ze Scheisskopfa hlavního velitele? Proč to tedy nedali mně?“

„Protoţe uţ nejste u zvláštních sluţeb. Šel jste jinam a předal jste to jemu. A víte, co ten blbec po nás chce?“

„Pane generále, měl byste si vzít toho pana generála Scheisskopfa,“ prosil serţant nervózně. „Trvá na tom, ţe musí s někým mluvit.“

„Cargille, vemte to za mě. Já s ním mluvit nemůţu. Zjistěte, co chce.“

Plukovník Cargill chvíli poslouchal, co mu generál Scheisskopf říká, a tvář mu zbělela jako křída. „Kristepane!“ vykřikl, kdyţ mu sluchátko vypadlo z rukou. „Víte, co po nás chce? Abychom pochodovali! Přeje si, aby všichni pochodovali na přehlídkách!“

— 355 —

38. Mladší sestra

Yossarian chodil pozpátku s pistolí u boku a odmítal se zúčastnit jakýchkoli dalších bojových letů. Pozpátku chodil proto, ţe se při chůzi neustále otáčel, aby se ujistil, ţe mu zezadu nikdo plíţivě neukládá o ţivot. Kaţdý zvuk, který za sebou uslyšel, v sobě skrýval nebezpečí, kaţdý člověk, kterého potkal, byl potenciální vrah. Nesundal ruku z paţby pistole a na nikoho se neusmál, pouze na Hladového Joea. Kapitánům Piltchardovi a Wrenovi oznámil, ţe s létáním skončil. Kapitáni Piltchard a Wren škrtli jeho jméno na rozpisu pro příští akci a ohlásili celý případ na velitelství skupiny.

Podplukovník Korn se chladně zasmál. „Co to má znamenat, ţe uţ nebude lítat?“ ptal se s úsměvem, zatímco plukovník Cathcart zalezl do rohu a přemítal tam, jaký neblahý dosah bude mít pro něj skutečnost, ţe se opět vynořilo Yossarianovo jméno a nahlodává klid jeho duše. „Proč odmítá lítat?“

„Při té sráţce nad Spezií zahynul jeho přítel Nately. Asi proto.“

„A kdo si myslí, ţe je — Achilles?“ Podplukovník byl na to přirovnání velmi hrdý a uloţil si do paměti, ţe se je musí pokusit udat, aţ se zase octne ve společnosti generála Peckema. „Na další bojové lety prostě musí. Nemá na vybranou. Vraťte se a řekněte mu, ţe jestli nezmění své rozhodnutí, budete nám to hlásit.“

„To uţ jsme mu řekli, pane podplukovníku. Nepomohlo to.“

„A co tomu říká major Major?“

„Majora Majora jsme uţ dávno neviděli. Jako by zmizel.“

„Kdybychom tak mohli zmizet tamtoho!“ vybuchl v koutě nevrle plukovník Cathcart. „Jako onehda zmizeli Dunbara.“

„Existuje řada jiných způsobů, jak se s tímhle pánem vypořádat,“ ujistil ho sebejistě podplukovník Korn. Obrátil se znovu k Piltchardovi a Wrenovi.

„Začneme tím nejlaskavějším. Pošlete ho do Říma, ať si tam pár dní odpočine. Je moţné, ţe jím smrt toho jeho kamaráda opravdu trochu otřásla.“

Natelyho smrt ve skutečnosti Yossariana málem zabila, protoţe kdyţ v Římě sdělil tu smutnou zprávu Natelyho děvce, vyrazila ze sebe pronikavý, zoufalý výkřik a vzápětí se ho pokusila probodnout škrabkou na brambory.

„ Bruto!“ zavyla v hysterickém amoku, kdyţ jí ohnul ruku za záda a kroutil víc a víc, aţ jí škrabka vypadla z prstů. „ Bruto! Bruto!“ Sekla po něm dlouhými nehty volné ruky, podrápala mu tvář a nenávistně mu plivla do obličeje.

„Co se děje?“ zaječel pálivou bolestí a zděšením a odhodil ji od sebe přes celý pokoj aţ k protější zdi. „Co po mně chceš?“

Vyřítila se na něj a začala ho mlátit oběma pěstičkami, a neţ se mu podařilo chytit jí za zápěstí a zkrotit ji, měl ústa samou krev. Vlasy jí divoce povlávaly. Z

— 356 —

planoucích, nenávistných očí jí tekly proudy slz, ale nepřestávala se rvát jako saň.

Zuřivost jí dodávala neuvěřitelnou sílu. Pokaţdé kdyţ jí chtěl všechno vysvětlit, začala ho proklínat a nadávat mu jako smyslů zbavená. Prudkost jejích útoků ho zaskočila a v jedné chvíli ztratil rovnováhu. Byla totiţ stejně velká jako on a Yossarian si několik fantastických, hrůzyplných okamţiků myslel, ţe ho tou svou pominutou zarputilostí přemůţe, srazí ho na zem a nemilosrdně ho roztrhá na kusy, úd po údu, za nějaký mrzký zločin, který nikdy nespáchal. Jak tam spolu tělo na tělo zápolili, s hekáním a prudkým oddychováním, a dlouhé vteřiny nebylo jasné, kdo získá převahu, chtělo se mu volat o pomoc. Nakonec ochabla a on ji dokázal zatlačit zpátky a prosit ji přitom, aby ho nechala mluvit, ţe jí všechno poví, ţe za Natelyho smrt opravdu nemůţe. Znovu mu plivla do tváře a on ji od sebe prudce odstrčil, vzteklý, rozhněvaný, znechucený. Sotva ji pustil, vrhla se na zem po té škrabce, a neţ se mu podařilo vyrvat jí tu zbraň z ruky, několikrát se jeden přes druhého na podlaze překulili. Kdyţ se hrabal na nohy, pokusila se mu je rukou podrazit a vyškrábla mu při tom kus kůţe na kotníku. S

tváří zkřivenou bolestí přeskákal na zdravé noze pokoj a vyhodil škrabku z okna.

Pak si zhluboka oddechl, protoţe se domníval, ţe je z nejhoršího venku.

„A teď mě prosím tě nech, ať ti to vysvětlím,“ domlouval jí chlácholivě zralým, vyrovnaným, váţným hlasem.

Kopla ho přímo mezi nohy. Ufff! Vzalo mu to dech, zaskučel dlouze a pronikavě bolestí, zhroutil se na podlahu, stisknutá kolena aţ u brady v mdlobné agónii, a marně lapal po vzduchu. Natelyho děvka vyběhla z pokoje. Zmátořil se právě včas, protoţe byla v mţiku zpátky a hnala se na něj s dlouhým kuchyňským noţem v ruce. Ze rtů mu splynulo nevěřícně zoufalé zaúpění a sehnutý, ruce dosud přitištěné na bolestně tepajícím, citlivém podbřišku, zaútočil celou vahou svého těla na její holeně a podrazil jí nohy. Přeletěla mu přes hlavu a přistála s tupým ţuchnutím na loktech. Nůţ jí vypadl z ruky a Yossarian ho odkopl pod postel. Vrhla se za ním, ale chytil ji za paţi a trhnutím ji postavil na nohy. Znovu se ho pokusila kopnout mezi nohy a on zuřivě zaklel a odhodil ji od sebe. Ztratila rovnováhu, narazila na zeď a převrhla ţidli, která zasáhla toaletní stolek plný hřebenů, kartáčů a kelímků. Všechno se to sesypalo na zem. Na druhém konci pokoje spadl se zdi zarámovaný obraz, vypadlo z něho sklo a roztříštilo se.

„Co jsem ti udělal?“ řval na ni, celý bez sebe zmatkem a rozčilením. „Já jsem ho přece nezabil.“

Mrštila po něm těţký popelník. Kdyţ na něj pak znovu zaútočila, sevřel pěst a chtěl ji ubalit jednu na ţaludek, ale dostal strach, ţe by jí mohl ublíţit. Chtěl se jí tedy trefit čistým, jemným úderem přímo do brady a vzít roha, ale byla příliš rychlá, a tak se mu v posledním okamţiku podařilo jenom trochu uskočit, a kdyţ

letěla kolem něho, ještě ji prudce postrčil. Narazila tvrdě na protější zeď. Teď mu blokovala dveře. Hodila na něj velkou vázu. Pak na něj vyrazila s plnou lahví vína

— 357 —

a tou ho zasáhla přímo do spánku, aţ napůl omráčený klesl na jedno koleno. V

uších mu hučelo, obličej měl tuhý, ale nejhorší ze všeho bylo, ţe tomu vůbec nerozuměl. Proč si zamanula, ţe ho zabije? Nechápal, co se to děje. Neměl sebemenší tušení, co by měl podniknout. Věděl jen jedno — ţe se musí zachránit, a kdyţ zahlédl, jak ta ďáblice znovu zdvíhá ruku s lahví a chystá se ho znovu praštit, vrhl se dopředu a narazil jí hlavou do ţaludku, ještě neţ to stihla provést.

Setrvačností toho nárazu ji tlačil pozpátku před sebou, aţ narazila podkolením na hranu postele, dopadla zády na matraci a Yossarian skončil na ní, mezi jejíma nohama. Zaryla mu nehty do krku a drásala ho tam, a on se zatím propracovával výš a výš po pruţných, plných návrších a úţlabích jejího oblého těla, aţ ji konečně úplně zalehl a zdusil její odpor. Jeho prsty vytrvale pronásledovaly její ohánějící se paţi, aţ konečně nahmátly láhev s vínem a vykroutily ji z dívčiny ruky. Stále však ještě kopala a nadávala a zuřivě škrábala a dokonce se ho pokoušela hryznout, sprosté, smyslné rty rozevřené, vyceněné zuby připomínající tesáky nějaké rozběsněné všeţravé šelmy. Leţela však naprosto bezmocná pod ním a on začal přemýšlet, jak by jí teď měl utéci, aby se na něj nemohla znovu vrhnout. Cítil, jak mu její napjatá, roztaţená kopající stehna a kolena tisknou a drtí jednu nohu, vzrušil se smyslnou představou, a ačkoli se za to vzápětí sám před sebou zastyděl, neodbytně si uvědomoval, ţe má pod sebou pevné, pruţné, dráţdivé tělo mladé ţeny, které se proti němu vzdouvá jako vlhký, vlahý, čarovný, nepoddajný příboj, a ţe se její břicho a horká, ţivá, štědrá ňadra divoce vzpínají proti jeho tělu jako hrozivě sladké pokušení. Náhle poznal, ţe se uţ s ním přestala rvát, ačkoli to hadí zmítání pod ním nijak nepolevilo. S rozechvěním pochopil, ţe uţ s ním nezápasí, ale ţe proti němu ţádostivě vzpíná klín v onom prvotním, mocném, dravém, pudovém rytmu erotického vzplanutí a odevzdání.

Vydechl radostným překvapením. Její tvář, která mu teď připadala krásná jako rozkvetlá růţe, byla zrůzněná novým druhem muk, pleť obluzeně prosvětlená, přivřené oči zamţené a nevidoucí, zmámené náporem ţádostivosti.

„ Caro,“ mumlala chraptivě jakoby z hlubin nějakého pokojného, rozkošnického opojení. „Úúúúúh, caro mio!“

Pohladil ji po vlasech. S divokou vášnivostí mu přitiskla ústa na tvář. Olízl jí krk. Ovinula kolem něho paţe a přitiskla se k němu. Cítil, jak se ho zmocňuje hluboký, extatický cit lásky k tomuto děvčeti, a ona ho znovu a znovu líbala ústy, která byla horká a vlhká a měkká a tvrdá. V opojivém zapomnění všeho kolem jí z hrdla stoupaly chraptivé milostné stony. Jednou laskající rukou mu po zádech obratně zajela pod opasek kalhot a druhá pokradmu a zrádně hmatala pod postelí, aţ narazila na kuchyňský nůţ. Zachránil se v posledním okamţiku. Stále ještě ho chtěla zabít! Vytrhl jí nůţ z dlaně a mrštil jím pryč. Její zrádná podlost ho ohromila a naplnila hrůzou. Vyskočil z postele, obličej zkřivený úţasem a zklamáním. Nevěděl, zda má vyrazit ze dveří na svobodu, nebo zhroutit se na

— 358 —

lůţko, propadnout lásce k ní a vzdát se jí odevzdaně na milost i nemilost. Ušetřila mu obojí, protoţe znenadání propukla v usedavý pláč. To mu znovu vzalo dech.

Tentokrát byl v jejím nářku pouze ţal, hluboký, bezbřehý, trpký ţal, a Yossarian pro ni přestal existovat. Seděla pohasle na posteli, vášnivá, pyšná, krásná hlava se jí ochable svezla na prsa, ramena jí poklesla. Srdce nad ní usedalo. Tentokrát nebylo o jejím zoufalství pochyb. Mocné, dusivé vzlyky jí otřásaly celým tělem. O Yossarianovi uţ nevěděla, uţ ji nezajímal. V té chvíli mohl bez obav vyjít z pokoje. Rozhodl se však zůstat, aby ji utěšil a pomohl jí.

„No tak,“ naléhal na ni nemotorně s paţí ovinutou kolem jejích ramen a vzpomněl si se smutkem v srdci, jak stejně nemotorný a slabý si připadal, kdyţ se tehdy vraceli od Avignonu, Snowden mu v letadle stále naříkal, ţe je mu zima, ţe je mu zima, a on jen znovu a znovu opakoval: „Jen klid, klid.“ Na nic jiného se nezmohl. „No tak,“ utěšoval ji soucitně. „No tak, no tak.“

Opřela se o něj a plakala a plakala, aţ uţ se zdálo, ţe vyplakala všechny slzy, a ani na něj nepohlédla. Kdyţ přestala, vytáhl kapesník a podal jí ho. Maličko se usmála, osušila si tváře, s pokornou dívčí ostýchavostí mu ho vrátila, mumlajíc

„Grazie, grazie“, a potom mu zčistajasna, bez jakéhokoli varovného signálu, zaútočila drápy obou rukou na oči. Zasáhla je a vyrazila vítězný ryk.

„Ha! Assassino!“ zaječela a dychtivě se hnala k protější stěně pokoje pro nůţ, aby Yossariana dorazila.

Napůl oslepen se zvedl a potácel se za ní. Zaslechl za sebou šramot a otočil se.

Co spatřil, zalilo ho novou hrůzou. Tohle opravdu nečekal. S jiným dlouhým noţem v ruce se na něj hnala mladší sestra Natelyho děvky!

„To snad ne!“ zakvílel zničeně a vyrazil jí nůţ z dlaně prudkým úderem shora na zápěstí. Té šílené grotesky, toho nepochopitelného zmatku měl uţ plné zuby.

Mohl mu někdo zaručit, ţe v příštím okamţiku nevtrhne do pokoje ještě někdo další a nebude se ho rovněţ snaţit propíchnout velkým kuchyňským noţem?

Zvedl mladší sestru Natelyho děvky z podlahy, hodil ji na Natelyho děvku a vyběhl z pokoje. Proběhl bytem, vyrazil ven a hnal se dolů po schodech. Obě holky vyběhly na chodbu za ním a pronásledovaly ho. Dupot jejich nohou však k němu doléhal stále slaběji a nakonec zcela ustal. Přímo nad hlavou zaslechl vzlykání. Vzhlédl vzhůru šachtou schodiště a spatřil Natelyho děvku, jak sedí zkrouceně na schodě s hlavou v dlaních a usedavě pláče. Zato její divošská, zpovykaná mladší sestra se nebezpečně nakláněla přes zábradlí, celá rozpálená na něj dolů pokřikovala „ Bruto! Bruto!“ a mávala tím dlouhým noţem, jako by to byla nová hračka, které se nemůţe nabaţit.

Yossarian tedy unikl, ale kdyţ pak kráčel ulicí, neustále se vylekaně otáčel.

Lidé si ho udiveně prohlíţeli, a to ho znervózňovalo tím víc. Šel tedy co nejrychleji a říkal si, ţe na jeho vzezření musí být asi něco nápadného, kdyţ

vzbuzuje takovou pozornost. Kdyţ se dotkl bolavého místa na svém čele, objevila

— 359 —

se mu na prstech lepkavá krev, a rázem mu bylo všechno jasné. Tiskl si na tvář a na krk kapesník, a ať ho přiloţil kdekoli, vţdycky se na něm objevila nová rudá skvrna. Byl samá krev. Spěchal k budově Červeného kříţe, seběhl po příkrém bílém mramorovém schodišti na pánskou toaletu, studenou vodou a mýdlem si tam vyčistil a ošetřil nesčetná povrchová zranění, upravil si límeček u košile a učesal se. Ze zrcadla na něj otupěle zírala vyděšená tvář, tak ošklivě zřízená, ţe něco takového ještě neviděl. Co ta holka proti němu má, proboha?

Kdyţ vycházel z toalety, číhala tam na něj Natelyho děvka v záloze. Byla přikrčená u zdi při patě schodiště a vyrazila na něj jako jestřáb s lesklým stříbrným noţem na maso v pěsti. Hlavní nápor jejího útoku zneškodnil zdviţeným loktem a pak jí jednu ubalil přesně do brady. Oči se jí obrátily v sloup, Yossarian ji zachytil, neţ mohla upadnout, a něţně ji posadil na zem. Pak vyběhl po schodech a ven z budovy a příští tři hodiny sháněl po celém městě Hladového Joea, aby se dostal z Říma dřív, neţ si ho ta holka zase najde. Ulevilo se mu, teprve kdyţ se letadlo odlepilo od země. Kdyţ přistáli na Pianose, čekala tam na něj Natelyho děvka v zeleném overalu, jaký nosili letečtí mechanici, v ruce nůţ na maso, přesně na tom místě, kde se letadlo zastavilo, a Yossariana zachránilo jedině to, ţe kdyţ mu máchla po prsou, ujely jí na štěrkovém povrchu letištní plochy nohy, protoţe na nich měla střevíčky s koţenou podráţkou a vysokými podpatky. Yossariana to úplně vyřídilo. Dovlekl ji do letadla, drţel ji tam na podlaze v dvojitém nelzonu a Hladový Joe si mezitím vyţádal rádiem od kontrolní věţe povolení, aby se mohl vrátit zpátky do Říma. Na letišti v Římě ji Yossarian z letadla vyhodil na rolovací dráhu a Hladový Joe ihned odstartoval na Pianosu, aniţ vypjal motory. Kdyţ po návratu procházeli táborem eskadry ke svým stanům, prohlíţel si Yossarian ostraţitě kaţdou postavu a srdce mu bušilo aţ v krku. Hladový Joe sledoval jeho počínání s podivným výrazem ve tváři.

„Poslyš, třeba se ti to všechno jenom zdálo,“ řekl za chvíli váhavě Yossarianovi.

„Zdálo? Vţdyť jsi byl při tom, ne? Přece jsi ji právě teď dopravil zpátky do Říma!“

„Třeba se to všechno zdálo i mně. Proč by tě chtěla mermomocí zabít?“

„Nikdy mě neměla moc ráda. Moţná mě chce oddělat proto, ţe jsem Natelymu rozbil nos, moţná proto, ţe se ode mě dozvěděla o jeho smrti a nenávidí mě za to. Myslíš, ţe se sem ještě vrátí?“

Yossarian navštívil toho večera důstojnický klub a zůstal tam velmi dlouho.

Kdyţ se pak blíţil ke svému stanu, obezřetně pátral, zda tam zase někde nečíhá Natelyho děvka. Kdyţ ji objevil, jak se skrývá v křoví za stanem, v ruce obrovský tesák, tentokrát přestrojená za pianoského rolníka, připlíţil se k ní po špičkách z opačné strany a popadl ji zezadu.

— 360 —

„ Caramba!“ vykřikla zlostně a zmítala se jako divoká kočka, kdyţ ji vlekl do stanu a hodil ji tam na podlahu.

„Hej, co se děje?“ zeptal se ospale jeden z jeho spolubydlících.

„Podrţ mi ji tady, neţ se vrátím,“ nařídil mu Yossarian. Vytáhl ho z postele, hodil ho na ni a vyběhl ze stanu. „Pevně ji drţ!“

„Nechtě mě ho zabít a potom s váma se všema budu dělat fiky-fik,“ nabízela se.

Kdyţ ostatní spolubydlící viděli, ţe to je děvče, vyskákali z postelí a pokoušeli se s ní dělat fiky-fik hned. Yossarian zatím utíkal za Hladovým Joem, který spal jako neviňátko. Yossarian mu sundal s tváře Huplovu kočku a třásl s ním, dokud ho nevzbudil. Hladový Joe se rychle oblékl. Tentokrát letěli na sever a zabočili nad Itálii aţ daleko za nepřátelskými liniemi. Kdyţ se octli nad rovinou, připnuli Natelyho děvce padák a únikovým otvorem ji vystrčili z letadla.

Yossarian si byl jist, ţe se jí s konečnou platností zbavil, a velmi se mu ulevilo.

Vrátili se na Pianosu, a kdyţ se blíţil ke svému stanu, vynořila se z temného křoviska těsně u pěšiny jakási postava a Yossarian omdlel. Kdyţ se na zemi probral, čekal, kdy se mu do těla zaboří nůţ, a uţ se na tu smrtelnou ránu téměř těšil, protoţe snad konečně přinese jeho duši mír. Místo toho mu přátelská ruka pomohla vstát. Patřila jednomu pilotovi z Dunbarovy eskadry.

„Tak jak je?“ ptal se šeptem pilot.

„Ujde to,“ odpověděl Yossarian.

„Viděl jsem tě, jak jsi upad. Myslel jsem, ţe se ti něco stalo.“

„Asi jsem omdlel.“

„Prý jsi jim řek, ţe uţ tě nedostanou na ţádný bojový let, povídá se u nás v eskadře.“

„To je pravda.“

„Ale pak k nám přišli ze skupiny a tvrdili, ţe to není pravda, ţe ses jen tak vytahoval.“

„To je leţ.“

„Myslíš, ţe ti to projde?“

„To nevím.“

„Co ti asi udělají?“

„To nevím.“

„Myslíš, ţe tě postaví před vojenský soud, za dezerci tváří v tvář nepříteli?“

„To nevím.“

„Doufám, ţe ti to projde,“ řekl mu pilot z Dunbarovy eskadry a zmizel v temnotě. „Dej mi vědět, jak to s tebou vypadá,“ zašeptal na rozloučenou.

Yossarian se za ním několik vteřin díval a pak se vydal ke svému stanu.

„Psst!“ zaslechl, sotva udělal několik kroků. Byl to Appleby, který se schovával za stromem. „Tak jak je?“

— 361 —

„Ujde to.“

„Výslech jsem, jak se bavili o tom, ţe ti pohrozí vojenským soudem, za dezerci tváří v tvář nepříteli. Ale ţe to nepoţenou do důsledků, protoţe nevědí určitě, jestli by ti to opravdu dokázali přišít. Taky prý by jim to mohlo pokazit renomé u nového velení. Kromě toho jsi přesvědčivě prokázal svou odvahu a statečnost tenkrát nad Ferrarou, kdyţ jsi opakoval ten nálet na most. Většího hrdinu, neţ jsi ty, podle mě u skupiny ani nemáme. Chtěl jsem jenom, abys věděl, ţe tě budou jen tak strašit.“

„Dík, Appleby.“

„Jen proto jsem s tebou zase začal mluvit, abych tě mohl varovat.“

„Váţím si toho.“

Appleby rozpačitě kopal špičkou boty do země. „Ta rvačka v důstojnickém klubu, ta mě moc mrzí, Yossariane.“

„To je v pořádku.“

„Ale já jsem ji nezačal. Asi to byla všechno Orrova vina, jak mě tou pingpongovou pálkou praštil do čela. Co to do něho tenkrát vjelo?“

„Vyhrával jsi nad ním.“

„To jsem neměl vyhrávat? Kaţdý, kdo hraje, chce vyhrát. Teď, kdyţ je po něm, tak na tom stejně nezáleţí, jestli jsem ho porazil v pinčesu, nebo ne.“

„To máš pravdu.“

„Taky se stydím za to, jak jsem dělal ty zmatky s těmi atabrinovými tabletkami. Kdyţ chceš dostat malárii, je to tvoje věc, no ne?“

„To je v pořádku, Appleby.“

„Snaţil jsem se jenom plnit svou povinnost. Poslouchal jsem rozkazy.

Vţdycky mi vtloukali do hlavy, ţe musím poslouchat rozkazy.“

„To je v pořádku.“

„Abys věděl, řekl jsem podplukovníkovi Kornovi a plukovníku Cathcartovi, ţe to není správné, nutit lidi, aby lítali, kdyţ uţ toho mají plné zuby. Povídali, ţe se ve mně velice zklamali.“

Yossarian se soucitně usmál. „To se vůbec nedivím.“

„Ať si třeba dají nohu za krk. Krucinál, máš za sebou uţ jednasedmdesát bojových letů, to by jim snad mohlo stačit. Myslíš, ţe ti to projde?“

„Ne.“

„Poslyš, kdyby ti to přece jen náhodou prošlo, nemohli by nic dělat ani s námi ostatními, co?“

„Právě proto mi to neprojde.“ „A co myslíš, ţe s tebou udělají?“ „Nemám tušení.“

„Myslíš, ţe tě postaví před vojenský soud?“

„To nevím.“

„Máš strach?“

— 362 —

„Mám.“

„A budeš tedy lítat dál?“

„Ne.“

„Doufám, ţe ti to projde,“ zašeptal přesvědčeně Appleby. „Fakticky.“

„Dík, Appleby.“

„Ani mně se uţ moc nechce lítat, kdyţ je válka vlastně dávno vyhraná.

Kdybych zase něco zaslech, dám ti vědět.“

„Dík, Appleby.“

Vedle Yossarianova stanu byla po pás vysoká houština bezlistého křoví. Kdyţ

Appleby zmizel, ozval se odtamtud přidušený, rázný hlas. Krčil se tam Havermeyer, krmil se burskými oříšky a podebrané uhříky a velké, mastné póry v jeho tváři vypadaly jako tmavé šupinky. „Tak jak je?“ zeptal se, kdyţ k němu Yossarian došel.

„Ujde to.“

„Budeš dál lítat?“

„Ne.“

„A co kdyţ tě budou chtít donutit?“

„Nedám se.“

„Máš nahnáno?“

„Mám.“

„Postaví tě před vojenský soud?“

„Zřejmě se budou snaţit.“

„Co říká major Major?“

„Major Major zmizel.“

„Zmizeli ho?“

„To nevím.“

„Co budeš dělat, kdyby chtěli zmizet tebe?“

„Pokusím se jim to překazit.“

„Neslíbili ti něco za to, kdyby ses podvolil a šel zase lítat?“

„Piltchard a Wren mi říkali, ţe by mi mohli zařídit, abych fasoval samý vyhlídkový sichrovky.“

Havermeyer zvedl hlavu. „Poslyš, to není špatná nabídka. Něco takového bych si dal říct i já. Vsadím se, ţes po tom skočil.“

„Odmít jsem to.“

„To byla pitomost.“ Havermeyerova přihlouplá, nanicovatá tvář se svraštila ohromením. „Poslyš, takováhle úmluva, to by byla vůči nám ostatním sprostota, ne? Kdybys chodil jenom na samý vyhlídkový lety, musel by někdo z nás za tebe vyţírat ty nebezpečný, nemám pravdu?“

„To máš.“

— 363 —

„To se mi tedy nelíbí,“ zvolal Havermeyer a naštvaně se zvedl, ruce zapřené v bocích. „To se mi vůbec nelíbí. To bych měl ze sebe nechat dělat vola jenom proto, ţe ty jseš posera a nechceš do vzduchu?“

„To si vyřiď s nima,“ řekl Yossarian a ostraţitě přiblíţil ruku k pistoli.

„Ale ne, tobě nic nevyčítám,“ uklidňoval ho Havermeyer, „i kdyţ tě nemám zrovna v lásce. Abys věděl, mně uţ ty věčný bojový lety taky lezou krkem.

Nemoh bych se z toho taky nějak vyvlíknout, co myslíš?“

Yossarian se ironicky zachechtal a zaţertoval: „Vezmi si pistoli a přidej se ke mně.“

Havermeyer zavrtěl zamyšleně hlavou. „To ne, to bych nemoh. Kdybych se choval jako zbabělec, udělal bych hanbu ţeně i dítěti. Zbabělce nemá nikdo rád.

Kromě toho bych chtěl po válce do organizovaný zálohy. Kdyţ zůstaneš v záloze, vyplácejí ti ročně pět set dolarů.“

„Tak tedy lítej dál.“

„No jo, nic jinýho mi asi nezbude. Poslyš, podle tebe tedy není ţádná naděje, ţe by tě přece jen zprostili bojový sluţby a poslali domů?“

„Ne!“

„Ale kdyby to přece jen vyšlo a dovolili ti, aby sis vzal někoho s sebou, vybereš si mě? Na Applebyho se vykašli. Vyber si mě.“

„Proč by proboha měli udělat něco takovýho?“

„To já nevím. Ale kdyby to udělali, vzpomeň si, ţe jsem tě o to ţádal první, jo? A dej mi vědět, co bude dál. Vţdycky večer touhle dobou budu na tebe tady v křoví čekat. Jestli s tebou nějak ošklivě nezatočí, asi se na to lítání taky vykašlu.

Platí?“

Celý příští večer na něj z různých temných koutů kývali lidé, kteří se přišli zeptat, jak to s ním vypadá, a v jakémsi spikleneckém spříznění duší, o němţ

dříve neměl ani potuchy, ho s unavenou, starostlivou tváří ţádali o důvěrné informace. Zastavovali ho lidé od eskadry, které sotva znal, a ptali se ho, co je nového. Trousili se za ním i chlapci od jiných eskader; čekali na něj ukryti ve tmě, a kdyţ se objevil, pokradmu ho volali k sobě. Ať přišel po západu slunce kamkoli, všude na něj někdo číhal a ptal se ho, jak je. Kývali na něj z lesa i z křoví, z příkopů i z vysokého býlí, zpoza stanů i zpoza blatníků zaparkovaných aut.

Zastavil ho dokonce i jeden z jeho spolubydlících, zeptal se ho, jak je, a pak ho poţádal, aby nikomu z jeho přátel neříkal, ţe ho zastavil. Ke kaţdé nápadně opatrné siluetě, jeţ mu kynula, se Yossarian blíţil s rukou na paţbě pistole, protoţe si nikdy nemohl být jist, který z těch šeptajících stínů se nakonec zrádně změní v Natelyho děvku nebo dokonce v nějakého oficiálně pověřeného vládního pochopa, který ho surově omráčí ranou do hlavy a zlikviduje. Zdálo se totiţ, ţe jim asi nic jiného nezbude. Postavit ho před vojenský soud pro dezerci tváří v tvář nepříteli nechtěli, protoţe vzdálenost více neţ dvou set kilometrů je těţko

— 364 —

slučitelná s výrazem tváří v tvář a protoţe právě Yossarian byl ten hrdina, který nakonec zničil onen most ve Ferraře, kdyţ opakoval nálet na cíl a zabil přitom Krafta — na Krafta vţdycky málem zapomněl, kdyţ se snaţil spočíst mrtvé, které znal. Ale něco s Yossarianem udělat museli a všichni napjatě čekali, co strašného to bude.

Ve dne se mu vyhýbali, dokonce i Aarfy, a Yossarian pochopil, ţe na denním světle mezi ostatními jsou to jiní lidé, neţ kdyţ jsou sami v noční temnotě.

Nestaral se však o ně, chodil s rukou na paţbě pistole, a pokaţdé, kdyţ se kapitán Piltchard a Wren vrátili z dalšího naléhavého pohovoru s plukovníkem Cathcartem a podplukovníkem Kornem, očekával, jaké nové nástrahy, výhrůţky a lákavé návrhy si pro něj zase na skupině vymysleli. Hladový Joe byl pořád pryč a jediný, kdo na něj občas promluvil, byl kapitán Black, který ho vţdycky pozdravoval veselým, ironickým voláním „Á, náš hrdina“ a jednou ke konci týdne se vrátil z Říma a oznámil Yossarianovi, ţe Natelyho děvka zmizela.

Yossariana bodlo u srdce a pocítil lítost, touhu i výčitky svědomí. Scházela mu.

„Zmizela?“ opakoval dutě.

„No jo, zmizela,“ smál se kapitán Black. Oči měl kalné únavou a na zašpičatělé, ostré tváři mu jako obvykle stálo řídké nazrzlé strnisko. Oběma pěstmi si mnul napuchlé pytlíky pod očima. „Řek jsem si, ţe kdyţ uţ jsem v Římě, moh bych to trdlo zase jednou trochu převálcovat, jen tak ze známosti.

Představoval jsem si, jak by se přitom ten cucák Nately obracel v hrobě, rozumíš.

Hohó! Pamatuješ se, jak jsem si ho kvůli ní vţdycky dobíral. Ale hnízdečko bylo prázdný.“

„Nenechala tam nějaký vzkaz ?“ vyptával se Yossarian. Stále musel na to děvce myslet, jak asi teď truchlí a trpí, a téměř se mu stýskalo po jejích zuřivých, nesmiřitelných útocích.

„Nikdo tam není,“ zvolal potěšeně kapitán Black a snaţil se to Yossarianovi vysvětlit. „Chápeš? Všichni jsou pryč. Vybílili to tam.“

„Pryč?“

„No jo, pryč. Vyhnali je rovnou na ulici.“ Kapitán Black se znovu srdečně rozchechtal, aţ mu jeho vystouplý ohryzek radostně na krku poskakoval. „Ten zapadák je prázdnej. Vtrhli tam empíci, zdemolovali celej byt a všechny kurvy vyhnali. Sranda, co?“

Yossarian se vyděsil a celý se roztřásl. „Ale proč to udělali?“

„To je snad jedno, ne?“ odpověděl kapitán Black a rozverně nad tím mávl rukou. „Vyhnali je rovnou na ulici. Dobrý, co? Celej ten spolek.“

„A co ta mladší sestra?“

„V čudu,“ smál se kapitán Black. „Vyhnali ji s ostatníma holkama. Rovnou na ulici.“

— 365 —

„Ale vţdyť je to ještě dítě!“ děsil se Yossarian pobouřeně. „Nikoho v celým městě nezná. Co s ní bude?“

„A co je mi do toho?“ opáčil kapitán Black s lhostejným pokrčením ramen.

Náhle se na Yossariana překvapeně zadíval a oči se mu škodolibě rozzářily.

„Hele, co má bejt? Kdybych věděl, ţe to s tebou tak zamává, byl bych přiletěl hned, aby ses to dozvěděl co nejdřív, ty ochránce kurev a sirotků! Hej, kam se ţeneš? Vrať se! Vrať se a pukni, ţalude!“

— 366 —

39. Věčné město

Yossarian opustil bez povolení posádku a odletěl s Milém do Říma. Milo v letadle vyčítavě kroutil hlavou, zboţně špulil rty a kazatelským tónem Yossarianovi sděloval, ţe se za něj stydí. Yossarian přikývl. Yossarian vypadá jako nějaké strašidlo, říkal Milo, jak pořád chodí pozpátku s pistolí u boku a prohlašuje, ţe uţ nebude lítat. Yossarian přikývl. Není to loajální k jeho eskadře a jeho nadřízené to přivádí do svízelné situace. Yossarian znovu přikývl. Začínají se ozývat nespokojené hlasy. Není to od Yossariana pěkné, myslet pouze na vlastní bezpečnost, kdyţ lidé jako Milo, plukovník Cathcart, podplukovník Kom a bývalý serţant Wintergreen jsou ochotni obětovat cokoli, jen aby vyhráli válku.

Lidi, kteří mají za sebou uţ sedmdesát bojových letů, začínají reptat, ţe teď mají před sebou dalších deset, a hrozí nebezpečí, ţe si někteří z nich taky připnou pistole a začnou chodit pozpátku. Bojová morálka upadá a všechno je to Yossarianova vina. Vlast je v nebezpečí a on hazarduje s tradičními ústavními právy, které mu zaručují osobní svobodu a nezávislost, kdyţ se je odvaţuje takovým nesmyslným způsobem uplatňovat.

Yossarian na sedadle druhého pilota jen stále přikyvoval a snaţil se Milovy ţvásty neposlouchat. Měl plnou hlavu Natelyho děvky a Krafta a Orra a Natelyho a Dunbara, Kida Sampsona a McWatta, všech těch chudých, hloupých, nemocných lidí, které viděl v Itálii, v Egyptě a v severní Africe a které by byl jistě našel v hojném počtu i v ostatních koutech světa, a svědomí mu tíţili i Snowden a mladší sestra Natelyho děvky. Yossarian se domníval, ţe uţ ví, proč mu Natelyho děvka připisuje vinu za Natelyho smrt a chce ho proto zabít. Proč sakra taky ne?

Svět je takový, jaký ho lidi udělali, a ona a její vrstevníci mají plné právo pohnat Yossariana a všechny staré dospělé lidi k zodpovědnosti za kaţdou nesmyslnou tragédii, jeţ je potká, stejně tak jako ona sama, přes všechen svůj ţal, nese zase vinu za všechnu bídu, do které lidské ruce uvrhly její mladší sestru a všechny malé děti. Něco by se s tím mělo dělat. Kaţdá oběť je zároveň pachatelem, kaţdý pachatel obětí, a musí se uţ jednou najít někdo, kdo se pokusí přetrhnout ten hnusný řetěz zděděných zvyklostí, který je všechny spoutává a ohroţuje. V

některých oblastech Afriky kradou dosud staří obchodníci s otroky malé chlapce a prodávají je za těţké peníze lidem, kteří si je pak vykuchají a snědí. Yossarian ţasl, ţe ty děti zřejmě onu barbarskou oběť podstupují bez sebemenší známky strachu či bolesti. Kdyby tomu tak nebylo, říkal si, byl by ten zvyk uţ dávno vymřel, protoţe ţádná touha po bohatství či nesmrtelnosti nemůţe být přece tak veliká, aby odolala dětskému nářku.

Rozhoupává prý loď, tvrdil Milo, a Yossarian zase přikývl. Trhá partu a nechává kamarády na holičkách, pokračoval Milo. Yossarian přikývl a pak mu

— 367 —

Milo řekl, ţe kdyţ se mu nelíbí, jak plukovník Cathcart a podplukovník Kom řídí skupinu, měl by se sebrat a odejít do Ruska, místo aby rozeštvával lidi. Yossarian mu na to chtěl říci, ţe stejně tak by mohli jít do Ruska oni, plukovník Cathcart, podplukovník Korn i Milo, kdyţ se jim nelíbí, jak on tady rozeštvává lidi, ale ovládl se. Plukovník Cathcart i podplukovník Korn se přece k Yossarianovi chovali vţdycky velmi slušně, říkal Milo. Nedali mu snad po tom posledním náletu na Ferraru metál a nepovýšili ho na kapitána? Yossarian přikývl. Coţpak od nich nedostává stravu a měsíční ţold? Yossarian opět přikývl. Milo je prý přesvědčen o tom, ţe kdyby za nimi Yossarian šel, omluvil se, dal se na pokání a slíbil jim těch dalších deset letů, všechno by mu velkomyslně odpustili. Yossarian mu řekl, ţe si to ještě rozmyslí, a kdyţ Milo vysunul podvozek a snášel se na přistávací dráhu, zatajil dech a v duchu se modlil, aby šťastně přistáli. Bylo to aţ k smíchu, jak ho teď létání otravovalo.

Řím byl v troskách. Bylo to vidět, hned jak letadlo přistálo. Před osmi měsíci dopadly na plochu bomby a po obou stranách příjezdové brány letiště, obehnané drátěným plotem, se tyčily ploché bílé hromady hrbolatých kamenných plátů, které tam při odklízení trosek navršily buldozery. Koloseum vypadalo jako polorozpadlá skořepina a Konstantinův oblouk byl silně poškozený. V bytě, kde bydlívala Natelyho děvka, byla hotová spoušť. Děvčata zmizela, zbyla tam jenom ta stará paní. Okna byla vytlučená a babka na sobě měla několik svetrů a hlavu měla omotanou tmavou šálou. Seděla na dřevěné ţidli vedle elektrického vařiče, paţe zkříţené na prsou, a v otlučené konvici si ohřívala vodu. Kdyţ Yossarian vešel, něco si pro sebe brumlala, a jakmile ho spatřila, začala naříkat.

„Jsou pryč,“ kvílela, ještě neţ se stačil na cokoli zeptat. Drţela se za lokty a truchlivě se na vrzající ţidli kývala, dopředu dozadu. „Jsou pryč.“

„Kdo?“

„Všichni. Všechny ty chuděry nešťastné.“

„A kam šly?“

„Nevím. Vyhnali je na ulici. Všechny jsou pryč. Uboţátka moje.“

„Kdo je vyhnal? Kdo to udělal?“

„Oškliví, zlí vojáci s bílejma helmama a s obuškama. A naši carabinieri Přišli, mávali obuškama a hnali je pryč. Ani jim nedovolili, aby si vzaly kabáty.

Chuděry malý. Vyhnali je do zimy jen tak beze všeho.“

„To je zatkli či co?“

„Vyhnali je na ulici. Prostě je jenom vyhnali.“

„A proč to udělali, kdyţ je ani nezatkli?“

„To já nevím,“ vzlykala stařena. „To já nevím. Kdo se teď o mě bude starat?

Kdo se teď o mě bude starat, kdyţ jsou všechny ty chuděrky pryč?“

„Muselo to mít nějaký důvod,“ vedl svou Yossarian a tloukl se pěstí do dlaně.

„Přece sem nemohli jen tak zničehonic vtrhnout a všechny je vyhnat!“

— 368 —

„Ţádnej důvod,“ kvílela stařena, „neměli k tomu ţádnej důvod.“

„Co je tedy k tomu zásahu opravňovalo?“

„Hlava XXII.“

„Coţe?“ Yossarian ztuhl úlekem a strachem a cítil, jak se chvěje na celém těle. „Co jste to říkala?“

„Hlava XXII,“ opakovala a pokyvovala hlavou. „Hlava XXII. Podle Hlavy XXII mají právo udělat cokoli a my jim v tom nemůţeme bránit.“

„Co to tady kecáte, prosím vás?“ křičel na ni rozrušený Yossarian divoce. „Co vy můţete vědět o Hlavě XXII? Kdo vám řek, ţe jde o Hlavu XXII?“

„Ti vojáci s bílejma helmama a obuškama. Holky brečely. ‚Co špatnýho jsme udělaly?‘ ptaly se. A oni řekli, ţe nic, a těma obuškama je postrkovali ke dveřím.

‚Tak proč nás vocaď vyháníte?‘ chtěly vědět, ‚Hlava XXII,‘ řekli ti chlapi.

‚Jakým právem?‘ ptaly se holky. ‚Hlava XXII,‘ odbyli je. Pořád jenom opakovali:

‚Hlava XXII, Hlava XXII.‘ Co to znamená, Hlava XXII? Co je to Hlava XXII?“

„Neukázali vám, co to je?“ vyptával se Yossarian a rozčileně, nervózně přecházel po pokoji. „To jste na nich ani nechtěli, aby vám ji přečetli?“

„Hlava XXII se nemusí nikomu ukazovat,“ odpověděla stará paní. „Tak to říká zákon.“

„Jakej zákon to říká?“

„Hlava XXII.“

„Doboha!“ vykřikl Yossarian zuřivě. „Vsadil bych se, ţe tam nic takovýho není.“ Zastavil se a rozhlédl se utrápeně po místnosti. „A kde je starej pán?“

„Pryč,“ zakvílela stařena.

„Pryč?“

„Umřel,“ oznámila mu. V zoufalém smutku pokyvovala hlavou a plácala se dlaní na čelo. „Něco mu tady prasklo. Byl pořád úplně normální, a najednou bylo po něm.“

„Ale ten přece nemoh umřít!“ křičel Yossarian, jako by se chtěl stále hádat.

Věděl však, ţe je to pravda, protoţe v tom byla ţelezná logika: i tentokrát se dědek přizpůsobil a svezl se s většinou.

Yossarian se otočil, se zachmuřenou tváří procházel celým bytem a s pesimistickou zvědavostí nahlíţel do všech místností. Všechno, co bylo ze skla, mládenci s obušky rozbili. Potrhané závěsy a loţní prádlo, to vše se válelo po podlaze v jedné změti. Ţidle, stoly, toaletní stolky byly poraţené či převrţené.

Všechno, co šlo rozbít, bylo napadrť. Obraz zkázy byl naprosto úplný. Ţádní zběsilí vandalové by nemohli být důslednější. Kaţdé okno bylo rozbité a vytlučenými tabulkami vtékala dovnitř inkoustová tma. Yossarian si tu scénu dovedl ţivě představit — humpolácký dupot urostlých vojenských policistů v bílých helmách, divoký, zlovolný poţitek, s jakým páchali své dílo zkázy, jejich svatouškovský, nemilosrdný, zvrhle zaslepený smysl pro povinnost. Všechny ty

— 369 —

chuděrky byly pryč. Všichni byli pryč, jen ta stará plačící ţena v několika huňatých hnědých a šedivých svetrech s černou šálou na hlavě zůstala, a i ta rovněţ brzy odejde.

„Jsou pryč,“ zahořekovala, kdyţ se k ní zase vrátil, neţ mohl cokoli říci. „Kdo mi teď poslouţí?“

Yossarian si té otázky nevšímal. „Ta Natelyho přítelkyně — neslyšela jste o ní něco?“ zeptal se.

„Je pryč.“

„To já vím, ţe je pryč. Ale nedala o sobě nějakou zprávu? Neví někdo, kde teď je?“

„Pryč.“

„A její malá sestra. Co se stalo s ní?“

„Pryč.“ Stará opakovala stále to jedno slovo.

„Víte, o čem mluvím?“ zeptal se jí Yossarian ostře a podíval se jí pozorně do očí, jestli mu neodpovídá uţ v komatu. Zvýšil hlas. „Co se stalo s její mladší sestrou, s tou malou ţábou?“

„Je pryč, pryč,“ opakovala stařena s mrzutým pokrčením ramen, popuzena jeho dotíráním, a začala kvílet o něco hlasitěji. „Vyhnali ji s ostatníma, taky jen tak rovnou na ulici. Ani jí nedovolili, aby si vzala kabát.“

„A kam šla?“

„Nevím. Nevím.“

„Kdo se teď o ni bude starat?“

„Kdo se teď bude starat o mě?“

„Vţdyť tady ve městě nikoho nezná.“

„Kdo mně teď poslouţí?“

Yossarian jí strčil do klína nějaké peníze — je to aţ zvláštní, jak jednoduché je napravovat křivdy penězi — a vyšel z bytu. Cestou po schodech dolů vztekle proklínal Hlavu XXII, i kdyţ věděl, ţe něco takového jako Hlava XXII neexistuje. Hlava XXII neexistovala, tím si byl jist, ale to nebylo vůbec důleţité.

Důleţité bylo, ţe si kaţdý myslel, ţe existuje, a to bylo mnohem horší, protoţe nebyl k dispozici ţádný objekt, ţádný text, který by bylo moţné zesměšnit nebo vyvrátit, zaţalovat, zkritizovat, napadnout, pozměnit, nenávidět, proklít, poplivat, roztrhat na cáry, podupat či spálit.

Venku bylo chladno a vzduch byl prosáklý odpornou vlhkou mlhou, která pomalu stékala po zdech velkých, zašlých domovních bloků a olizovala podstavce pomníků. Yossarian spěchal zpátky za Milém a dal se na pokání. Řekl, ţe svého chování lituje, a s plným vědomím toho, ţe lţe, jako kdyţ tiskne, sliboval Milovi, ţe poletí bombardovat ještě tolikrát, kolikrát si pan plukovník Cathcart bude přát, jen kdyţ Milo pouţije svého vlivu u římských úřadů a pomůţe mu najít mladší sestru Natelyho děvky.

— 370 —

„Je to nevinná dvanáctiletá panenka, Milo,“ vysvětloval mu úzkostlivě, „a já ji musím najít, neţ bude pozdě.“

Milo vyslechl jeho ţádost a chápavě se usmál. „Mám jednu přesně takovou dvanáctiletou panenku, jakou hledáš,“ oznámil mu rozradostněně. „Té mojí dvanáctileté panence je ve skutečnosti pouhých ctyřiatřicet, ale měla velmi přísné rodiče, kteří si potrpěli na dietní stravu s nízkým obsahem bílkovin, a s muţskejma si začala aţ —“

„Milo, já mluvím o malým děvčátku!“ skočil mu do řeči Yossarian se zoufalou netrpělivostí. „Rozumíš? Nechci se s ní vyspat. Chci jí pomoct. Ty máš přece doma taky dcerky. Je to ještě docela malý dítě, je v tomhle městě docela sama a nemá nikoho, kdo by nad ní drţel ochrannou ruku. Nechtěl bych, aby ji potkalo něco zlého. Uţ jsi pochopil, o čem mluvím?“

Milo to pochopil a byl hluboce dojat. „Yossariane, jsem na tebe pyšný,“

zvolal s hlubokým obdivem. „Váţně. Ani nevíš, jak jsem rád, ţe se ti v hlavě honí taky něco jinýho neţ jen sex. Vidím, ţe máš svoje zásady. Ano, mám doma dcerky, a vím naprosto přesně, o čem mluvíš. Tu holčičku najdeme. Neměj strach.

Pojď se mnou a tu holčičku najdeme, kdybychom měli celý tohle město převrátit naruby. Jedem!“

V rychlém štábním voze s emblémem M&M odjel Yossarian s Milém na policejní ředitelství. Vešli tam do jedné kanceláře, kde právě jakýsi nepříliš upravený snědý policejní komisař s úzkým černým knírkem a v rozepjaté blůze obíral tlustou ţenskou s podbradkem a bradavicemi na tváři. Komisař přivítal Mila s radostným překvapením a klaněl se mu s takovou obscénní servilitou, jako by byl Milo nějaký vznešený markýz.

„Á, marchese Milo,“ překypoval potěšením. Na tu otrávenou tlustou ţenskou se uţ ani nepodíval a vystrčil ji ze dveří. „Proč jste mi nedal vědět předem, ţe se sem chystáte? Byl bych pro vás připravil slavnostní uvítání. Pojďte dál, pojďte dál, marchese. Poslední dobou nás nějak zanedbáváte.“

Milovi bylo jasné, ţe nelze ztrácet ani minutu. „Buďte zdráv, Luigi,“ řekl a pokynul komisaři hlavou tak rázně, ţe to vypadalo téměř nezdvořile. „Luigi, potřeboval bych vaši pomoc. Tady můj přítel hledá totiţ dívku.“

„Dívku, marchese?“ opáčil Luigi a zamyšleně si hladil tvář. „V Římě je spousta děvčat, a pro amerického důstojníka by neměl být problém nějakou si opatřit.“

„Ne, Luigi, vy to nechápete. Potřebujeme nutně najít dvanáctiletou panenku.“

„Á, tak to uţ chápu,“ pravil Luigi moudře. „Panna, to uţ můţe chvilku trvat.

Ale kdyby si zašel na autobusové nádraţí a porozhlédl se tam mezi venkovskými děvčaty, která přijíţdějí do Říma za prací, myslím, ţe by —“

„Luigi, pořád to ještě nechápete,“ vyštěkl na něj Milo s tak příkrou netrpělivostí, ţe komisař zrudl ve tváři, postavil se do pozoru a zmateně si začal

— 371 —

zapínat knoflíky u blůzy. „Hledáme jednu jeho dobrou známou, staré rodinné styky, a chceme jí pomoct. Je to ještě docela malé dítě, je v tomhle městě úplně sama a musíme ji najít, neţ ji někdo ublíţí. Uţ je vám to jasné? Luigi, strašně mi na tom záleţí. Mám doma stejně starou holčičku a dal bych nevímco, kdyby se tu chuděrku podařilo zachránit, neţ bude pozdě. Pomůţete nám?“

„ Si, marchese, uţ je mi to jasné,“ řekl Luigi. „A udělám vše, co je v mých silách, abych vám ji našel. Ale dneska večer tu prakticky nikoho nemám. Všichni moji lidé jsou venku, děláme velký zátah na překupníky pašovaného tabáku.“

„Pašovaného tabáku?“ zeptal se Milo.

„Milo,“ zaúpěl tiše Yossarian a srdce se mu málem zastavilo, protoţe si uvědomil, ţe je všechno ztraceno.

„ Si, marchese,“ přisvědčil Luigi. „Zisky z prodeje pašovaného tabáku jsou tak obrovské, ţe uţ pomalu nejsme schopni jeho ilegální dovoz do země kontrolovat.“

„Opravdu se dá na tom pašovaném tabáku tolik vydělávat?“ ptal se Milo s dychtivým zájmem. Nazrzlé obočí se mu vzrušeně vyklenulo a nozdry rozšířily, jako by větřil kořist.

„Milo,“ volal na něj Yossarian. „Teď se starej o mě, ano?“

„ Si, marchese,“ odpověděl Luigi. „Zisky z prodeje ilegálně dováţeného tabáku dosahují obrovské výše. Z pašovaného tabáku se stal skandální celostátní problém, neváhám dokonce říci, ţe to je skvrna na tváři národa.“

„Skutečně?“ podivil se Milo se zamyšleným úsměvem a jako zhypnotizovaný vyrazil ke dveřím.

„Milo!“ zaječel Yossarian a instinktivně po něm skočil, aby ho zadrţel. „Milo, musíš mi pomoct!“

„Pašovanej tabák,“ vysvětloval mu Milo, v očích epileptickou chtivost, a snaţil se mu uniknout. „Pusť mě. Musím jít pašovat tabák.“

„Zůstaň tady a pomoz mi ji najít,“ ţadonil Yossarian. „Tabák můţeš pašovat zejtra.“

Ale Milo jako by ho neslyšel a dral se ke dveřím, bez zuřivosti, ale neodbytně.

Potil se, v horečně planoucích očích měl utkvělý, nevidomý pohled, zkřivená ústa plná slin. Tiše skučel, jako by tušil nějaké vzdálené neštěstí, a neustále opakoval:

„Pašovanej tabák, pašovanej tabák.“ Nakonec Yossarian pochopil, ţe nemá smysl ho přemlouvat, a rezignovaně mu ustoupil z cesty. Milo vyletěl z místnosti jako střela. Policejní komisař si hned zase rozepnul blůzu a podíval se svrchu na Yossariana.

„Co tady vlastně chcete?“ zeptal se chladně. „Mám vás dát zavřít?“

Yossarian opustil kancelář, sešel po schodišti a vykročil na ulici, kde byla tma jako v hrobě. V hale potkal tu tlustou ţenskou s podbradkem a s bradavicemi na tváři, která se uţ zase vracela nahoru. Po Milovi nebylo nikde ani stopy. V

— 372 —

ţádném okně nebylo světlo. Liduprázdný chodník po několik bloků neustále příkře stoupal. Dlouhou ulici, vydláţděnou kočičími hlavami, přetínala daleko vpředu záře nějaké široké třídy. Policejní ředitelství bylo utopené téměř na dolním konci. Ţluté ţárovky nad vchodem syčely ve vlhkém počasí jako mokré louče. Padal studený, drobný déšť. Pomalu se vydal do kopce. Zanedlouho přišel k nějaké tiché, útulné, přívětivé restauraci s rudými sametovými závěsy v oknech a modrým neónovým nápisem nad dveřmi: U TONYHO. VÝTEČNÁ

KUCHYNĚ — VYBRANÉ NÁPOJE. VSTUP ZAKÁZÁN. Zvláštnost toho nápisu ho mírně zarazila, ale jen na krátký okamţik. V tomhle podivném pokřiveném světě ho uţ nic nemohlo překvapit, byť to bylo jakkoli bizarní, jakkoli absurdní. Stěny strmých budov se k sobě nahoře nakláněly v podivné, surrealistické perspektivě, jako by chtěly ulici zastřešit. Ohrnul si límec teplého vlněného pláště a zachumlal se do něho. Přicházela sychravá noc. Ze tmy před ním se vynořil malý chlapec, v tenké košilce, v potrhaných kalhotkách, bos, s chorobnou, bledou tvářičkou. Měl černé vlásky a byl by nutně potřeboval holiče, boty a punčochy. Yossarian poslouchal, jak jeho noţky tiše a mlaskavě capkají v kaluţích na mokrém chodníku, a ta zbědovaná postavička v něm probudila tak dusivý soucit, ţe se mu chtělo napřáhnout paţi, udeřit vší silou pěstí do chlapcova bleďoučkého, neduţivého obličejíčku a zbavit ho tak tohoto ţivota, neboť mu připomněl všechny bledé, nemocné, neduţivé děti Itálie, které by v téhle chvíli rovněţ potřebovaly holiče, boty a punčochy. Způsobil, ţe Yossarian začal myslet na mrzáky a hladové muţe a ţeny, na všechny ty němé, odevzdané, oddané matky s utkvělýma očima, kojící téhoţ večera někde v nepohodě svá nemluvňata z prochladnutých cecíků, lhostejně vystavených témuţ syrovému dešti. Krávy.

Jako by ji těmi myšlenkami přivolal, minula ho jakási matka, drţící v náručí dítě zabalené v černých hadrech, a Yossarian zatouţil zabít i ji, protoţe mu připom-něla zase toho bosého chlapce v tenké košilce a tenkých záplatovaných kalhotkách a veškerou otřesnou, zdrcující bídu světa, který zatím ještě nikdy nedokázal poskytnout dostatek tepla a jídla a spravedlnosti všem lidem a v němţ

se dařilo dobře jen hrstce bezohledných chytráků. Mizerný, všivý svět! Myslel na to, kolik lidí strádá toho večera dokonce i v jeho prosperující vlasti. Kolik domů je tam na spadnutí, kolik manţelů oţralých, kolik ţen bito. Kolik dětí se tam právě třese strachy, je surově zneuţíváno, opouštěno. Kolik rodin hladoví, protoţe nemá na jídlo? Kolik je zlomených srdcí? Kolik lidí spáchá ještě této noci sebevraţdu, kolik jich zešílí? Kolik hokynářů a pánů domácích bude triumfovat?

Kolik vítězů vlastně prohraje, kolik úspěchů se změní v neúspěch, kolik boháčů zchudne? Kolik je moudrých lidí, kteří jsou tupci? Kolik je šťastných konců, jeţ

znamenají tragédii? Kolik čestných lidí lţe, kolik statečných propadá zbabělosti, kolik věrných zrazuje, kolik světců se nechá podplatit, kolik důvěryhodných lidí prodá svou duši vyděračům za mrzký peníz, kolik lidi nikdy ţádnou duši nemělo?

— 373 —

Kolik přímočarých cest vede k nepravosti? Kolika nejlepším rodinám je lépe se vyhnout, kolik dobrých lidí páchá jen samé zlo? Co zbude, kdyţ se to všechno podtrhne a spočítá? Malé děti a nějaký ten Albert Einstein a starý houslista nebo sochař. V mučivém odcizení kráčel Yossarian pustou ulicí a stále nemohl zapudit z mysli trýznivou vidinu toho bosého chlapce s neduţivými tvářičkami. Konečně došel aţ nahoru a zabočil na širokou třídu. Sotva zahnul za roh, uviděl spojeneckého vojáka, mladého poručíka s drobnou, bledou, chlapeckou tváří, zmítajícího se na zemi v epileptickém záchvatu. Šest dalších vojáků rozličných národností zápasilo s různými částmi jeho těla a snaţilo se mu pomoci a uklidnit ho. Nesrozumitelně blekotal a sténal skrze zaťaté zuby a obracel oči v sloup.

„Dejte pozor, ať si nepřekousne jazyk,“ radil zkušeně zakrslý serţant, stojící nedaleko Yossariana, a na tu výzvu přiskočil sedmý muţ a začal zápolit s poručíkovým křečovitě staţeným obličejem. Nakonec to těch sedm zvládlo.

Poručíka sice znehybnili, ale rozpačitě se dívali jeden na druhého, protoţe jim nebylo jasné, co s ním teď. Na jejich tvářích, rozpálených zápasem, se začala objevovat panická bezradnost. „Co kdybyste ho zdvihli a poloţili na kapotu tamhletoho auta,“ radil protáhlým hlasem desátník, který stál kousek za Yossarianem. To vypadalo docela rozumně, a tak mladého poručíka zvedli a opatrně ho poloţili na kapotu zaparkovaného vozu. Museli mu stále drţet ruce, nohy, hlavu i tělo, aby se nezmítal. Měli ho tedy poloţeného na kapotě, ale zase se začali nejistě rozhlíţet, protoţe opět nevěděli, co dál. „Měli byste ho z ty kapoty radši sundat a poloţit na zem,“ nabádal je líně týţ desátník, stojící za Yossarianem. To taky nebyl špatný nápad, a tak ho z kapoty počali zase stěhovat. Neţ se jim ho však podařilo dostat zpátky na chodník, přihnal se odkudsi dţíp s blikajícím červeným světlem, s dvěma vojenskými policisty na předních sedadlech.

„Co se to tu děje?“ zařval řidič.

„Dostal křeče,“ odpověděl voják, který zápolil s jednou poručíkovou nohou.

„Drţíme ho, aby sebou nemrskal.“

„Dobrá. Je zatčen.“

„Co s ním máme dělat?“

„Hlídejte ho!“ křikl na ně empík, rozřehtal se svému vtipu, aţ ho to ohnulo do předklonu, a dţíp vyrazil a zmizel.

Yossarian si uvědomil, ţe nemá propustku, moudře obešel tu podivnou skupinku a vydal se za změtí tlumených hlasů, které k němu doléhaly z neprůhledných temnot daleko vpředu. Široký, deštěm potřísněný bulvár spoře osvětlovaly nízké, ozdobně kované kandelábry, u kaţdého bloku dva, a jejich tajemné kulaté, mihotavé světlo vroubila nahnědlá mlţná svatozář. Z okna, pod kterým právě kráčel, zaslechl nešťastný ţenský hlas, který ţadonil. „Prosím tě, ne. Ne, prosím tě.“ Potkal sklíčenou mladou ţenu v černém nepromokavém plášti, která měla tvář ukrytou v záplavě černých vlasů a oči sklopené k zemi. V

— 374 —

dalším bloku, u ministerstva veřejných záleţitostí, si nějaký opilý mladý voják opíral o ţlábkovaný korintský sloup stejně opilou dámu a vedle na schodech seděli tři jeho kamarádi ve zbrani s lahvemi vína mezi koleny, taky pěkně nalití, a se zájmem přihlíţeli. „Uţ ne, phrosim,“ škemrala ona opilá dáma. „Já uţ chci dhomu... Phrosim, uţ ne.“ Kdyţ se Yossarian otočil a podíval se tím směrem, jeden ze sedících muţů na něj křikl sprostou nadávku a hodil po něm láhev.

Přistála neškodně daleko od něho a s krátkým přidušeným třeskem se rozbila.

Yossarian kráčel nevzrušeně, lhostejně dál, ruce zabořené v kapsách. „Co blbneš, křepelko,“ slyšel opilého vojáka, jak se umíněně doţaduje svého. „Teď je řada na mě.“ „Uţ ne, phrosim,“ ţadonila opilá. „Phrosim, uţ ne.“ Hned na dalším rohu k němu z hloubi úzké, klikaté postranní uličky, zahalené v hustých, neproniknutelných temnotách, dolehl záhadný zvuk, který si nebylo moţné vyloţit jinak, neţ ţe tam kdosi shrabuje sníh. Kdyţ zaslechl to pravidelné, usilovné, typické rachotivé skřípání, které vydává ţelezná škrabka drhnoucí o beton, zamrazilo ho hrůzou. Zrychlil krok, přeběhl přes tu strašidelnou uličku na protější chodník a spěchal, aby těm děsivým, zhola nesmyslným zvukům co nejdříve unikl. Teď uţ věděl, kde je. Bude-li pokračovat přímo vpřed, narazí na vyschlou fontánu uprostřed bulváru, a pak uţ jenom sedm bloků a bude před důstojnickou ubytovnou. Náhle v ponuré temnotě před sebou uslyšel vrčivé, nelidské vytí. Lampa na rohu nesvítila a ta část ulice byla ponořena do tmy a všechno viditelné ztrácelo své pevné obrysy. Za křiţovatkou, na druhé straně ulice, bil nějaký muţ klackem psa. Ţivě upomínal na toho člověka, který v Raskolnikovově snu mlátí ubohou kobylku. Yossarian se marně snaţil nic nevidět a neslyšet. Pes naříkal a kňučel v hysterickém zvířecím záchvatu, málem uškrcený na konci starého konopného provazu, a plazil se schlíple po břiše, aniţ

kladl jakýkoli odpor, ale muţ ho přesto bil dál, těţkou, plochou latí. Malý hlouček přihlíţel. Vystoupila z něho pomenší, zavalitá ţena a prosila muţe, aby toho uţ

nechal. „Nepleť se mi do toho, jo?“ křikl na ni popuzeně, zvedl klacek, jako by se chystal přetřít i ji, a ţena bázlivě, zahanbeně ustoupila. Yossarian spěchal, aby byl odtamtud co nejrychleji pryč. Téměř utíkal. Noc přetékala hrůzami, a Yossarian si pomyslel, ţe teď uţ si dovede představit, co asi musel cítit Kristus, kdyţ chodil po světě, podoben psychiatru, který prochází oddělením plným nebezpečných bláznů, nebo oběti, která se octla ve vězení přeplněném zločinci. Jak se mu ulevilo, kdyţ jeho oči zahlédly malomocného! Na dalším rohu bil nějaký chlap surově malého chlapce. Kolem stál nehybně zástup dospělých, ale nikdo se nepokusil zasáhnout. Yossarian ucouvl při tom pohledu, všecek ohromený. Byl si jist, ţe tuhle příšernou scénu uţ někdy viděl. Déjà vu? Ta zlověstná shoda ho šokovala a naplnila ho pochybami a hrůzou. Byla to táţ scéna, jejímţ svědkem byl před chvílí, jeden blok zpět, i kdyţ tu teď všechno bylo jiné. Co se to proboha děje? Vystoupí nějaká malá, zavalitá ţena a bude toho chlapa prosit, aby uţ

— 375 —

přestal? Napřáhne na ni ruku a ona se pak zase stáhne do pozadí? Nikdo se ani nepohnul. Dítě jednotvárně naříkalo, zpitomělé bolestí. Muţ klučíka vţdycky udeřil otevřenou dlaní vší silou ze strany do hlavy, aţ upadl, a pak ho jedním trhnutím postavil, aby ho mohl další fackou, která zazněla jako prásknutí biče, znovu srazit k zemi. Nikomu v tom zachmuřeném, zaraţeném davu nezáleţelo zřejmě na onom polomrtvém chudáčkovi natolik, aby zasáhl. Jedna ošuntělá ţena tiše plakala do špinavé utěrky. Kluk byl vyhublý a potřeboval holiče. Z obou uší mu vytékala světle červená krev. Yossarian rychle přešel na druhou stranu širokého bulváru, aby tomu odpornému divadlu unikl, a najednou zjistil, ţe šlape po lidských zubech, roztroušených na mokrém, lesklém chodníku mezi mokvajícími krvavými skvrnami, do nichţ se dychtivě zakusovaly ostré nehty dešťových kapek. Všude kolem se povalovaly stoličky a přeraţené řezáky. Po špičkách ty groteskní pozůstatky obešel a octl se u domovních dveří, ve kterých stál naříkající voják a drţel si na ústech krví nacucaný kapesník. Dva jiní vojáci ho podpírali, aby se nezhroutil, a netrpělivě cekali na vojenskou sanitku. Konečně se objevila, s řinčením a rozsvícenými oranţovými mlhovkami, ale prolétla kolem nich a zastavila se aţ o blok dál, kde došlo k potyčce mezi jakýmsi italským občanem a tlupou tajných policistů vyzbrojených obušky a kovovými pouty. Civilista, tmavovlasý muţ s tváří bílou strachem, vřískal a snaţil se jim vytrhnout. Nesl si nějaké kníţky, a ty teď byly rozházené po zemi. Víčka mu létala nahoru dolů jako netopýří křídla, jak mu v očích tepalo hektické zoufalství.

Bylo jich však na něj mnoho a brzo se jim podařilo uchopit ho za ruce a za nohy a zvednout ho do vzduchu. „Pomoc!“ ječel pronikavě hlasem přiškrceným hrůzou, kdyţ ho policisté odnášeli k otevřeným dveřím sanitky a házeli ho dovnitř.

„Policie! Pomoc! Policie!“ Dveře se zavřely, zámek zapadl a sanitka značnou rychlostí odjela. V komické panice toho člověka, který zoufale volal policii a zatím byli policisté všude kolem něho, byla ponurá ironie. Yossarian se nad tím marným, pošetilým voláním o pomoc nevesele usmíval, ale najednou ho napadlo, ţe bylo vlastně dvojsmyslné, uvědomil si, ţe ten muţ jím moţná nehledal podporu policie, ale hrdinsky se pokoušel, ač sám uţ ztracený, varovat kaţdého, kdo nebyl policista, vyzbrojený obuškem a revolverem a podporovaný dalšími policisty, také s obušky a revolvery. „Pomoc! Policie!“ volal ten člověk, a chtěl tím moţná všechny upozornit na hrozící nebezpečí. Yossarian tedy té výstrahy uposlechl a nenápadně se snaţil dostat se od policie co nejdál. Málem přitom zakopl o nohu tělnaté čtyřicátnice, která spěchala přes křiţovatku, jako by jí za patami hořelo, a neustále se nenávistně ohlíţela po osmdesátileté stařeně s tlustými ovázanými kotníky, která se pachtila za ní a marně se ji snaţila dostihnout. Babka lapala sípavě po dechu, a kdyţ Yossariana míjela, slyšel, jak si něco rozčileně brblá. Nebylo pochyby — stará pronásledovala tu mladší. Ta jí beznadějně unikala a byla uţ uprostřed širokého bulváru, kdyţ stařena teprve

— 376 —

sestupovala z chodníku. V ošklivém, zlomyslném úsměvu, který se objevil na tváři první ţeny, kdyţ se zase ohlédla za odpadávající pronásledovatelkou, se odráţela nenávist i strach. Yossarian si uvědomoval, ţe by té staré, nešťastné ţeně mohl pomoci, kdyby na něj zavolala, stačilo trochu popoběhnout, dostihnout tu tlustou slepici a zadrţet ji, neţ na místo dorazí tlupa policistů, ale to by mu k tomu ta babka musela poskytnout záminku aspoň jedním zoufalým výkřikem. Avšak stařena ho minula, jako by tam nebyl, jen si dál sama sobě mumlavě stěţovala na své strašné, tragické souţení. První ţena se brzy ztratila ve stále hustších vrstvách tmy a stará paní zůstala bezmocně stát uprostřed jízdní dráhy, zmatená, bezradná, opuštěná. Yossarian od ní odtrhl oči, a kdyţ spěchal pryč, pocítil stud, ţe jí přece jen nepomohl. Provinile, pokradmu se ohlíţel, znechucen sám sebou, jako by se bál, ţe ta baba nyní začne pronásledovat jeho, a byl rád, kdyţ jí mohl zmizet v mrholivých, mokrých, téměř neprůhledných temnotách. Tlupy... tlupy policistů

— kromě Anglie je snad všechno v rukách tlup, tlup, tlup. Všude vládly tlupy s obušky v rukou.

Límec a ramena pláště měl uţ dávno prosáklé vodou. V botách měl mokro a zábly ho nohy. Další lampa nesvítila, skleněná koule byla rozbitá. Budovy a beztvaré stíny uplývaly nehlučně kolem něho dozadu, jako by je unášel mocný, nazadrţitelný, věcný proud. Potkal vysokého mnicha, který měl tvář zcela ukrytou v hrubé šedivé kapuci, takţe mu nebyly vidět ani oči. Ze tmy vpředu se ozvaly čvachtavé kroky, jak kdosi procházel velkou kaluţí, a Yossarian se zděsil, ţe to bude nějaké bosé dítě. Málem se srazil s vychrtlým, mrtvolně bledým, smutným muţem, který měl na tváři hvězdicovou jizvu a na spánku znetvořenou prohlubeň, do které by se bylo vešlo vejce. Vynořila se před ním mladá ţena v rozčvachtaných slaměných sandálech, kterou bůh ztrestal strašlivou strakatě růţovou popáleninou. Začínala na krku a nelítostně jí rozeţírala celý obličej aţ

nad oči. Yossarian ten pohled nevydrţel a otřásl se hnusem. Tuhle ţenu nebude uţ nikdo milovat. Jeho duše byla nemocná. Zatouţil po nějaké dívce, s kterou by se mohl milovat a jeţ by ho dokázala utěšit, vzrušit a ukolébat k spánku. Na Pianose na něj čekala tlupa s obušky. Všechny holky byly pryč. O hraběnku a její snachu uţ nestál; na plané flirtování byl uţ příliš starý, neměl na ně čas. Po Lucianě jako by se slehla zem, třeba uţ není mezi ţivými; a kdyţ ne, umře jistě co nejdřív. Ta Aarfyho prsatá štětka zmizela, stejně jako její prsten s necudnou kamejí, a sestra Duckettová se za něj styděla, protoţe odmítl dál lítat a vyvolal skandál. Jediné děvče, které bylo ještě po ruce, byla ta nehezká sluţka z důstojnického apartmá, se kterou nikdy ţádný z nich nespal. Jmenovala se Michaela, ale chlapi ji s oblibou častovali všelijakými oplzlými, sprostými přízvisky, a ona se pak mohla uhihňat dětinskou radostí, protoţe se přitom tvářili sladce a lichotivě a ona neuměla anglicky a myslela si, ţe jí jistě říkají něco hezkého či jen tak nevinně špásují. Ať divočili sebevíc, vţdycky je sledovala s okouzleným

— 377 —

potěšením. Byla to šťastná, prostoduchá, přičinlivá holka. Neuměla číst a jen horko těţko svedla napsat svoje jméno. Měla naţloutlou olivovou pleť a krátkozraké oči a nikdo z nich se s ní ani jednou nevyspal, protoţe nikoho z nich ta představa ani trochu nelákala. Nikoho kromě Aarfyho, který ji právě toho večera znásilnil a pak ji drţel téměř dvě hodiny v šatníku a rukou jí zacpával ústa, dokud se neozvaly sirény oznamující začátek zákazu nočního vycházení civilních osob, takţe od té chvíle by byl její pobyt na ulici nezákonný.

Potom ji vyhodil z okna. Kdyţ Yossarian došel k domu, leţelo její mrtvé tělo dosud na chodníku a on se musel se zdvořilými prosbami protlačit hloučkem sousedů s lucernami, kteří se od něj s nenávistným odporem odtahovali, hovořili mezi sebou tlumenými hlasy, z nichţ čišela temná obţaloba, a ukazovali si přitom roztrpčeně na okna v druhém patře. Kdyţ Yossarian spatřil dívčinu zbědovanou, děsivou, zkrvavělou mrtvolu, rozbušilo se mu srdce strachem a hrůzou. Vběhl do haly, vyřítil se nahoru po schodech a v bytě narazil na Aarfyho, který neklidně přecházel po pokoji, na tváři nabubřelý, trochu nejistý úsměv. Ujišťoval Yossariana, ţe se to všechno zase spraví. Pohrával si s lulkou a zdálo se, ţe je trochu nervózní, ale horlivě Yossariana přesvědčoval, ţe všechno dobře dopadne, ať si nedělá starosti.

„Znásilnil jsem ji jen jednou,“ vysvětloval.

Yossarian šílel. „Ale pak jsi ji zabil, Aarfy! Zabils ji!“

„Co jsem měl dělat, kdyţ jsem ji předtím znásilnil,“ řekl na to Aarfy se svou typickou přezíravou blahosklonností. „Přece jsem ji nemoh pustit a nechat o nás roztrubovat všelijaký ošklivý pomluvy.“

„Proč jsi na ni vůbec sahal, ty grázle zabedněnej?“ křičel na něj Yossarian.

„Kdyţ jsi potřeboval ţenskou, proč sis nějakou nesebral na ulici? Tohle město je přece plný děvek!“

„Kdepak, to v ţádném případě,“ kasal se Aarfy. „Já jsem za to ještě nikdy v ţivotě neplatil.“

„Aarfy, zešílel jsi?“ Yossarian nebyl téměř schopen slova. „Zabil jsi mladou holku. Zavřou tě!“

„Kdepak,“ odpověděl Aarfy s nuceným úsměvem. „Nezavřou. Proč by kvůli ní starýho dobráka Aarfyho zavírali?“

„Protoţes ji vyhodil z okna. Leţí na ulici mrtvá.“

„Nemá tam co dělat,“ řekl na to Aarfy. „Je zákaz vycházení.“

„Idiote! Chápeš vůbec, co jsi proved?“ Yossarian by byl Aarfyho nejraději chytil za vypasená, housenkovitě měkká ramena a zatřásl jím vší silou, aby se mu v té jeho makovici rozsvítilo. „ Zavraždil jsi člověka! Samozřejmě ţe tě zavrou.

Moţná tě i pověsí!“

„To určitě,“ posmíval se Aarfy ţoviálně, i kdyţ jeho nervozita viditelně vzrůstala. Tlustými prsty zápolil s hlavičkou dýmky a nevědomky kolem sebe

— 378 —

trousil drobečky tabáku. „Kdepak, kamaráde. Nic takovýho se starým dobrákem Aarfym neprovedou.“ Znovu se zachechtal. „Vţdyť to byla jenom sluţka. Nezdá se mi, ţe by dělali bůhvíjakej cirkus kvůli jedny mizerný italský sluţce, kdyţ

kaţdej den přicházejí o ţivot takový tisíce lidí.“

„Slyšíš?“ zvolal Yossarian téměř radostně. Nastraţil uši a sledoval, jak se z Aarfyho obličeje ztrácí krev, protoţe v dálce zakvílely sirény, policejní sirény, a v několika okamţicích to vřeštivé, rezavé, nelítostné vytí narostlo v nezadrţitelný kakofonický příval, který jako by zaplavoval pokoj ze všech stran. „Aarfy, jedou pro tebe,“ křičel, aby ten jekot přehlušil, a zalila ho vlna soucitu. „Jedou sem, aby tě zatkli, Aarfy, chápeš? Nemůţeš přece vzít jinýmu člověku ţivot a cekat, ţe ti to beztrestně projde, i kdyţ je to jenom mizerná sluţka. Uţ ti to došlo? Uţ to chápeš?“

„Ale ne,“ trval na svém Aarfy, zchromlé se zasmál a na tváři mu utkvěl chabý úsměv. „Proč by mě zatýkali. Starýho dobráka Aarfyho přece nezatknou.“

Najednou jako by se mu udělalo špatně. Zdrceně sklesl na ţidli a celý se rozklepal. Buclaté, zesláblé ruce se mu třásly v klíně. Se skřípěním pneumatik zastavily vozy před domem. Hned na to se do oken zařízly kuţely světla z hledáčků. Ozvalo se několikeré bouchnutí dvířek a zavřeštěly policejní píšťalky.

Zdola dolehly do pokoje drsné hlasy. Aarfy zezelenal. Přiblble, tupě se usmíval, kroutil mechanicky hlavou a znovu a znovu slabým, dutým, monotónním hlasem opakoval, ţe to nejdou pro něho, pro starýho dobráka Aarfyho, kdepak, kamaráde, a snaţil se o tom sám sebe přesvědčit ještě ve chvíli, kdy uţ bylo na schodišti slyšet zběsilý dupot těţkých vojenských bot. Vzápětí se ozvaly čtyři ohlušující, nesmiřitelné údery na dveře, jak do nich kdosi bušil pěstí, pak se dveře bytu rozlétly, za několik okamţiků vtrhli do pokoje dva vyčouhlí, hranatí, svalnatí vojenští policisté s ledovýma očima a ostře řezanými, pevnými, neúprosnými tvářemi, prošli rázně pokojem a zatkli Yossariana.

Zatkli Yossariana, protoţe byl v Římě bez propustky.

Aarfymu se omluvili za to vyrušení a Yossariana vzali mezi sebe a odváděli ho pryč. Jejich prsty se mu zarývaly do paţí jako ocelová pouta. Cestou nepromluvili ani slovo. Venku u zavřeného vozu čekali další dva vysocí empíci s obušky a s bílými helmami. Posadili Yossariana na zadní sedadlo, vůz se s řevem rozjel a uháněl deštivou, blátivou mlhou k policejnímu ředitelství. Na noc ho empíci zavřeli do cely, vybavené pouze čtyřmi holými stěnami. Za úsvitu mu tam přistrčili vědro, aby si mohl odbýt potřebu, a pak ho odvezli na letiště, kde u přistaveného dopravního letounu čekali další dva vytáhlí empíci. Motory letadla uţ běţely, kdyţ tam s Yossarianem dorazili, a na jejich válcových zelených kry-tech se chvěly kapičky sraţené páry. Policisté spolu nepromluvili ani slovo.

Nepozdravili se ani pokynem hlavy. Tak ţulové tváře Yossarian ještě neviděl.

Letadlo odstartovalo a zamířilo na Pianosu. U přistávací dráhy čekali další dva

— 379 —

mlčenliví empíci. Teď uţ jich bylo celkem osm. S dokonale nacvičenou přesností obsadili dvě auta. Pneumatiky si tiše předly, kdyţ oba vozy uháněly kolem leţení čtyř eskader k budově velitelství skupiny, kde na parkovišti čekali dva další vojenští policisté. Všech deset vysokých, silných, soustředěných, mlčenlivých muţů pak Yossariana obstoupilo a zamířilo s ním ke vchodu. Jejich energické kroky chroupaly na štěrkové cestě v hlasitém rytmickém unisonu. Měl pocit, ţe pochodují stále rychleji. Dostal strach. Kaţdý z těch deseti policistů byl tak mohutný, ţe by pro něj bylo hračkou zlikvidovat Yossariana jediným úderem.

Stačilo, kdyby se trochu srazili k sobě, a jejich masivní, houţevnatá, svalnatá ramena by ho rozmačkala na kaši. Pro svou záchranu nemohl podniknout vůbec nic. Nedokázal ani určit, kteří dva ho vlastně svírají v podpaţí. Pevně semknutá eskorta, Yossarian uprostřed, po stranách vţdy pět muţů, neustále zrychlovala krok, a kdyţ začali v rázném rytmu vystupovat po mramorovém schodišti do horního patra, připadalo Yossarianovi, ţe se nohama vůbec nedotýká země.

Nahoře čekali další dva vojenští policisté s kamennými tvářemi, kteří je pak ještě rychlejším pochodem vedli dál, přes dlouhý balkón nad obrovskou vstupní halou.

Na zasedlé dlaţdicové podlaze nad prázdným břichem budovy se pochodující kroky rozléhaly jako děsivé údery bubnů, a jejich rytmus se stále zrychloval a zpřesňoval, jak se blíţili ke kanceláři plukovníka Cathcarta. Kdyţ Yossariana uváděli dovnitř, vstříc temnému osudu, slyšel v uších svištět burácivou vichřici strachu. Uvnitř stál podplukovník Korn, zadkem pohodlně opřený o roh psacího stolu plukovníka Cathcarta, uvítal ho přívětivým úsměvem a pravil:

„Tak vás posíláme domů.“

— 380 —

40. Hlava XXII

Má to prý však ještě jeden háček, ale z toho by je hlava bolet nemusela.

„Hlava XXII?“ zeptal se Yossarian.

„Správně,“ přisvědčil sladce podplukovník Korn, který se jako vţdy cítil nejlépe, kdyţ mohl být maximálně cynický. Předtím nonšalantním mávnutím ruky a přezíravým pokynem hlavy propustil Yossarianův početný doprovod.

„Koneckonců není přece moţné, abychom vás jen tak bezevšeho poslali domů, kdyţ si zamanete, ţe nebudete lítat, a ostatní drţeli dál tady. To by vůči nim nebylo fér, nemyslíte?“

„To je fakt!“ vybuchl plukovník Cathcart a začal podusávat po kanceláři sem a tam a supěl a odfrkoval jako rozzuřený býk. „Nejradši bych mu svázal ruce a nohy a hodil ho do letadla při kaţdé akci. Nic jiného by si nezaslouţil.“

Podplukovník Korn pokynul plukovníku Cathcartovi, aby byl zticha, a usmál se na Yossariana: „Vy jste totiţ panu plukovníku Cathcartovi strašně zkomplikoval ţivot,“ poznamenal přívětivě, jako by mu zmíněná okolnost vůbec nebyla proti mysli. „Lidé jsou nespokojení a morálka nám u skupiny začíná upadat. A všechno je to vaše vina.“

„Je to vaše vina,“ odporoval Yossarian. „Neměli jste pořád zvyšovat povinný počet letů.“

„Nikoli, je to vaše vina, protoţe jste prohlásil, ţe uţ dál nebudete lítat,“ opáčil podplukovník Korn. „Dokud si chlapci mysleli, ţe nemají jinou alternativu, šli nám bez odmlouvání do vzduchu tolikrát, kolikrát jsme si přáli, a byli jako beránci. Teď jste v nich probudil naději a tak se začínají cukat. Takţe za všechno můţete vy.“

„On asi neví, ţe je válka, co?“ ptal se naštvaně plukovník Cathcart. Stále dupal po místnosti a na Yossariana se ani nepodíval.

„Řekl bych, ţe ví,“ odpověděl podplukovník Kom. „Proto zřejmě odmítá lítat.“

„Coţpak mu to je úplně jedno?“

„Kdyţ vám připomeneme, ţe je válka, zviklá to vaše rozhodnutí, ţe uţ dál nebudete lítat?“ zeptal se podplukovník Kom Yossariana se sarkastickou váţností a bylo vidět, ţe si z plukovníka Cathcarta s rozkoší utahuje.

„Nikoli, pane podplukovníku,“ odpověděl Yossarian a téměř oplatil podplukovníkovi Kornovi jeho úsměv.

„Toho jsem se obával,“ řekl podplukovník Korn, pokrytecky si vzdychl a spojil pohodlně prsty na temeni hladké, holé, široké, lesklé, nahnědlé hlavy.

„Kdyţ ovšem budete zcela objektivní, musíte nám přiznat, ţe jsme s vámi

— 381 —

nezacházeli zase tak špatně. Krmili jsme vás a řádně jsme vám platili. Dostal jste od nás medaili a dokonce jsme vás povýšili na kapitána.“

„Na toho kapitána jsem ho nikdy neměl povyšovat,“ zvolal hořce plukovník Cathcart. „Kdyţ to tenkrát nad tou Ferrarou tak zpackal, jak nalítával dvakrát na cíl, měl jsem mu hodit na krk vojenský soud.“

„Já jsem vám říkal, abyste ho nepovyšoval,“ pravil podplukovník Korn, „ale nedal jste si poradit.“

„To jste mi neříkal. Říkal jste mi, abych ho povýšil, ne?“

„Říkal jsem vám, abyste ho nepovyšoval. Ale neuposlechl jste mě.“

„Měl jsem vás poslechnout.“

„Vy si ode mne nikdy nedáte poradit,“ pokračoval s poţitkem podplukovník Korn. „Proto jsme teď v takové bryndě.“

„Dobrá, dobrá. Tak uţ to nerozmazávejte.“ Plukovník Cathcart si vrazil pěsti hluboko do kapes a schlíple se odvrátil. „Co s ním tedy teď uděláme?“

„Obávám se, ţe ho budeme muset poslat domů,“ zachechtal se vítězoslavně podplukovník Korn a otočil se od plukovníka Cathcarta k Yossarianovi.

„Yossariane, válka pro vás skončila. Pošleme vás domů. Vůbec si to nezaslouţíte, coţ je ovšem jeden z důvodů, proč mi to tak dalece nevadí. V současné době nesmíme nic riskovat — kdyby toho nebylo, to bychom s vámi jinak zatočili.

Takhle vás musíme vrátit do Států. Uděláme s vámi takovou malou dohodu —“

„Jakou dohodu?“ nastraţil Yossarian obezřele uši.

Podplukovník Korn pohodil hlavou a zasmál se. „Pěkně špinavou, o tom nepochybujte. Něco šokujícího. Ale vy na ni s radostí přistoupíte.“

„To ještě není tak jisté.“

„Vsadím se o cokoli, ţe na tu dohodu přistoupíte, i kdyţ páchne svinstvem na sto honů. Mimochodem, o tom, ţe uţ nechcete dál lítat, jste s nikým z posádky nemluvil, ţe?“

„Ne, pane podplukovníku,“ odpověděl bez váhání Yossarian.

Podplukovník Korn souhlasně přikývl. „Výborně. Líbí se mi, jak krásně umíte lhát. Jestli se ve vás někdy probudí aspoň trochu ctiţádosti, dotáhnete to v tomhle světě daleko.“

„On neví, ţe je válka,“ zaječel najednou plukovník Cathcart a veškeré své opovrţlivé pobouření vyfoukl do prázdné cigaretové špičky.

„Jsem přesvědčen o tom, ţe ví,“ odpověděl kousavě podplukovník Korn,

„protoţe jste ho před chvílí na tuto okolnost důrazně upozornil.“ Unaveně se zamračil a prohnaně, nenávistně zamţikal temnýma očkama, čímţ dal Yossarianovi jasně najevo, co si o plukovníkovi myslí. Oběma rukama se opřel o hranu plukovníkova stolu a vzepřel svoje povislé hýţdě, takţe naplno dosedl na jeho desku. Kýval volně krátkýma noţkama a kopal přitom podpatky do světlého dubového dřeva. Kalhoty se mu vykasaly a obnaţily špinavě hnědé ponoţky,

— 382 —

pokrčeně zplihlé kolem překvapivě útlých bílých kotníků, protoţe nenosil podvazky. „Víte, Yossariane,“ říkal s přemítavou vlídností, zároveň výsměšnou i upřímnou, jako by ho právě něco napadlo, „já se vám tak trochu obdivuji. Jste inteligentní člověk s pevnými mravními zásadami, který je schopen jít za svým cílem s obdivuhodnou odvahou a důsledností. Já jsem taky inteligentní člověk a ţádné pevné mravní zásady nemám, takţe to mohu sám nejlépe posoudit.“

„Doba je váţná,“ prohlásil v opačném koutě kanceláře nedůtklivě plukovník Cathcart a podplukovníka Korná si nevšímal.

„Velmi váţná, opravdu,“ souhlasil podplukovník Korn a nevzrušeně přikývl.

„Dostali jsme nové velení a nemůţeme si dovolit ţádný lapsus, který by nám u pana generála Scheisskopfa nebo u pana generála Peckema pošramotil reputaci.

Tak jste to myslel, ţe, pane plukovníku?“

„Coţpak nemá ţádné vlastenecké cítění?“

„Vám se uţ nechce bojovat za vlast?“ zeptal se podplukovník Korn a napodobil přitom drsný, farizejský tón plukovníka Cathcarta. „Vy byste za plukovníka Cathcarta a za mě nepoloţil ochotně ţivot?“

Při posledních slovech podplukovníka Korná zbystřil uţaslý Yossarian pozornost. „Co tím chcete říct?“ vyhrkl. „Co máte vy nebo plukovník Cathcart společného s mou vlastí? To přece není zdaleka totéţ.“

„Jak to chcete od sebe oddělit?“ dotazoval se podplukovník Korn s ironickým klidem.

„Správně,“ zvolal plukovník Cathcart důrazně. „Buď jste s námi, nebo proti nám. Třetí moţnost neexistuje.“

„Teď jste nahraný,“ dodal podplukovník Korn. „Buď jste s námi, nebo proti své vlasti. Je to jednoduché jak facka.“

„Ba ne, pane podplukovniku. S tím nesouhlasím.“

Podplukovník Korn se nijak nevzrušil. „Já také ne, upřímně řečeno, ale všichni ostatní ano. A co zmůţete.“

„Děláte hanbu své uniformě!“ vybuchl plukovník Cathcart v dalším návalu zlosti a postavil se před Yossariana, aby se mu konečně mohl podívat zpříma do tváře. „Stejně nechápu, jak jste to dotah na kapitána.“

„Povýšil jste ho vy sám,“ připomněl mu podplukovník Korn sladce a potlačil úšklebek „Nevzpomínáte si?“

„Taky to byla velká chyba.“

„Říkal jsem vám, abyste to nedělal,“ vyčítal mu podplukovník Korn. „Ale kdyţ vy na mě nikdy nedáte.“

„Tak uţ to přestaňte rozmazávat, proboha!“ vykřikl plukovník Cathcart.

Zamračil se a pohlédl na podplukovníka Korná očima zúţenýma podezřením, sevřené pěsti zabořené v bocích. „Poslyšte, na čí straně vlastně vy jste?“

„Na vaší, pane plukovníku. Na jaké jiné straně bych mohl být?“

— 383 —

„Tak mě pořád nepopichujte. Nechtě si to věčný rejpání, jo? Dejte mi s tím uţ

jednou pokoj.“

„Jsem na vaší straně, pane plukovníku. Vlastenectvím přímo překypuji.“

„Tak se podle toho taky chovejte.“ Pak se plukovník Cathcart nabručeně obrátil, uklidněn pouze částečně. Začal znovu křiţovat kancelář a rozčileně přitom hnětl svou cigaretovou špičku. Ukázal palcem na Yossariana. „Tak to s ním nějak skončeme. Já vím přesně, co bych s ním nejradši udělal. Vzal bych si ho ven a zastřelil ho. Nic jiného si nezaslouţí. Generál Dreedle by se s ním taky moc nebabral.“

„Avšak generál Dreedle není uţ bohuţel mezi námi,“ upozornil ho podplukovník Korn, „takţe ho nemůţeme vzít ven a zastřelit.“ Okamţik napětí mezi ním a plukovníkem Cathcartem pominul a podplukovník Korn byl uţ zase uvolněně klidný a znovu začal tiše okopávat plukovníkův psací stůl. Otočil se k Yossarianovi. „Místo toho vás tedy pošleme domů. Dalo to trochu koumání, ale nakonec se nám podařilo vymyslet plán, podle něhoţ to provedeme tak rafinovaně, ţe vaši přátelé, které tady zanecháte, nebudou potom ani moc vyvádět. Nejste rád?“

„Jaký plán? Třeba s ním nebudu souhlasit.“

„To já vím určitě, ţe se vám nebude líbit,“ smál se podplukovník Korn a spokojeně spojil ruce na temeni hlavy. „Bude se vám z něho dělat špatně. Však je to taky nemravnost a potrápí vám to svědomí. Ale řeknete bez velkých cavyků beru, o tom nepochybuji. Budete se vším souhlasit, protoţe vám to zaručí, ţe jste do čtrnácti dnů v pořádku doma, a protoţe vám nic jiného nezbývá. Buď tohle, nebo vojenský soud. Tak si vyberte.“

Yossarian se posupně zachechtal. „Nestrašte mě, pane podplukovníku.

Postavit mě před vojenský soud pro dezerci tváří v tvář nepříteli? To vás ani nenapadne. Měli byste z toho ostudu a asi byste mi to stejně nedokázali přišít.“

„Ale můţeme vás postavit před vojenský soud pro svévolné zanedbávání povinností, protoţe jste byl v Římě bez propustky. A z toho byste se nevykroutil.

Kdyţ se nad tím trochu zamyslíte, uvědomíte si, ţe vlastně nemáte jinou volbu.

Přece vás nemůţeme nechat porušovat závaţným způsobem subordinaci a nijak vás za to nepotrestat. To by přestali lítat všichni. Kdepak. Dám vám to třeba písemně — kdyţ nepřistoupíte na tu dohodu, půjdete před vojenský soud, přestoţe by to vyvolalo spoustu nepříjemných otázek a pro pana plukovníka Cathcarta by to mohla být pořádná blamáţ.“

Kdyţ plukovník Cathcart zaslechl slovo „blamáţ“, trhl sebou, ztratil nervy a vztekle mrštil svou ozdobnou cigaretovou špičkou o dřevěnou desku psacího stolu. „Kristepane!“ zvolal neočekávaně. „Jak já tuhle pitomou cigaretovou špičku nenávidím!“ Špička se od stolu odrazila, odskočila aţ na zeď, skutálela se po okenním parapetu a zastavila se kousíček před plukovníkem. Plukovník

— 384 —

Cathcart na ni shlíţel se zuřivou nenávistí. „Rád bych věděl, jestli mi je vůbec něco platná.“

„Generálu Peckemovi jste s ní jistě moc sympatický, ale pan generál Scheisskopf ji asi moc rád nevidí,“ sdělil mu svůj názor podplukovník Kom a v jeho nevinném pohledu se skrývala značná dávka škodolibosti.

„A na kterého z nich mám tedy brát ohled?“

„Na oba.“

„Jak se můţu zavděčit oběma zároveň? Nemůţou jeden druhého ani cítit. Jak bych si mohl udělat oko u generála Scheisskopfa a nerozlít si to přitom u generála Peckema?“

„Pochodujte na přehlídkách.“

„Já vím. Přehlídky. To je jediná moţnost, jak si u něho šplhnout. Přehlídky.

Přehlídky.“ Plukovník se otráveně zamračil. „To jsou ale generálové! Dělají hanbu své uniformě. Kdyţ to mohli tihle dva dotáhnout na generály, nechápu, proč se to mně ještě nepodařilo.“

„Vy to ještě dotáhnete moc daleko,“ ujišťoval ho podplukovník Korn nepřesvědčivě. S uchechtnutím se pak otočil zpátky k Yossarianovi a jeho opovrţlivé veselí ještě vzrostlo, kdyţ spatřil, ţe Yossarian se stále ještě tváří zatvrzele a nedůvěřivě. „A tady jsme u jádra věci. Pan plukovník Cathcart se chce stát generálem a já se chci stát plukovníkem, a proto vás musíme poslat domů.“

„Proč se chce stát generálem?“

„Proč? Z téhoţ důvodu, proč se já chci stát plukovníkem. Co jiného nám zbývá? Odevšad přece slyšíme, ţe člověk má usilovat o stále vyšší mety. Generál je víc neţ plukovník a plukovník je víc neţ podplukovník. Takţe oba usilujeme.

A to je vaše štěstí, Yossariane. Načasoval jste si to perfektně a nepochybuji o tom, ţe jste s tímto faktorem při svých úvahách kalkuloval.“

„S ničím jsem nekalkuloval,“ odsekl Yossarian.

„Váţně, já vás obdivuji, jak báječně dovedete lhát,“ řekl na to podplukovník Korn. „Vy byste nebyl pyšný, kdyby vašeho velitele povýšili na generála?

Kdybyste mohl říci, ţe jste slouţil u skupiny, kde na jednoho příslušníka připadá víc bojových letů neţ u kterékoli jiné? Vy nestojíte o další pochvaly před nastoupenou jednotkou? Nechtěl byste si těch medailí nastřádat víc? Kde je váš esprit de corps? Opravdu nechcete to naše slavné prvenství dále upevňovat účastí na nových bojových letech? Máte poslední příleţitost říci ano.“

„Ne.“

„V tom případě jste nás převezl —“ začal podplukovník Korn beze zloby.

„Měl by se stydět!“

“ — a nezbývá nám nic jiného neţ vás poslat domů. Jenom pro nás musíte udělat jistou maličkost a —

„Jakou maličkost?“ přerušil ho Yossarian s nevraţivou nedůvěrou.

— 385 —

„Něco zcela bezvýznamného. Kdyţ se to tak vezme, jednáme s vámi přímo velkoryse. Připravíme vám papíry, abyste se mohl vrátit do Států, čestné slovo, a jediné, co za to od vás ţádáme, je, abyste...“

„Co? Co mám udělat?“

Podplukovník Korn se krátce zasmál. „Mít nás rád.“

Yossarian zamrkal. „Mít vás rád?“

„Mít nás rád.“

„Mít vás rád?“

„Ano,“ přikývl podplukovník Korn a s rozkoší se popásal na Yossarianově překvapeném úţasu a zmatku. „Mít nás rád. Přidat se k nám. Stát se naším kamarádem. Říkat o nás samé hezké věci, tady i doma ve Státech. Stát se jedním z nás. Řekněte, chceme toho po vás mnoho?“

„Chcete na mně jenom to, abych vás měl rád? To je všechno?“

„To je všechno.“

„Opravdu?“

„Abyste si pro nás našel v srdci kousek místa.“

Kdyţ udivenému Yossarianovi nakonec došlo, ţe to podplukovník Korn myslí váţně, málem se upřímně rozesmál. „To nebude tak lehké,“ ušklíbl se.

„Bude to lehčí, neţ si myslíte,“ popichoval ho na oplátku podplukovník Korn, kterého Yossarianova štiplavá poznámka nijak nevyvedla z míry. „Jen se do toho pusťte, budete sám překvapen, jak vám to půjde.“ Podplukovník Korn si povytáhl volné, bachraté kalhoty. Hluboké temné rýhy, oddělující jeho hranatou bradu od kulatých tváří, se uţ opět zbortily poťouchlým, káravým úsměškem. „My vám to totiţ, milý Yossariane, značně usnadníme. Především vás povýšíme na majora a dáme vám ještě jednu medaili. Kapitán Flume uţ vyšperkovává tiskový bulletin, nadšeně popisující váš statečný čin nad Ferrarou, vaši oddanou věrnost útvaru, váš obdivuhodný smysl pro povinnost. Cituji doslova, mimochodem. Ověnčíme vás slávou a pošleme vás domů jako hrdinu, přesně takového, jakého Pentagon potřebuje k zvyšování bojové morálky a nálady veřejnosti. Budete si ţít jako milionář. Všichni vás budou obdivovat. Na vaši počest se budou pořádat přehlídky a na veřejných schůzích budete vyzývat obyvatelstvo, aby ve zvýšené míře upisovalo válečné půjčky. Jakmile se stanete cleném naší party, ceká vás nový svět plný přepychu a radovánek. Není to úţasné?“

Yossarian ten fascinující výčet podrobností pozorně sledoval, „Řečnit by se mi moc nechtělo.“

„Řečnění tedy vypusťme. Důleţité je, co řeknete lidem tady.“ Podplukovník Korn se k němu naklonil a uţ se neusmíval. „Nikdo z lidí u skupiny si totiţ nesmí myslet, ţe vás posíláme domů, protoţe jste další lety prostě odmítl. A byli bychom velmi neradi, kdyby se generálu Peckemovi nebo generálu

— 386 —

Scheisskopfovi doneslo, ţe mezi námi došlo k nějakým třenicím. Proto nám tak záleţí na tom, aby se z nás stali velcí kamarádi.“

„A co mám říct klukům, kdyţ se mě budou ptát, proč jsem tedy vlastně odmít lítat?“

„To je jednoduché — byl jste předem důvěrně informován, ţe se máte co nejdřív vrátit do Států, a nechtělo se vám riskovat ţivot pro pár posledních náletů.

Povíte jim, ţe to bylo jen takové malé nedorozumění mezi přáteli, nic víc.“

„A budou tomu věřit?“

„Samozřejmě ţe tomu budou věřit, kdyţ uvidí, jací jsme ohromní kamarádi, a kdyţ si přečtou ten tiskový bulletin a pochvalné články o mně a o plukovníkovi Cathcartovi, které sám sepíšete. S chlapci si nedělejte starosti. Aţ odtud vypadnete, nebude problém je zvládnout. Pokud jste ještě tady, mohli by s nimi být jisté potíţe. Však to znáte — jedno dobré jablko můţe nakazit všechny ostatní,“ uzavřel to podplukovník Korn s vědomou ironií. „Poslyšte — no to by bylo vynikající! — vy byste v nich dokonce mohl vzbudit takový zájem o další nálety, ţe by se na ně hlásili sami!“

„A co kdyţ to všechno shodím, aţ se dostanu domů?“ „Po tom vyznamenání a povýšení a všech těch fanfárách? Nikdo by vám to nevěřil, armáda by vám brzy zavřela hubu, a proč byste to proboha dělal? Stanete se jedním z našich zlatých chlapců, uvědomte si to. Budete si ţít na výsluní jako král, ve všeobecné úctě a v přepychu. Musel byste být blázen, kdybyste tohle všechno zahodil pro nějaké mravní skrupule, a vy blázen nejste. Tak tedy ujednáno?“

„Já nevím.“

„Buď tohle, nebo vojenský soud.“

„Ale vůči klukům u eskadry by to byla pěkná sviňárna, co?“

„O tom nepochybujte,“ souhlasil přívětivě podplukovník Korn. Vyčkával, pozoroval přitom Yossariana a oči mu svítily vnitřním potěšením.

„Ale co, čert to vem!“ zvolal nakonec Yossarian. „Kdyţ uţ se jim nechce lítat, ať s tím jdou ven a podniknou něco podobného jako já. No ne?“

„Jistě,“ řekl podplukovník Korn.

„Proč bych měl kvůli nim riskovat ţivot?“

„No jasně.“

Yossarian se uţ dále nerozmýšlel, ušklíbl se a rozjásaně oznámil:

„Ujednáno!“

„Senzace,“ komentoval to podplukovník Korn s poněkud menší dávkou srdečnosti, neţ Yossarian očekával. Sklouzl s psacího stolu plukovníka Cathcarta a postavil se na zem. Uvolnil si kalhoty a spodky zaříznuté v rozkroku, a podal Yossarianovi houbovitou ruku. „Vítej na palubě.“

„Díky, pane podplukovníku. Já —“

„Říkej mi Blackie a tykej mi, Johne. Teď jsme kámoši.“

— 387 —

„Jasně, Blackie. Kamarádi mi říkají Yo-Yo, Blackie, já bych —“

„Kamarádi mu říkají Yo-Yo,“ oznámil podplukovník Korn zpěvavě plukovníku Cathcartovi. „Měl byste Yo-Yovi pogratulovat k tomu jeho moudrému rozhodnutí, ne?“

„Učinil jsi velmi moudré rozhodnutí, Yo-Yo,“ pravil plukovník Cathcart a potřásl Yossarianovi s nemotorným zápalem pravicí.

„Děkuji vám, pane plukovníku. Já —“

„Říkej mu Chucku,“ vybídl ho podplukovník Korn.

„Jasně, říkej mi Chucku,“ souhlasil plukovník Cathcart s trapně srdečným smíchem. „Jsme teď kámoši.“

„Jasně, Chucku.“

„A odcházejí s úsměvem na rtech,“ zahlaholil podplukovník Korn, ruce poloţené na jejich ramenou, kdyţ se všichni tri pomalu vydali ke dveřím.

„Přijď k nám někdy na večeři, Yo-Yo,“ zval ho plukovník Cathcart pohostinně. „Co třeba dneska večer? Pojíš s námi v jídelně na velitelství.“

„Velmi rád, pane plukovníku.“

„Chucku,“ opravil ho podplukovník Korn káravé.

„Promiň, Blackie. Chucku. Nemůţu si na to zvyknout.“

„To je v pořádku, kamaráde.“

„Jasně, kamaráde.“

„Děkuju, kamaráde.“

„Není zač, kamaráde.“

„Tak ahoj, kamaráde.“

Yossarian přátelsky zamával svým novým kamarádům na rozloučenou a vyšel beze spěchu na balustrádu. Kdyţ osaměl, chtělo se mu začít zpívat. Pojede domů! Povedlo se mu to. Jeho vzpoura se podařila. Nic mu nehrozí a nemusí se před nikým za nic stydět. Bezstarostně, rozjařeně se vydal ke schodišti.

Zasalutoval mu mladý voják v zelené pracovní uniformě. Yossarian mu pozdrav oplatil a zvědavě na vojáka pohlédl. Připadalo mu, ţe by ho měl odněkud znát.

Kdyţ Yossarian salutoval, proměnil se ten voják v zeleném znenadání v Natelyho děvku, která se na Yossariana krvelačně vrhla s kuchyňským noţem s kostěnou střenkou a pod zdviţeným loktem mu ho ze strany vrazila do ţeber. Yossarian klesl s výkřikem na podlahu, a kdyţ spatřil, jak ta bestie zdvihá paţi, aby ho bodla ještě jednou, zavřel v záplavě hrůzy oči. Kdyţ se podplukovník Korn a plukovník Cathcart vyřítili z kanceláře, Natelyho děvku vyplašili a zachránili tím Yossarianovi ţivot, byl uţ v bezvědomí.

— 388 —

41. Snowden

„Řeţ,“ řekl doktor.

„Řeţ ty,“ řekl druhý doktor.

„Řezat se nebude,“ řekl Yossarian, jazyk ztuhlý a nepoddajný.

„Podívej, kdo nám do toho kecá,“ postěţoval si jeden z doktorů. „Hlas z onoho světa. Tak budeme operovat, nebo ne?“

„Ţádnou operaci nepotřebuje,“ prohlásil zklamaně druhý. „Je to jenom malá rána. Zastavíme krvácení, vyčistíme to, a spraví to pár štychů.“

„Ale kdyţ já jsem ještě nikdy neoperoval. Co je skalpel? Je tohleto skalpel?“

„Ne, skalpel je tamhleto. Tak dobře, pusť se do toho a řeţ, kdyţ jinak nedáš.

Otevři ho.“

„Takhle?“

„Tam ne, ty troubo!“

„Otvírat se nebude,“ řekl Yossarian, kdyţ ve zvedající se mlze bezvědomí spatřil dva neznámé lidi, kteří se ho chystali kuchat.

„Hlas z onoho světa,“ poznamenal první doktor sarkasticky. „To mi do toho bude pořád kecat, kdyţ ho budu operovat?“

„Nemůţete ho operovat, dokud si ho nezapíšu,“ upozorňoval je administrátor nemocnice.

„Zapíšete si ho, aţ s ním skončím já,“ řekl tlustý nevrlý plukovník s knírem a s obrovskou růţovou tváří, která se skláněla velmi blízko nad Yossarianem a sálalo z ní na něj ţhavé teplo, jako by to bylo dno rozpálené kuchyňské pánve.

„Kde jste se narodil?“

Ten tlustý nevrlý plukovník připomínal Yossarianovi toho nevrlého tlustého plukovníka, který vyslýchal kaplana a shledal ho vinným. Yossarian ho vnímal jako skrz zamţené sklo. Ve vzduchu visela sladká vůně formalínu a lihu.

„Na bojišti,“ odpověděl.

„Ale ne. Stát!“

„Nemůţu. Jsem přikurtovanej.“

„Ale ne. Nerozumíte mi.“

„Pusťte mě na něj,“ naléhal hubený chlap se zapadlýma, zlobnýma očima a tenkými, krutými rty. „Jseš nějak moc chytrej, se mi zdá,“ řekl Yossarianovi.

„Je v deliriu,“ upozornil ho jeden z doktorů. „Proč nám nedovolíte, abychom si ho vzali dovnitř a ošetřili ho?“

„Jestli je v deliriu, tak ho nechtě hezky tady. Moh by říct něco kom-promitujícího.“

„Ale stále hodně krvácí. Vidíte? Mohl by nám tu i umřít.“

„Tím líp pro něj!“

— 389 —

„Nic jiného si ten grázl nezaslouţí,“ prohlásil tlustý nevrlý plukovník. „Tak honem, Johne. Ven s tím. Chceme slyšet pravdu.“

„Říkají mi Yo-Yo.“

„Chceme, abyste s námi spolupracoval, Yo-Yo. Jsme vaši přátelé a musíte nám důvěřovat. Jsme tady, abychom vám pomohli. Nechceme vám ublíţit.“

„Chtělo by to strčit mu palec do tý rány a trošku ho v ní pošimrat,“ navrhoval ten chlap s vyzáblou tváří.

Yossarian honem zavřel oči a doufal, ţe si budou myslet, ţe omdlel.

„Omdlel,“ řekl doktor. „Neměli bychom ho přece jen ošetřit, neţ bude pozdě?

Mohl by váţně umřít.“

„Dobrá, tak si ho seţerte. Doufám, ţe ten grázl váţně chcípne.“

„Nemůţete ho ošetřit, dokud si ho nezapíšu,“ řekl administrátor.

Yossarian dělal se zavřenýma očima mrtvého, dokud úředník nepřestal šustit svými lejstry, a pak ho na vozíku pomalu odvezli do dusné tmavé místnosti, kde u stropu horce zářilo několik reflektorů. Pach formalínu a lihu tu byl ještě pronikavější. Ta příjemná, pronikavá vůně aţ omamovala. Cítil rovněţ éter a slyšel cinkat sklo. Se skrytou škodolibostí naslouchal chraptivému dechu obou lékařů. Bavilo ho, ţe o tom nemají ani tušení, protoţe se domnívají, ţe je v bezvědomí. Připadalo mu to všechno hrozně komické, ale jen do chvíle, kdy jeden z nich poznamenal:

„Tak co, máme mu zachránit ţivot? Třeba pak na nás budou mít vztek.“

„Budeme operovat,“ řekl druhý doktor. „Otevřeme ho a konečně tomu všemu přijdeme na kloub. Pořád si stěţuje na bolesti jater. Na snímku mi ta jeho játra připadají nějak malá.“

„Tohle je pankreas, ty kubo. Játra jsou tohle.“

„Ale kdepak. Tohle je srdce. Vsadím se s tebou o poslední groš, ţe játra jsou tohle. Budu operovat a zjistíme to přesně. Mám si napřed umýt ruce?“

„Operovat se nebude,“ řekl Yossarian, otevřel oči a marně se pokoušel posadit.

„Hlas z onoho světa,“ konstatoval jeden z doktorů pohoršeně. „Nemůţeme mu nějak zavřít hubu?“

„Mohli bychom mu dát narkózu. Éter je tamhle.“

„Ţádná narkóza nebude,“ řekl Yossarian.

„Hlas z onoho světa,“ řekl doktor.

„Dáme mu narkózu a uspíme ho. Pak si s ním můţeme dělat, co budeme chtít.“

Dali Yossarianovi narkózu a uspali ho. Probudil se v jednolůţkovém nemocničním pokoji, v němţ to nesnesitelně páchlo éterem, ústa vyprahlá ţízní.

U jeho postele se na ţidli rozvaloval podplukovník Korn, v pytlovité, špinavě olivové vlněné košili a v kalhotech téţe barvy, a zřejmě čekal, aţ se Yossarian

— 390 —

probere. Na snědé zarostlé tváři mu pohrával poklidný, flegmatický úsměv a dlaněmi obou rukou si něţně hladil plešatou hlavu. Kdyţ se Yossarian probudil, nahnul se k němu s dušeným smíchem a velice přátelsky ho ujišťoval, ţe ta dohoda, kterou spolu uzavřeli, platí dál, pokud ovšem Yossarian neumře.

Yossarian začal zvracet a podplukovník Korn při jeho prvním dávivém zakuckání zhnuseně uprchl, takţe neţ se pak Yossarian zase ponořil do mdlobných mrákot, stačil si ještě pomyslet, ţe ono přísloví, které tvrdí, ţe všechno zlé je pro něco dobré, má v sobě opravdu hlubokou moudrost. Probudila ho ruka se surovými prsty, která jím bezohledně zatřásla. Otočil se, otevřel oči a spatřil neznámého muţe se zlou tváří, který zkřivil rty v pohrdavém úsměšku a vyštěkl na něho:

„Dostali jsme tvýho kamaráda, chlapce. Dostali jsme tvýho kamaráda.“

Yossarianovi se udělalo mdlo a zalil ho studený pot.

„A kdo to je, ten můj kamarád?“ zeptal se, kdyţ uviděl kaplana, který seděl tam, co předtím podplukovník Kom.

„Moţná já,“ odpověděl kaplan.

Ale Yossarian uţ ho neslyšel a zase zavřel oči. Někdo mu dal usrknout trochu vody a po špičkách odešel. Pak dlouho spal, a kdyţ se probral, cítil se výborné.

Otočil hlavu, aby se usmál na kaplana, ale místo kaplana tam teď seděl Aarfy.

Yossarian zděšeně zasténal a zkřivil tvář podráţděným odporem, kdyţ se ho Aarfy zeptal, jak se mu daří. Kdyţ se Yossarian zeptal jeho, proč vlastně není ve vězení, zatvářil se Aarfy dost překvapeně. Yossarian raději zavřel oči, aby Aarfyho přiměl odejít. Kdyţ je zase otevřel, byl Aarfy tentam a u postele seděl zase kaplan. Yossarian si povšiml kaplanova přívětivého úšklebku a zeptal se ho, z čeho má doboha takovou radost.

„Z tebe,“ odpověděl kaplan vzrušeně s upřímným potěšením. „Na velitelství skupiny jsem slyšel, ţe jsi velmi váţně zraněn, a jestli to přeţiješ, ţe tě budou muset poslat domů. Podplukovník Kom mi říkal, ţe tvůj stav je kritický. Ale od jednoho doktora tady jsem právě slyšel, ţe ta rána je jen povrchová a ţe tě nejspíš za pár dní propustí z nemocnice. Ţádné nebezpečí ti nehrozí. Nic váţného to není.“

Yossarian kaplanovi pozorně naslouchal a velmi se mu ulevilo. „To jsem rád.“

„Já taky,“ řekl kaplan a tvář mu zrůţověla šelmovskou radostí. „Já taky, člověče.“

Yossarian se zasmál, protoţe si vzpomněl na svůj první rozhovor s kaplanem.

„Poslyš, kdyţ jsem se s tebou seznámil, leţel jsem v nemocnici. Teď jsem zase ve špitále. Poslední dobou se vídáme prakticky jen v nemocnici. Kde se pořád schováváš?“

— 391 —

Kaplan pokrčil rameny. „Trávím hodně času na modlitbách,“ přiznal se.

„Zdrţuji se co nejvíce ve stanu, a vţdycky kdyţ serţant Whitcomb někam odejde, začnu se modlit. Nechtěl bych, aby mě přitom přistihl.“

„Je to něco platné?“

„Zapomenu při tom na svoje trápení,“ odpověděl kaplan a znovu pokrčil rameny. „A mám aspoň co dělat.“

„Takţe jseš docela spokojenej, co?“

„To jsem,“ souhlasil kaplan nadšeně, jako by mu to teprve teď vlastně došlo.

„Jistě, všechno je v pořádku.“ Náhle se k Yossarianovi naklonil s rozpačitě starostlivým zájmem. „Yossariane, nemůţu pro tebe něco udělat? Nechceš něco?

Mám ti sem něco přinést?“

Yossarian ho přátelsky popichoval: „Třeba hračky, cukroví či ţvejkačku, myslíš?“

Kaplan se opět začervenal a provinile se zašklebil, ale pak zváţněl. „Třeba kníţky, například, nebo cokoli jiného by sis přál. Rád bych ti to tu co nejvíc zpříjemnil. Rozuměj, Yossariane — jsme na tebe všichni moc pyšní.“

„Pyšní?“

„Samozřejmě. Jak jsi nasadil ţivot, abys zneškodnil toho nacistického záškodníka.“

„Jakýho nacistickýho záškodníka?“

„Toho, který měl za úkol zlikvidovat plukovníka Cathcarta a podplukovníka Korná. A tys je zachránil. Vţdyť tě mohl na tom balkónu ubodat k smrti. Máš štěstí, ţes ještě naţivu!“

Yossarian pochopil a s pohrdavým smíchem kaplanovi vysvětloval: „To nebyl ţádnej nacistickej záškodník.“

„Jak to ţe ne? Podplukovník Korn říkal, ţe byl.“

„Byla to ta Natelyho přítelkyně. A šla po mně, ne po plukovníku Cathcartovi a podplukovníku Kornovi. Od chvíle, kdy jsem jí přines zprávu, ţe Natelyho zabili, se mě pokusila zabít uţ mockrát.“

„Ale co to má znamenat?“ ţasl kaplan, celý z sinalý spravedlivým rozhořčením. „Plukovník Cathcart a podplukovník Korn ho prý viděli, kdyţ

prchal pryč. A oficiální zpráva tvrdí, ţes jim zachránil ţivot, kdyţ na ně chtěl zaútočit nacistický záškodník.“

„Tak té oficiální zprávě nevěř,“ poradil mu suše Yossarian. „To je všechno součást dohody.“

„Jaké dohody?“

„Dohody mezi mnou a plukovníkem Cathcartem a podplukovníkem Kornem.

Pustí mě domů jako velkýho hrdinu, kdyţ o nich budu s kaţdým hezky mluvit a před nikým je nebudu kritizovat za to, ţe zase ţenou ostatní na nálety.“

— 392 —

Kaplana to pobouřilo tak, ţe napůl vstal ze ţidle. Najeţil se spravedlivým rozhořčením. „Ale to je strašné! Taková dohoda je přece nemravná, skandální!“

„Je to sviňárna,“ potvrdil Yossarian a utkvěle přitom zíral do stropu, hlavu strnulou na polštáři. „Sviňárna, to je to slovo, na němţ jsme se myslím shodli.“

„Jaks na to tedy mohl přistoupit?“

„Buď tohle, nebo vojenský soud, kaplane.“

„Ach,“ vyjekl kaplan, přikryl si rukou ústa a byl by se radši neviděl. V

rozpacích se na ţidli celý shrbil. „Neměl jsem nic říkat.“

„Zavřeli by mě do vězení mezi samý lotry.“

„Jistě. Jednej tak, jak uznáš za správné.“ Kaplan pokýval hlavou, jako by právě ve svém nitru vyřešil nějakou spornou otázku, a rozpačitě se odmlčel.

„Neměj strach,“ řekl mu Yossarian po chvíli se smutným úsměvem.

„Neudělám to.“

„Ale to musíš,“ naléhal na něj kaplan a vzrušeně se předklonil. „Váţně, musíš.

Neměl jsem právo tě ovlivňovat. Měl jsem být zticha.“

„Neovlivnil jsi mě.“ Yossarian se obrátil na bok a s předstíranou váţností kroutil hlavou. „Kristepane, kaplane! Dovedeš si představit větší hřích? Zachránit plukovníkovi Cathcartovi ţivot! Tenhle zločin bych nechtěl mít na svědomí!“

Kaplan se opatrně vrátil k původnímu tématu. „A co tedy uděláš? Přece se nenecháš zavřít.“

„Budu dál lítat. Nebo budu moţná doopravdy dezertovat, a ať si mě někde honí. Určitě by mě ale chytili.“

„A šel bys do vězení. A to nechceš.“

„Tak tedy budu dál lítat, snad ta válka jednou skončí. Někdo z nás to musí přeţít.“

„Ale mohli by tě zabít.“

„Tak asi lítat odmítnu.“

„A co podnikneš?“

„Nevím.“

„Necháš je, aby tě poslali domů?“

„Nevím. Je venku teplo? Tady je aţ horko.“

„Venku je zima,“ řekl kaplan.

„Poslyš,“ vzpomněl si Yossarian, „stala se mi taková zvláštní věc. Asi se mi to jenom zdálo. Přišel sem nějakej neznámej chlap, a ţe prej dostali mýho kamaráda.

To by mě zajímalo, jestli to nebyl jenom přelud.“

„Asi nebyl,“ sděloval mu kaplan. „Kdyţ jsem tady byl poprvé, tak jsi mi o něm začal povídat.“

„Tak to tedy opravdu říkal. ‚Dostali jsme tvýho kamaráda, chlapče,‘ povídá.

‚Dostali jsme tvýho kamaráda.‘ Takovýho baziliška jsem ještě neviděl. Kdo to asi je, ten můj kamarád?“

— 393 —

„Byl bych docela rád, Yossariane, kdybych to byl já,“ řekl kaplan se skromnou upřímností. „A mě tedy doopravdy dostali. Mají moje telefonní číslo a drţí si mě pod dohledem a dostali mě přesně tam, kde mě chtěli mít. Aspoň u výslechu mi to tvrdili.“

„Ba ne, tebe asi nemyslel,“ usoudil Yossarian. „Bude to spíš někdo jako Nately nebo Dunbar. Rozumíš, někdo, kdo zahynul ve válce, jako Clevinger, Orr, Dobbs, Kid Sampson nebo McWatt.“ Náhle vykřikl vzrušením a začal pokyvovat hlavou. „Uţ to mám,“ zvolal. „Všechny moje kamarády dostali, nemám pravdu?

Zůstali jsme jediný dva, já a Hladověj Joe.“ Zachvěl se zlou předtuchou, kdyţ

spatřil, jak kaplan najednou zbledl. „Co je, kaplane?“

„Hladový Joe je mrtev.“

„Proboha! Sestřelili ho?“

„Umřel ve spánku. Něco se mu zdálo. Kdyţ ho našli, leţela mu na obličeji kočka.“

„Chudák,“ zašeptal Yossarian a rozplakal se. Zakryl si tvář loktem, aby kaplan neviděl jeho slzy. Kaplan zmizel, ani se nerozloučil. Yossarian něco pojedl a potom usnul. Uprostřed noci jím kdosi zatřásl a probudil ho. Otevřel oči a spatřil hubeného, potměšilého muţíka v nemocničním ţupanu a v pyţamu, který se na něj díval se zlomyslným úšklebkem a syčel na něj:

„Dostali jsme tvýho kamaráda, chlapče. Dostali jsme tvýho kamaráda.“

Yossarian se vyděsil. „O čem to krucinál mluvíte?“ ptal se v narůstající panice.

„To se včas dovíš, chlapče. To se dovíš.“

Yossarian chňapl svému mučiteli jednou rukou po hrdle, ale ten mu bez námahy vyklouzl a se zlovolným smíchem zmizel z pokoje. Yossarian se celý třásl a srdce mu bušilo jako splašené. Koupal se v ledovém potu. Lámal si hlavu, kdo to je, ten kamarád, kterého dostali. Nemocnice byla temná a všude bylo ticho.

Neměl hodinky a nevěděl, kolik je. Byl dokonale vzhůru a uvědomoval si, ţe se stal vězněm jedné z oněch bezesných nocí, kdy se člověk převaluje na posteli a celé hodiny úpěnlivě čeká na rozednění. Nohy se mu roztřásly chladem. Bylo mu zima a vzpomněl si na Snowdena, který nebyl jeho kamarád, na toho mladého chlapce, s nímţ se znal jen od vidění, na těţce raněného Snowdena, umírajícího zimou ve ţluté kaluţi slunečního světla, které mu šplíchalo do tváře bočním výzorem zadní střelecké věţe, kdyţ Yossarian přelezl spojovacím tunelem a přes pumovnici do zadní části letadla, protoţe ho Dobbs telefonem zapřísahal, aby pomohl střelci-radistovi, aby proboha pomohl střelci-radistovi. Yossarianovi se zvedl ţaludek, kdyţ spatřil tu příšernou scénu. Úplně ho to vyřídilo a zmraţen hrůzou se hodnou chvíli nedokázal ani pohnout, a teprve kdyţ se trochu vzpamatoval, vrátil se po čtyřech do úzkého průlezu nad pumovnici pro zapečetěnou lepenkovou krabici s materiálem první pomoci. Snowden leţel na

— 394 —

zádech na podlaze, nohy nataţené, dosud zazipovaný v protiflakové kombinéze, s přilbou na hlavě, s připoutaným padákem a záchrannou plovací vestou. Na podlaze vedle něho leţel ve smrtelných mdlobách malý, útlý zadní střelec. Yossarian viděl, ţe Snowden má na vnější straně stehna obrovskou ránu, tak hlubokou, ţe by se snad do ní vešla ragbyová šiška. Bylo těţké říci, kde končila rozervaná vlákna krví prosáklé kombinézy a kde začínalo potrhané maso.

V pohotovostní lékárně pro první pomoc chybělo morfium, nebyl tam ţádný utišující prostředek, Snowdenovy bolesti mohl tlumit pouze šok z té rozšklebené rány. Krabička s dvanácti ampulkami morfia byla prázdná a místo nich v ní byl lísteček, na kterém bylo úhledně vytištěno: „Co prospívá Společnosti M&M, prospívá vlasti! Milo Minderbinder.“ Yossarian Mila proklel a snaţil se mezi Snowdenovy popelavé rty vsunout aspoň dva aspiriny, ten je však nedokázal pozřít. To bylo však aţ později. Ze všeho nejdříve stáhl Yossarian Snowdenovo stehno škrtidlem; na nic účinnějšího si v těch prvních hekticky zmatených chvílích nedokázal vzpomenout, věděl však, ţe musí ihned jednat, ţe musí něco se Snowdenem dělat, nebo se úplně rozsype a ztratí hlavu. Snowden ho upřeně sledoval, ale byl zticha. Ze ţádné tepny nestříkala krev, ale Yossarian předstíral, ţe je teď strašně důleţité správně a s rozmyslem přiloţit škrtidlo, protoţe přikládání škrtidla bylo jedna z mála věcí, které z první pomoci uměl. Tvářil se zručně a soustředěně, neboť na sobě cítil Snowdenův pohaslý pohled. Ještě neţ

byl se škrtidlem hotov, vrátil se mu rozmysl a ihned je zase uvolnil, protoţe jinak hrozila gangréna. Hlavu měl uţ jasnou a věděl, jak teď postupovat dál.

Přehraboval se v krabici s první pomocí a hledal nůţky.

„Je mi zima,“ řekl Snowden tiše. „Je mi zima.“

„Všechno bude zase v pořádku, chlapče,“ ujišťoval ho Yossarian s povzbudivým úsměvem. „Všechno bude zase v pořádku.“

„Je mi zima,“ opakoval Snowden slabým, dětským hlasem. „Je mi zima.“

„Jen klid, klid!“ tišil ho Yossarian, protoţe ho nic lepšího nenapadlo. „Jen klid, klid.“

„Je mi zima,“ jektal Snowden. „Je mi zima.“

„Jen klid. Jen klid.“

Yossariana to znervózňovalo a snaţil se pracovat rychleji. Konečně našel nůţky a začal opatrně rozstříhávat silnou gabardénovou nohavici Snowdenovy kombinézy, co nejvýš nad ranou, aţ u rozkroku. Obstřihl stehno rovně kolem dokola. Drobný zadní střelec otevřel oči, uviděl Yossariana, jak zápolí s nůţkami, a zase omdlel. Snowden trochu překulil hlavu, aby na Yossariana lépe viděl. V

potemnělých, zapadlých očích jako by mu dohasínaly poslední jiskry ţivota.

Yossariana to mátlo a raději se do nich moc nedíval. Začal stříhat podél vnitřního švu nohavice dolů. Z rozchlípené rány — byla to kost, ta slizká trubice, kterou zahlédl hluboko v té podivné šarlatové mokvající změti mezi potrhanými

— 395 —

cukajícími se cáry masa? — crčela v několika struţkách krev, jako kdyţ sníh taje ze střech, jenţe červená a vazká, rychle houstnoucí. Yossarian rozstřihl kalhotu aţ dolů a sloupl ji Snowdenovi z nohy. Dopadla s plesknutím na zem a objevil se okraj khaki spodků, nasávajících do sebe na jedné straně ţíznivě krev. Yossariana zarazilo, jak je Snowdenova noha zvláštní, odporně vosková, jak neţivě působí jemné světlé chloupky na jeho bledé holeni, na mrtvolném lýtku. Nyní zřetelně viděl, ţe rána není zdaleka tak velká jako ragbyová šiška, ţe není delší a širší neţ

jeho ruka. Byla tak zalitá krví, ţe bylo těţké odhadnout, jak je vlastně hluboká.

Obnaţené svaly se chvěly jako ztuhlá huspenina. Yossarian si s úlevou dlouze oddechl, kdyţ pochopil, ţe Snowdenovi nehrozí smrt. Krev uvnitř rány se uţ

sráţela, bude stačit raněného obvázat a drţet ho v klidu, dokud letadlo nepřislané.

Z krabice s první pomocí vytáhl několik balíčků sulfanilamidového prášku. Kdyţ

se Yossarian o Snowdena jemně opřel, aby ho pootočil trochu na bok, projel chlapcem zvláštní třas.

„Bolelo to?“

„Je mi zima,“ zanaříkal Snowden. „Je mi zima.“

„Jen klid, klid,“ domlouval mu Yossarian. „Jen klid.“

„Je mi zima. Je mi zima.“

„Jen klid. Jen klid.“

„Teď mě to začíná bolet,“ vykřikl náhle Snowden s plačtivou naléhavostí a cukl sebou.

Yossarian začal horečně přehrabovat obsah krabice první pomoci a znovu hledal morfium, ale našel jenom ten Milův lísteček a lahvičku s aspirinem.

Proklel Mila a přidrţel Snowdenovi u úst dva prášky, ale neměl po ruce vodu a Snowden je odmítl téměř nepozorovatelným zavrtěním hlavy. Tvář měl bledou a těstovitou. Yossarian mu sundal ochrannou přilbu a hlavu mu něţně poloţil na zem.

„Je mi zima,“ zasténal Snowden, oči napůl zavřené. „Je mi zima.“

Rty mu začínaly modrat. Yossarian se vyděsil. Přemýšlel, zda by neměl zatáhnout za šňůru Snowdenova padáku a přikrýt ho několika vrstvami nylonu. V

letadle bylo velmi teplo. Snowden najednou otevřel oči dokořán, ţalostně, statečně se na Yossariana usmál a změnil polohu boků tak, aby rána byla přístupnější a Yossarian mu ji mohl bez obtíţí zasypat sulfanilamidem. Yossarian se do toho pustil s novou sebedůvěrou a optimismem. Letadlo se tvrdě propadlo do vzdušné kapsy a Yossarian si uvědomil, ţe nechal padák v čelním prostoru. S

tím se ovšem nedalo nic dělat. Otvíral obálku za obálkou a krvavou oválnou ránu zasypával bílým krystalickým práškem tak dlouho, aţ všechno červené uvnitř zmizelo. Pak se zhluboka nadechl, zaťal zuby a holými prsty zastrkal roztřepené cucky usychajícího masa zpátky do rány. Ránu rychle zakryl velkým tlakovým obvazem a ulehčeně odtáhl ruku. Kdyţ tento jeho krátký očistec skončil,

— 396 —

nervózně se usmál. Přímý kontakt s odumírající tkání nebyl zdaleka tak odporný, jak předpokládal, a znovu a znovu si pak hledal záminku, aby se mohl rány zlehka dotýkat a dokazovat si tak, jak je statečný.

Potom začal tlakový obvaz ovíjet gázou. Kdyţ podruhé obtáčel Snowdenovo stehno, všiml si malé dírky na jeho vnitřní straně, kterou střepina vnikla dovnitř.

Byla to kulatá, scvrklá rána, veliká asi jako čtvrtdolarová mince, na okraji modrá a uvnitř černě povlečená sraţenou krví. I tu posypal Yossarian sulfanilamidem a pak dál obtáčel gázou Snowdenovo stehno, dokud nebyl obvaz řádně upevněn.

Potom přestřihl pruh gázy, nastřihl ji uprostřed a svoje dílo kvapně ukončil úhledným dvojitým uzlem. Kdyţ se narovnal a posadil na paty, měl pocit dobře vykonané práce. Ten obvaz se mu opravdu povedl. Utřel si pot z čela a maně se na Snowdena přátelsky usmál.

„Je mi zima,“ zanaříkal Snowden. „Je mi zima.“

„Brzy budeš zase chlapík, kamaráde,“ ujišťoval ho Yossarian a chlácholivě ho poplácal po paţi. „Všechno to zvládnem.“

Snowden mdle zavrtěl hlavou. „Je mi zima,“ opakoval a oči měl prázdné a nevidomé, jako by byly z kamene. „Je mi zima.“

„Jen klid, klid,“ říkal Yossarian, ale měl najednou stále silnější pocit, ţe něco není v pořádku. „Jen klid. Za chvíli přistaneme a doktor Daneeka tě pak dá brzy do pořádku.“

Ale Snowden stále vrtěl hlavou a nakonec téměř nepostřehnutelným pohybem brady pokynul směrem ke svému podpaţí. Yossarian se k němu nahnul a spatřil podivnou barevnou skvrnu, která prosakovala Snowdenovou kombinézou hned pod ramenem. Yossarianovi se na okamţik zastavilo srdce, a pak se rozbušilo tak divoce, ţe nemohl popadnout dech. Snowden měl ještě nějaké zranění pod protiflakovou kombinézou. Yossarian trhnutím rozepnul její zip a vzápětí uslyšel sám sebe, jak řve hrůzou, protoţe na podlahu se začaly osvobozeně řinout Snowdenovy vnitřnosti a vršily se tam ve splihlou mazlavou hromadu.

Osmicentimetrová střepina vnikla Snowdenovi do těla z jedné strany kus nad pasem, prorvala se celým jeho trupem a na druhé straně vylétla obrovskou dírou v ţebrech ven i se všemi zmasakrovanými vnitřními orgány, které cestou potkala.

Yossarian zařval znovu a přitiskl si ruce na oči. Zuby mu drkotaly hrůzou.

Donutil se pohlédnout na tu spoušť ještě jednou. Tak tady máme to boţí poţehnání jako na dlani, pomyslel si přitom hořce — játra, plíce, ledviny, ţebra, ţaludek i kousky dušených rajčat, která měl Snowden toho dne k obědu.

Yossarian dušená rajčata nenáviděl, a tak se zmámeně odvrátil, sevřel si rukou pálící hrdlo a začal zvracet. Zadní střelec se probral, uviděl Yossarian a, jak zvrací, a zase omdlel. Kdyţ to Yossariana přešlo, byl polomrtvý vyčerpáním, bolestí a zoufalstvím. Obrátil se ochable k Snowdenovi, jehoţ dech byl stále tišší

— 397 —

a rychlejší a tvář stále zsinalejší. Yossarian horečně přemýšlel, dá-li se mu proboha ještě nějak pomoci.

„Je mi zima,“ naříkal Snowden. „Je mi zima.“

„Jen klid, klid,“ mumlal Yossarian mechanicky, tak tiše, ţe ho Snowden ani nemohl slyšet. „Jen klid.“

I Yossarianovi bylo najednou zima a nedokázal přemoci prudký třas. Díval se zničeně na to velké pochmurné tajemství, které ze sebe Snowden vyklopil na podlahu, a cítil, jak mu po celém těle naskakuje husí kůţe. Nebylo těţké vyčíst z té hrůzyplně potřísněné podlahy zprávu, kterou Snowden tímto podával světu.

Člověk je jen hmota — to bylo to Snowdenovo tajemství. Vyhodíte ho z okna a on spadne a zabije se. Zapálíte pod ním hranici a on shoří. Pohřbíte ho a on shnije jako kuchyňské odpadky. Člověk vydechne naposled a rázem se změní v odpad.

To je to Snowdenovo tajemství. Všechno je to jen otázka času.

„Je mi zima,“ sténal Snowden. „Je mi zima.“

„Jen klid, klid,“ odpovídal mu Yossarian. „Jen klid.“ Zatáhl za šňůru Snowdenova padáku a pokryl jeho tělo bělostnými záhyby nylonové látky.

„Je mi zima.“

„Jen klid, klid.“

— 398 —

42. Yossarian

„Podplukovník Korn vám vzkazuje,“ říkal major Danby Yossarianovi s upejpavým, podlézavým úsměvem, „ţe vaše dohoda platí dál. Ţe jde všechno jako po másle.“

„Ba ne.“

„Ale ano, opravdu,“ trval na svém major Danby shovívavě. „Situace je naopak ještě příznivější neţ předtím. Bylo to vlastně štěstí, ţe vás to děvce málem zabilo. Teď se ta vaše dohoda můţe realizovat beze všech problémů.“

„Já se s podplukovníkem Kornem nepaktuju.“

Nadšený optimismus majora Danbyho se rázem vypařil a na čele mu vyrazily hojné kapičky potu. „Ale uzavřel jste s ním přece jistou dohodu, ne?“ ptal se vylekaně, všecek zmatený.

„Kašlu na ni.“

„Ale vţdyť jste si na to podali ruce. Dal jste mu své čestné slovo.“

„Nedodrţím ho.“

„Ach boţe,“ vzdychl si major Danby a začal si neúčinně osušovat ustarané celo sloţeným bílým kapesníkem. „Ale proč, Yossariane? Ta dohoda, kterou vám nabídli, je pro vás přece velmi výhodná.“

„Je to svinstvo, Danby. Ta dohoda je svinstvo.“

„Ach boţe,“ bědoval major Danby a prohrábl si krátce sestřiţené tmavé, nepoddajné, vlnité vlasy, zvlhlé aţ ke konečkům potem. „To je hrozné.“

„Vám nepřipadá, ţe ta dohoda je pěkná sviňárna?“

Major Danby chvíli uvaţoval. „Ano, je to vyloţené svinstvo,“ připustil zdráhavě. Kulaté, vypoulené oči mu neklidně těkaly. „Ale proč jste na takovou dohodu přistupoval, kdyţ vám byla tak proti mysli?“

„Měl jsem zrovna slabou chvilku,“ odpověděl mu Yossarian s otrávenou ironií. „Chtěl jsem si totiţ zachránit ţivot.“

„A teď uţ si ho nechcete zachránit?“

„Proto mě uţ nikdo nikdy nedostane do vzduchu.“

„Tak to zařiďte tak, aby vás poslali domů, a jste z nebezpečí venku.“

„Měli by mě poslat domů, protoţe mám za sebou uţ hodně přes padesát akcí,“

řekl Yossarian, „a ne protoţe mě pobodala nějaká holka nebo ţe se budu chovat jako hnusnej hajzl.“

Major Danby vrtěl hlavou tak energicky, ţe mu málem spadly brýle. „Kdyby to udělali, museli by pak poslat domů skoro kaţdého. Velká většina chlapců má uţ za sebou víc neţ padesát náletů. Plukovník Cathcart by přece nemohl poţádat naráz o tolik neostřílených náhradních posádek, to by mu sem určitě poslali vyšetřovací komisi. Chytil se do své vlastní pasti.“

— 399 —

„To je jeho problém.“

„Ne, ne, ne, Yossariane,“ odporoval mu major Danby ustaraně. „Je to váš problém. Protoţe kdyţ nepřistoupíte na tu dohodu, zavedou s vámi kárné řízení, hned jak vyjdete z nemocnice, a octnete se před vojenským soudem.“

Yossarian udělal na majora Danbyho dlouhý nos a sebevědomě se mu vysmál.

„Túúúhle. Zbytečně na mě pouštíte hrůzu, Danby. Ani je to nenapadne.“

Major Danby zamţikal uţasle očima a zeptal se: „Podle čeho tak soudíte?“

„Protoţe je mám v hrsti. Existuje oficiální bulletin, který říká, ţe jsem byl pobodán nacistickým záškodníkem, který se chystal je zavraţdit. Vypadali by jako blázni, kdyby mě teď chtěli postavit před vojenský soud.“

„Yossariane!“ zvolal major Danby. „Mají v záloze jiný oficiální bulletin, ve kterém tvrdí, ţe jste byl pobodán nevinnou dívkou, a to v průběhu rozsáhlých machinací na černém trhu, zahrnujících případy sabotáţe a předávaní vojenských tajemství nepříteli.“

Yossariana toto sdělení zaskočilo a pocítil velké zklamání. „Říkáte, ţe mají připravenou ještě jednu oficiální zprávu?“

„Yossariane, oni si mohou připravit oficiálních zpráv, kolik chtějí, a podle potřeby si pak vyberou tu, která se jim zrovna bude hodit do krámu. To vám nedošlo?“

„Ach boţe,“ mumlal Yossarian zdrceně a z tváří mu zmizela všechna krev.

„Ach boţe.“

Major Danby se k němu vzrušeně naklonil a z jeho pohledu jasně vyzařovalo, jak rád by mu pomohl. „Yossariane, udělejte, co po vás chtějí, a nechtě se poslat domů. Bude to nejlepší řešení pro všechny.“

„Bude to nejlepší řešení pro Cathcarta, pro Korná a pro mě, pro nikoho jiného.“

„Pro všechny,“ trval na svém major Danby. „Vyřeší se tím všechny problémy.“

„Bude to nejlepší řešení i pro kluky ze skupiny, kteří budou muset znova a znova do vzduchu, co myslíte?“

Major Danby se na okamţik zarazil a v rozpacích odvrátil tvář. „Yossariane,“

řekl potom, „jestli donutíte plukovníka Cathcarta, aby vás postavil před vojenský soud, kde pro něj bude hračkou dokázat vám všechny zločiny, ze kterých budete obviněn, nikomu tím neprospějete. Půjdete pak na dlouhou dobu do vězení a zpackáte si celý ţivot.“

Yossarian mu naslouchal se vzrůstajícím zájmem. „Z jakých zločinů by mě mohli obvinit?“

„Z nezodpovědného počínání nad Ferrarou, z porušení subordinace, z nesplněného bojového rozkazu a z dezerce.“

— 400 —

Yossarian přemýšlivě mlaskl. „Z toho ţe by mě chtěli obvinit? Vţdyť mi za Ferraru dali metál. Jak by mě teď mohli obvinit z nezodpovědného počínání?“

„Aarfy odpřisáhne, ţe jste s McWattem zfalšovali oficiální hlášení.“

„Ten hajzl je všeho schopnej, to tedy máte pravdu.“

„A taky vám hravě prokáţou znásilnění, rozsáhlé machinace na černém trhu, sabotáţe a vyzrazení vojenského tajemství nepříteli,“ varoval ho slavnostně major Danby.

„Jak by mi něco takového mohli dokázat? Ničeho z toho, co jste jmenoval, jsem se nikdy nedopustil.“

„Seţenou si svědky, kteří pod přísahou potvrdí, ţe dopustil. Opatří si jich, kolik budou potřebovat — stačí lidi přesvědčit, ţe tím, ţe vás zničí, prospějí vlasti. A v jistém smyslu by to vlasti vskutku prospělo.“

„To bych rád věděl, v jakém?“ doţadoval se Yossarian. Nadzdvihl se na lokti a celý se najeţil.

Major Danby trochu couvl a znovu si začal otírat celo. „Pochopte, Yossariane,“ začal s omluvným koktáním, „válečnému úsilí by přece nijak neprospělo, kdyby si teď plukovník Cathcart s podplukovníkem Kornem uřízli nějakou ostudu. Přiznejme si to, Yossariane — přes všechny výhrady, které je moţno vznést, má naše skupina bezesporu značné zásluhy. Kdyby vás postavili před vojenský soud a ten by došel k závěru, ţe jste nevinen, odmítli by pravděpodobně dál lítat všichni příslušníci skupiny. Plukovník Cathcart by upadl v nemilost a veškerá bojeschopnost útvaru by byla tatam. Čili v tomto smyslu by bylo pro vlast lepší, kdyby vás shledali vinným a poslali do vězení, i kdyţ jste úplně nevinný.“

„Ţe vy to ale dovedete krásně vysvětlit!“ pochválil ho Yossarian se sţíravou ironií.

Major Danby zčervenal, uhýbal očima a celý se kroutil rozpaky. „Mně nic nevyčítejte, prosím vás,“ ţádal Yossariana úzkostlivě. „Víte dobře, ţe já za nic nemůţu. Snaţím se jenom vidět věci objektivně a najít z té zapeklité situace nějaké východisko.“

„Já jsem tu zapeklitou situaci nezpůsobil.“

„Ale můţete podstatně přispět k jejímu vyřešení. A co jiného vám také zbývá?

Lítat uţ přece nechcete.“

„Můţu utéct.“

„Utéct?“

„Dezertovat. Fouknout. Můţu se na tu blbárnu tady totálně vykašlat a prostě zdrhnout.“

Majora Danbyho to šokovalo. „A kam? Kam byste šel?“

„Nebyl by jistě problém dostat se do Říma. A tam uţ bych se nějak schoval.“

— 401 —

„A kaţdou minutu se tam tetelil strachem, ţe vás najdou? Ne, ne, ne, Yossariane. Dopadlo by to špatně a bylo by to nečestné. Útěkem ještě nikdo ţádný problém nevyřešil. Prosím vás, věřte mi. Snaţím se vám upřímně pomoci.“

„To říkal ten laskavěj detektiv taky, neţ se nabíd, ţe mi strčí palec do rány a trochu mě tam pošimrá,“ opáčil Yossarian sarkasticky.

„Já ale nejsem detektiv,“ řekl na to major Danby uraţeně a tváře se mu opět polily nachem. „Jsem univerzitní profesor s vysoce vyvinutým smyslem pro právo a spravedlnost a nikdy bych se nesníţil k tomu, abych vás vědomě klamal.

Neumím lhát.“

„A co byste dělal, kdyby se vás někdo od útvaru zeptal, o čem jsme si tady teď povídali?“

„Lhal bych.“

Yossarianovi to přišlo k smíchu a major Danby, i kdyţ zrudl a nebylo mu milé, ţe ho Yossarian takhle chytil, se v ţidli ulehčeně opřel, jako by vítal uvolnění atmosféry, které slibovala změna Yossarianova rozpoloţení. Yossarian se na něj díval se smíšenými pocity rezervované lítosti a pohrdání. Posadil se, opřel se zády o čelo postele, zapálil si cigaretu a na tváři se mu objevil mdlý, pokřivený úsměv. S pobaveným pochopením pozoroval ten uštvaný vyděšený výraz, který se natrvalo usadil na tváři majora Danbyho toho dne, kdy ho při předletové přípravě před náletem na Avignon generál Dreedle nařídil vyvést ven a zastřelit. Ty vrásky, které do té tváře tehdy vyryl strach, nikdo nevymaţe; zůstanou tam navţdy jako nezhojené jizvy. Yossarianovi přišlo toho jemného, morálně zaloţeného, postaršího idealisty líto, jako uţ tolika jiných lidí, jejichţ

nedostatky nestály za řeč a jeţ trápily jen velmi přízemní starosti.

S přátelským zájmem se ho zeptal: „Danby, jak vůbec můţete spolupracovat s lidmi jako Cathcart nebo Korn? To se vám z nich nedělá špatně?“

Majora Danbyho Yossarianův dotaz zřejmě překvapil. „Dělám to, abych prospěl vlasti,“ odpověděl, jako by toto vysvětlení bylo zcela samozřejmé.

„Plukovník Cathcart a podplukovník Korn jsou moji nadřízení a já bohuţel nemohu přispět k válečnému úsilí ničím jiným, neţ pečlivým plněním jejich příkazů. Spolupracuji s nimi, protoţe to je moje povinnost. A kromě toho nejsem zrovna agresivní typ,“ dodal mnohem tišeji a sklopil oči. „To jste asi uţ sám poznal.“

„Vlast uţ vaši pomoc nepotřebuje,“ namítl Yossarian. „Takţe pomáháte jenom jim.“

„Na to se snaţím raději nemyslet,“ připustil major Danby upřímně. „Snaţím se soustředit jen na náš společný hlavní cíl a zapomenout, ţe z toho všeho mají prospěch i oni jako jednotlivci. Namlouvám si, ţe na nich nezáleţí.“

„Poslyšte, tohle je můj problém číslo jedna,“ zadumal se Yossarian s porozuměním a zkříţil ruce na prsou. „Vţdycky kdyţ uţ si myslím, ţe mám

— 402 —

nějaký ideál, nacpou se mezi něj a mě nějací ti Scheisskopfové, Peckemové, Korni či Cathcartové. A tím pro mě ten ideál značně ztratí na přitaţlivosti.“

„Musíte se snaţit na ně nemyslet,“ radil mu konstruktivně major Danby. „A nikdy nesmíte připustit, aby vám takoví lidé ovlivňovali hodnotový ţebříček.

Ideály jsou výborné, zato lidé nejsou vţdycky moc dobří. Musíme se snaţit dívat se vzhůru a nevšímat si lidské přízemnosti.“

Yossarian se na to zatvářil skepticky a odmítavě zavrtěl hlavou. „Kdyţ se podívám vzhůru, vidím chamtivce, kteří se snaţí urvat, co se dá. Není tam ani nebe, ani svatí, ani andělé. Vidím jenom lidi, kteří zneuţívají nejušlechtilejších myšlenek a snaţí se vytlouct co nejvíc i z nejstrašnějších tragédií.“

„Na to ale nesmíte myslet,“ naléhal major Danby. „A nesmíte se kvůli tomu trápit.“

„Já se kvůli tomu netrápím. Štve mě jedině to, ţe se na mě ta sebranka dívá jako na naprostýho pitomce. Ti lumpové se povaţují za kdovíjaké chytráky a nás ostatní pokládají za blbce. A kdyţ tak o tom přemýšlím, Danby, tak mě právě teď napadá, jestli nakonec nemají pravdu.“

„Na tohle taky moc nemyslete,“ řekl major Danby. „Mějte na mysli jen blaho své země a důstojnost člověka.“

„Já vím,“ smál se smutně Yossarian.

„Myslím to váţně, Yossariane. Tohle není první světová válka. Nesmíte zapomenout, ţe válčíme s agresory, kteří by nenechali ani jednoho z nás naţivu, kdyby zvítězili.“

„To taky vím,“ odsekl Yossarian a najednou ho zaplavila vlna zlosti.

„Proboha, Danby, já jsem si ten metál zaslouţil, a vůbec nezáleţí na tom, jaký byly vlastně jejich důvody, kdyţ mi ho tenkrát dávali. Mám za sebou sedmdesát náletů, a to nebyla ţádná sranda. Nemusíte mi připomínat, ţe člověk má bojovat za záchranu vlasti. Bojuju za ni uţ strašně dlouho. Takţe teď zase chvíli budu bojovat, abych zachránil sám sebe. Vlast uţ v nebezpečí není, ale já ano.“

„Válka ještě neskončila. Němci právě postupují na Antverpy.“

„Němci budou za pár měsíců poraţeni. A potom to brzy vzdají i Japonci.

Kdybych teď poloţil ţivot, nebude to za vlast, ale za Cathcarty a Korný. Takţe se s pumovým zaměřovačem navţdycky loučím. Od nynějška myslím jenom na sebe.“

Major Danby mu na to namítl s trpělivým úsměvem člověka, který ví svoje:

„Ale představte si, Yossariane, ţe by takhle smýšlel kaţdý. “

„Tak to bych byl potom pěknej trouba, kdybych zrovna já smýšlel jinak, nemyslíte?“ Yossarian se na posteli vzpřímil s pobaveným výrazem ve tváři.

„Poslyšte, mám takový zvláštní pocit, ţe jsem se přesně o tomhle uţ jednou s někým bavil. Něco takového, jako mívá kaplan, kdyţ se mu zdá, ţe všechno vlastně proţívá nejmíň dvakrát.“

— 403 —

„Kaplan by byl taky rád, kdybyste si dal říct a nechal se poslat domů,“

poznamenal major Danby.

„Kaplan ať si trhne nohou.“

„Ach boţe,“ vzdychl major Danby a kroutil nad Yossarianem zklamaně hlavou. „Vyčítá si, ţe vás moţná nepříznivě ovlivnil.“

„Ale neovlivnil. Víte, co bych moh taky udělat? Zůstat tady v nemocnici, hezky v posteli a příjemně si tu vegetovat. Moh bych se tu pohodlně válet a nechat ostatní, aby o mně rozhodli.“

„Musíte se rozhodnout sám,“ prohlásil major Danby, „Člověk přece nemůţe jen tak vegetovat, jako nějaká zelenina.“

„A proč ne?“

V očích majora Danbyho se objevil jakýsi nepřítomný, proteplený výraz.

„Ono by to nakonec nemuselo být špatné, jenom si tak vegetovat, jako nějaká zelenina.“

„Asi by vás to dlouho nebavilo,“ řekl Yossarian.

„Chci říct, ţe by to mohl být docela příjemný ţivot, nemít ţádné pochybnosti a starosti,“ vysvětloval major Danby. „Já bych asi vegetoval docela rád jako zelenina, aspoň bych nemusel činit ţádná závaţná rozhodnutí.“

„A jakou zeleninu byste si pro to převtělení vybral, Danby?“

„Okurku nebo mrkev, nejspíš.“

„Jakou okurku — dobrou nebo hořkou?“

„Dobrou, samozřejmě.“

„Tak by vás ušmikli, sotva byste trochu výrost, a rozřezali by vás do salátu.“

Major Danby zesmutněl. „Tak tedy hořkou.“

„To by vás hodili do kompostu, aby s váma pak mohli pohnojit ty dobrý.“

„Tak to tedy vzdávám. Asi bych nechtěl ţít jako zelenina,“ uzavřel to major Danby s rezignovaným úsměvem.

„Danby, myslíte opravdu, ţe je musím nechat, aby mě poslali domů?“ zeptal se Yossarian váţně.

Major Danby pokrčil rameny. „Byla by to vaše záchrana.“

„Byl by to můj konec, Danby. To byste měl vědět.“

„Získal byste tím mnoho věcí, po nichţ touţíte.“

„Na věci, po nichţ touţím, se klidně vykašlu,“ řekl Yossarian. V záchvatu vzteku a zoufalství praštil pěstí do matrace. „Krucinál, Danby! V tyhle válce zařvala spousta mejch kamarádů! A já mám uzavírat nějakou dohodu? Ještě ţe mě ta děvka pobodala, nic lepšího mě nemohlo potkat.“

„To radši půjdete do vězení?“

„Kdybyste byl v my kůţi, nechal byste se od nich poslat domů?“

„Samozřejmě ţe nechal!“ prohlásil major Danby přesvědčeně. „Určitě,“ dodal za chvíli, uţ ne tak rozhodně. Chvíli nervózně přemýšlel a pak řekl nejistě: „Ano,

— 404 —

asi bych se nechal poslat domů, být na vašem místě.“ Potom se znechuceně odvrátil, vrcholně nespokojen sám se sebou, a vyhrkl: „To víte, ţe bych se s nimi dohodl, jen aby mě poslali domů! Ale já jsem takový zbabělec, ţe bych se ve vaší kůţi nikdy nemohl octnout.“

„A kdybyste nebyl takový zbabělec?“ ptal se Yossarian a pozorně se na něj přitom díval. „Kdybyste měl dost kuráţe a dokázal se vzepřít?“

„Tak bych se od nich v ţádném případě nenechal poslat domů,“ zaříkal se major Danby slavnostně a rozzářil se při té představě upřímnou radostí a nadšením. „Ale taky bych jim nedovolil, aby mě postavili před vojenský soud.“

„Takţe byste lítal dál?“

„To ne, samozřejmě ţe ne. To by byla totální kapitulace. A mohl bych zahynout.“

„Zdrhnul byste tedy?“

Major Danby chtěl uţuţ ramenatě odpovědět, ale najednou se zarazil a pootevřené čelisti mu zvadle sklaply. Otráveně sešpulil rty. „Asi bych neměl ani špetku naděje, viďte?“

Čelo a vystouplé oční bulvy se mu znovu začaly nervózně lesknout. Zkříţil ochable ruce v klíně, a jak tak seděl, smířen s poráţkou, s pohledem upřeným na podlahu, zdálo se, ţe ani nedýchá. Okno vrhalo do pokoje temné, šikmé stíny.

Yossarian majora Danbyho soustředěně pozoroval a ţádný z nich se nepohnul, kdyţ k nim zvenčí dolehlo zahučení auta, které se velkou rychlostí přihnalo k budově a se skřípěním pneumatik před ní zastavilo, ani kdyţ se pak ozval dupot spěšných kroků, jak se kdosi úprkem hnal ke vchodu do nemocnice.

„Jedna naděje by tu byla,“ vzpomněl si Yossarian v chabém záblesku inspirace. „Moh by vám pomoct Milo. Je mnohem větší pán neţ plukovník Cathcart a je mi za dost věcí zavázanej.“

Major Danby zavrtěl hlavou a bezbarvě konstatoval: „Milo je teď s plukovníkem Cathcartem jedna ruka. Jmenoval plukovníka místoředitelem společnosti a slíbil mu po válce významnou funkci.“

„Tak nám pomůţe bývalý svobodník Wintergreen,“ zvolal Yossarian. „Ten je oba nenávidí a tohle ho jistě šíleně naštve.“

I teď zavrtěl major Danby odmítavě hlavou. „Milo a bývalý svobodník Wintergreen minulý týden fúzovali. Jsou teď spoluvlastníky společnosti M&M a řídí podnik společně.“

„Takţe nám opravdu nezbývá ţádná naděje?“

„Ţádná.“

„Vůbec ţádná?“

„Ne. Absolutně ţádná.“ Major Danby po chvíli vzhlédl, jako by ho právě cosi napadlo. „Víte, ţe bych se vůbec nehněval, kdyby nás zmizeli, jako to provedli s ostatními, a zbavili nás tak toho našeho trápení?“

— 405 —

Yossarian řekl, ţe by o to zrovna nestál. Major Danby melancholicky přikývl a opět sklopil oči, a pak se oba mlčky smiřovali s tím, ţe jim uţ opravdu nezbývá ani špetka naděje, kdyţ se najednou na chodbě ozvaly spěšné kroky a vzápětí vpadl do pokoje kaplan s elektrizující zprávou o Orrovi, tak zahlcen vrcholným vzrušením, ţe mu hodnou chvíli nebylo rozumět ani slovo. V očích se mu třpytily slzy nesmírné radosti, a kdyţ Yossarian konečně pochopil, co kaplan říká, vyletěl z postele s nevěřícným výkřikem:

„ Ve Švédsku?“

„ Orr!“ křičel kaplan.

„Orr?“ křičel Yossarian.

„Ve Švédsku!“ křičel kaplan a rozjařeně přikyvoval a hýkal smíchy a skákal po pokoji jako šílenec. „Je to zázrak, říkám vám! Zázrak! Zase jsem začal věřit v boha. Váţně. Vlny ho vyplavily na švédský břeh, po tolika týdnech na širém moři! Je to zázrak!“

„Vlny ho vyplavily? Blbost!“ prohlásil Yossarian, a začal taky poskakovat po pokoji, a zalykaje se smíchy, hulákal do stěn, do stropu, na kaplana a na majora Danbyho: „Ţádný vlny ho nevyplavily! On do toho Švédska dovesloval!

Dovesloval tam, kaplane, on tam dovesloval!“

„ Dovesloval?“

„ Měl to tak naplánovaný. Na to Švédsko myslel od samýho začátku!“

„Na tom nakonec nezáleţí,“ řekl na to kaplan s nezmenšeným zápalem.

„Stejně je to zázrak, zázrak lidské inteligence a lidské vytrvalosti. Jen si uvědomte, co dokázal!“ Kaplan se chytil oběma rukama za hlavu a ohýbal se smíchy. „Jen si ho představte,“ volal uţasle. „Představte si ho, jak sedí v tom malém ţlutém záchranném člunu, ohání se tím pitomým modrým veslíčkem a pod rouškou noci proplouvá Gibraltarskou úţinou —“

„A za sebou táhne ten rybářskej vlasec a celou cestu do Švédska ţere syrový tresky a kaţdý odpoledne si uvaří čaj —“

„Jako bych ho viděl!“ povykoval kaplan a zastavil se na chvíli ve svém oslavném tanci, aby se nadýchl. „Zázrak lidské vytrvalosti, říkám vám. A já si z toho vezmu příklad! Taky vytrvám. Ano, já taky vytrvám.“

. „Věděl naprosto přesně, co dělá!“ jásal Yossarian, ruce triumfálně nad hlavou, pěsti sevřené, jako by vzýval nějaké zjevení. Otočil se a stanul před majorem Danbym. „Danby, vy blázne. Přece jenom je nějaká naděje! Chápete?

Moţná ţe i Clevinger je ještě naţivu a schovává se v tom svým mraku a čeká, aţ

bude kolem čistej vzduch, aby z něho moh konečně vyletět ven!“

„O čem to mluvíte?“ ptal se zmatený major Danby. „O čem vy dva mluvíte?“

„Seţeňte mi pár jablek, Danby, a vlašský ořechy. Běţte, Danby, honem.

Přineste mi pár pláňat a koňský kaštany, neţ bude pozdě, a sobě vemte taky nějaký.“

— 406 —

„Koňský kaštany? Pláňata? Proč, proboha?“

„Abychom si je strčili pod tváře, samozřejmě.“ Yossarian rozhodil ruce v rozmáchlém, zoufalém gestu, vyjadřujícím vrcholné pokání. „Páni, proč já jsem ho jenom neposlech! Proč jsem měl tak málo víry!“

„Nezbláznil jste se náhodou?“ ptal se major Danby poplašeně. „Yossariane, prosím vás, vysvětlete mi, oč jde!“

„Danby, Orr si to tak naplánoval. Chápete — od samýho začátku věděl, co dělá. Dokonce trénoval i sestřelení. Zkoušel si ho při kaţdým náletu. A já jsem s ním nechtěl lítat! Boţe, proč jsem ho neposlech! Zval mě, abych do toho šel s ním, a já idiot odmít! A opatřte mi taky ty jeho vysedlý zuby, Danby, a nějakej ventil, abych ho moh pořád dokola spravovat, a ten pitomě nevinnej pohled, za kterým by nikdo nehledal nic chytrýho. To všechno budu potřebovat. Já blbec, proč jsem ho neposlech! Teď uţ chápu, co se mi pořád snaţil naznačit. Dokonce uţ vím i to, proč ho ta jeho holka tloukla tím střevícem do hlavy.“

„Proč?“ ptal se kaplan dychtivě.

Yossarian se otočil, popadl kaplana na prsou za košili a pevně si ho přidrţel před sebou. „Kaplane, musíš mi pomoct! Prosím tě, pomoz mi. Seţeň mi šaty. A pospěš si, ano? Potřebuju je co nejdřív.“

Kaplan se ochotně chystal vyrazit. „Jasně, Yossariane. Přinesu. Ale jak se k nim dostanu?“

„Seřveš a převálcuješ kaţdýho, kdo se ti postaví do cesty. Kaplane, přines mi uniformu! Najdeš ji určitě někde tady v nemocnici. Aspoň jednou v ţivotě se ti přece něco musí povést.“

Kaplan se odhodlaně napřímil v ramenou a vysunul bradu. „Neboj se, Yossariane. Tu uniformu ti přinesu. Ale proč tedy ta holka mlátila Orra tím střevícem do hlavy? To mi ještě musíš říct.“

„Protoţe jí za to zaplatil, proto! Ale nechtěla víc přitlačit, a tak musel doveslovat do Švédska. Kaplane, seţeň mi tu uniformu, ať odtud můţu vypadnout. Řekni si o ni sestře Duckettový. Ta ti pomůţe. Udělá všechno, jenom aby se mě uţ konečně zbavila.“

„Kam chcete jít?“ zeptal se ustrašeně major Danby, kdyţ kaplan vystřelil z pokoje. „Co chcete udělat?“

„Uteču,“ oznámil mu Yossarian bujarým, jasným hlasem, a začal si rozpínat knoflíky pyţamového kabátku.

„Och,“ zasténal major Danby a oběma dlaněmi si začal nervózně popleskávat upocené tváře. „Nemůţete přece utéci. Kam byste utíkal? Kam můţete jít?“

„Do Švédska.“

„Do Švédska?“ vykřikl uţasle major Danby. „Vy chcete utéct do Švédska?

Zbláznil jste se?“

„Orr to taky dokázal.“

— 407 —

„Ach ne, ne, ne, ne, ne,“ bědoval major Danby. „Ne, Yossariane, tam se nikdy nemůţete dostat. Nemůţete utíkat do Švédska. Vţdyť ani neumíte veslovat.“

„Ale kdyţ mě neshodíte, aţ odtud půjdete, a poskytnete mi příleţitost, abych si chytil nějaký letadlo, můţu se celkem snadno dostat do Říma. Pomůţete mi?“

„Ale vţdyť vás najdou,“ domlouval mu major Danby zoufale, „a dopraví vás sem zpátky a potrestají vás tím přísněji.“

„Tentokrát se budou muset setsakra činit, aby mě chytili!“

„Oni se budou setsakra činit. A i kdyţ vás nenajdou, co to bude za ţivot?

Budete pořád sám. Nebudete mít nikoho, o koho byste se mohl opřít, a stále vám bude hrozit, ţe vás někdo zradí.“

„To pro mě nebude nic novýho, takhle ţiju uţ teď.“

„Ale nemůţete se přece jen tak zničehonic na všechno vykašlat a utéct od veškeré zodpovědnosti,“ hrozil se major Danby. „To je zcela negativní jednání.

Útěk před skutečností.“

Yossarian se bohapustě rozesmál a zavrtěl odmítavě hlavou. „Já neutíkám před zodpovědností. Utíkám k ní. Utéct a zachránit si ţivot, na tom není přece vůbec nic negativního. Vy přece víte, kdo utíká před skutečností, ne, Danby? Orr ani já ne.“

„Kaplane, promluvte mu do duše, prosím vás. Chce dezertovat. Zamanul si, ţe uteče do Švédska.“

„Výborně!“ zaradoval se kaplan a pyšně hodil na postel povlak na polštář, vycpaný Yossarianovou uniformou. „Uteč do Švédska, Yossariane. A já zůstanu tady a vytrvám. Ano, neochvějně vytrvám. Budu otravovat a dráţdit plukovníka Cathcarta a podplukovníka Korná, kdykoli se s nimi setkám. Uţ se jich nebojím.

Rozdám si to třeba i s generálem Dreedlem.“

„Generál Dreedle je kdovíkde,“ připomněl mu Yossarian. Natahoval si přitom kalhoty a spěšně si do nich zastrkoval košili. „Teď tam sedí generál Peckem.“

Kaplanovým vychloubačným sebevědomím to ani na okamţik neotřáslo.

„Tak si to rozdám s generálem Peckemem, a třeba i s generálem Scheisskopfem.

A víte, co ještě udělám? Aţ příště potkám kapitána Blacka, dám mu do nosu.

Ano, dostane ode mne jednu mezi oči. A udělám to tak, aby to vidělo co nejvíc lidí a on neměl příleţitost mi tu ránu vrátit.“

„Vy jste se asi oba zbláznili,“ protestoval major Danby a vyvalené oči se mu v důlcích koulely hrůzou a rozčilením. „Pomátli jste se či co? Yossariane, poslyšte

—“

„Je to zázrak, říkám vám,“ prohlásil kaplan, chytil majora Danbyho kolem pasu a roztančil ho po pokoji valčíkovým krokem. „Skutečný zázrak. Kdyţ Orr mohl doveslovat do Švédska, dokáţu i já zvítězit nad plukovníkem Cathcartem a podplukovníkem Kornem, kdyţ budu mít dost vytrvalosti.“

— 408 —

„Kaplane, přestaňte, prosím vás,“ ţádal ho major Danby důstojně. Vymanil se mu a znovu si nervózními pohyby osušoval upocené čelo. Otočil se k Yossarianovi, který právě sahal po botách. „A co kdyţ plukovník —“

„Ten mně můţe vlézt na záda.“

„Ale co kdyţ —“

„Ti dva grázlové mě uţ přestali zajímat.“

„Ale co kdyţ na tom vašem útěku jenom vydělají?“ nedal se umlčet major Danby. „Uváţil jste to?“

„Ať si dělají, co chtějí. Utéct jim — to je moje jediná moţnost, jak jim trochu zkomplikovat ţivot. Mám před sebou zodpovědný úkol, Danby. Musím se dostat do Švédska.“

„Nikdy se vám to nepodaří. Je to nemoţné. Je to vlastně geograficky vyloučeno, dostat se tam odtud.“

„Kraci, Danby, to já vím taky. Ale aspoň se o to pokusím. V Římě ţije jedna malá holka — rád bych se o ni postaral, jestli ji najdu. Jestli ji najdu, vezmu ji do Švédska s sebou, takţe si nesmíte myslet, ţe moje pohnutky jsou výlučně sobecké.“

„Ale je to šílenství. Svědomí vám uţ nikdy nedá spát.“

„To je dobře,“ smál se Yossarian. „Ţít bez výčitek svědomí, to by mě ani nebavilo. Co ty na to, kaplane?“

„Aţ příště potkám kapitána Blacka, tak ji ode mne koupí, ţe se bude divit,“

kasal se kaplan. Stínově naznačil dva levé háky a potom nemotorný direkt pravačkou. „Takhle.“

„A co ta hanba?“ ptal se major Danby.

„Jaká hanba? Ve větší hanbě ţiju teď.“ Yossarian si uvázal pevnou kličku uţ

na druhé botě, a postavil se na nohy. „Nuţe, Danby, jsem připraven. Tak co mi povíte? Budete zticha a poskytnete mi příleţitost proklouznout do nějakého letadla?“

Major Danby se na Yossariana chvíli beze slova díval. Na tváři se mu ukázal podivný, smutný úsměv. Přestal se potit a byl uţ zcela klidný. „Co byste udělal, kdybych se vás pokusil zadrţet?“ zeptal se nevýbojně. „Zmlátil byste mě?“

Yossariana ta otázka bolestně překvapila. „Ne, samozřejmě ţe ne. Proč bych to dělal?“

„Zmlátil bych vás já,“ vychloubal se kaplan. Přitančil k majoru Danbymu a předvedl mu několik dalších stínových boxerských úderů. „Vás a kapitána Blacka, a moţná i serţanta Whitcomba. Představte si, co by to pro mě znamenalo, kdybych zjistil, ţe se uţ nemusím bát serţanta Whitcomba!“

„Tak co, chcete mě zadrţet násilím?“ zeptal se Yossarian majora Danbyho a zadíval se mu zpříma do očí.

— 409 —

Major Danby odstoupil od kaplana a ještě chviličku váhal. „Ne, ovšemţe ne!“

vybuchl potom. A najednou začal oběma paţemi mávat směrem ke dveřím a naléhavě Yossariana pobízet, aby si pospíšil. „Samozřejmě ţe vám nebudu bránit.

Jen běţte, proboha, a uţ se nezdrţujte! Nepotřebujete peníze?“

„Něco mám.“

„Tak tady máte ještě.“ S horečným nadšením vtiskl major Danby Yossarianovi do raky tlustý paklík italských bankovek a sevřel mu ji v obou dlaních, moţná spíš proto, aby uklidnil svoje třesoucí se prsty, neţ aby dodal odvahy Yossarianovi. „Ve Švédsku musí teď být krásně,“ poznamenal touţebně.

„A jaká jsou tam hezká děvčata. A vzdělaní, osvícení lidé.“

„Sbohem, Yossariane,“ zavolal na něj kaplan. „A hodně štěstí. Já tady zůstanu a neochvějně vytrvám, a po válce se zase sejdeme.“

„Ahoj, kaplane. Buďte zdráv, Danby.“

„Jak se cítíte, Yossariane?“

„Výborně. Ba ne, mám strach.“

„Tak to je dobré,“ oddechl si major Danby. „To znamená, ţe máte zájem na ţivotě. Nebude to legrace.“

Yossarian vykročil. „Těším se na to.“

„Myslím to váţně, Yossariane. Budete muset být dnem i nocí ve střehu.

Obrátí svět i nebesa vzhůru nohama, aţ vás budou hledat.“

„Budu dnem i nocí ve střehu.“

„A budete sebou muset hodit.“

„To já vím!“

„Tak uţ běţte!“ křikl na něj major Danby.

A Yossarian sebou opravdu hodil. Natelyho děvka byla schovaná hned za dveřmi. Máchla noţem, ale minula ho o několik centimetrů, a Yossarian vyrazil.

— 410 —

Sbohem armádě jinak

Od dob Ernesta Hemingwaye a jeho hrdiny Frederika Henryho nedal snad nikdo tak rezolutní „sbohem armádě“ a neuzavřel tak svérázný, lidsky umíněný

„separátní mír“ jako letec Yossarian v Hellerově románu Hlava XXII. Máme již natolik velký časový odstup od vzniku obou děl, abychom mohli říci, že jak Hemingwayův tragický příběh Sbohem, armádo!, tak Hellerovo osobitě humorné i mrazivě vážné vyprávění patří ve svých specifických polohách mezi nejpůsobivější umělecké výpovědi o první a druhé světové válce. Je pozoruhodné, jak k sobě mají přes tak zásadní rozdílnost nálad blízko. Spojuje je totiž ono věčné téma jedince se zoufalou touhou žít, stojícího tváří v tvář absurditě války a dilematu, jak se zachovat. Odpovědí na toto dilema se oba romány řadí k základním dílům moderní světové literatury s vášnivým antimilitaristickým posláním.

Na rozdíl od ostatních, často možná méně zasloužilých osobností moderní americké literární tvorby poskytují základní příručky o autorovi jen torzovité informace. Joseph Heller se narodil roku 1923 v newyorském Brooklynu. Za druhé světové války sloužil u amerického letectva, v letech 1948—49 studoval na Columbijské univerzitě v New Yorku. Roku 1961 vydal svou románovou prvotinu Hlava XXII (Catch-22). Po třináctiletém odmlčení publikoval druhý obsáhlý román Něco se stalo (Something Happened), který je zrcadlem bludiště, v němž tápe hmotně úspěšný Američan naší doby. Joseph Heller je také autorem divadelní hry Bombardovali jsme New Haven (We Bombed in New Haven, 1967).

Tento vpravdě již klasik současné americké literatury žije na newyorském Manhattanu (kde ostatně strávil většinu svého života), přednáší na City College literaturu, je ženatý a je otcem dvou dětí.

Jako první světová válka pro Hemingwaye byla druhá světová válka pro mladou literární generaci čtyřicátých let jedním z nejvlivnějších faktorů, formujícím její charakter ještě dlouho poté, co umlkl třesk zbraní. Jistěže i Hemingwayův antimilitarismus sehrál v jejích postojích významnou roli, ale mnozí autoři, většinou účastníci bojových akcí, šli v mnoha směrech za Hemingwaye: zdůrazněním zmnohonásobené obludnosti a absurdity války, někdy dokonce i popřením možnosti proslulého hemingwayovského „separátního míru“

nebo záměrným přeexponováním černé komiky válečné situace. Válečný hrdina se prostě změnil.

Hemingwayův válečný hrdina je individualista a idealista v nejlepším slova smyslu, a dovede dokonce ve spravedlivém boji obětovat život za ideu (jako třeba

— 411 —

Robert Jordán z románu Komu zvoní hrana). Hrdinové amerických románů o druhé světové válce zůstávají v jádru také individualisty, ale své ideály spravedlivého boje ztrácejí, když nahlédnou do zákulisí manipulátorů válečné mašinérie. To platí i o tvorbě Normana Mailera, jehož Nazí a mrtví (1948), sugestivní vylíčení osudů jedné roty americké divize na ostrově Anapoei, který je v rukou Japonců, se stali na dlouhá léta americkým bestsellerem.

Kontrastováním civilních snů vyčerpaných vojáků s nesmyslným riskantním posláním dosahuje Mailer otřesného protiválečného účinu. Navíc je dílo pronikavou studií protichůdných lidských povah v mezních situacích. Stejně vážnými tóny maluje obraz válečné scény Irwin Shav v románu Mladí lvi (1948), v němž staví proti nesmyslnosti nacistického rasismu hlubokou víru v lidské bratrství.

Existuje řada dalších děl americké literatury, která v různých rovinách, někdy až reportážně dokumentárních, sdělovala otřesné zkušenosti a zážitky z nejrůznějších bojišť světového požáru. Jmenujme ještě aspoň rozsáhlý román z námořního prostředí Vzpoura na lodi ‚Caine‘ (1951) od Hermana Wouka, který také figuruje mezi válečnými bestsellery a jenž válku líčí metodou syrového detailního realismu.

S odstupem let se proměňovaly i zorné úhly, z nichž na válku autoři vzpomínali. Román Williama Eastlakea Hájili jsme hrad (1965), který napsal osmačtyřicetiletý autor již po dvaceti letech míru, akcentuje zjitřenou citovost mladých účastníků války a celý příběh o hrstce amerických vojáků, kteří kdesi v Belgii hájili hrad, nepatrný kamínek v cestě přívalu německých vojsk, přerůstá v symbol obecné nutnosti chránit trvalé lidské hodnoty a životní jistoty. Při vší drsnosti působí román skoro jako impresionistický remarquovský obraz vzpomínky na krutou dobu, jež se stala zatěžkávací zkouškou lidského charakteru.

Humor a komika se zdánlivě s válkou příliš neslučují, ale dobře víme z Osudů dobrého vojáka Švejka, že spolu s ironií a satirou jsou nejúčinnějšími a zároveň nejvzácnějšími metodami zpodobení válečného šílenství: vítězným výsměchem jeho absurditě. A humorem, komikou nebo ironií začali účinně kořenit své válečné příběhy autoři jako James Jones nebo John Hersey. Jonesův román Pistole (l 958) líčí honičku za vidinou bezpečnosti v podobě osobní zbraně, vidinou, kterou podněcuje strach před samurajskými meči japonských důstojníků.

Zásadním odpatetizováním tematiky a celým vyzněním, jež odkrývá nejobyčejnější živelnou lidskou touhu zachránit vlastní kůži, hlásí se již z Jamesovy knihy pozdější nálady Hellerova románu.

Válku viděnou očima spisovatele s citlivým smyslem pro břitkou ironii a komiku situace můžeme sledovat v dílech amerického válečného dopisovatele a romanopisce Johna Herseyho, jenž se proslavil především románem Zvon pro Adano (1944), příběhem z okupace Itálie. I zde, v souladu s mentalitou Hellerova

— 412 —

Yossariana, prosvítá na povrch úcta a hluboká autorova sympatie k obyčejnému člověku, k prostému Italovi, který nese největší tíhu války.

Hellerova Hlava XXII přináší do válečného románu v dosud nevídané míře pestrou škálu tónu: ironii, satiru, situační komiku, humor, někdy až černý, ale především onen sršatý osvobozující výsměch válečné absurditě. Román bývá často srovnáván s Haškovými Osudy dobrého vojáka Švejka, avšak liší se od nich značně tím, že nemá haškovskou jednotu nálady: Hellerovo vyprávění spěje od humorně komických scén až k obludné nadsázce křivého zrcadla, jehož odraz v nás již nevzbuzuje ani tak smích, jako spíš ledovou hrůzu. V poslední třetině románu jako bychom listovali goyovsky otřesnými vizemi ztemnělých scén, na nichž před námi ostrý reflektor náhle odhaluje úděsné výjevy neslučitelné s denním světlem. Heller náladu svého díla mění a graduje, aby podtrhl závěrečné rozhodné gesto hlavního protagonisty.

Dnes si možná neuvědomujeme, že nebylo vůbec lehké prezentovat národu, který se podílel na vítězství nad fašismem a jenž si dosud vyprávěl o statečných činech svých vojáků, hrdinu, který s válečným „hrdinstvím“ nechce mít nic společného a švejkuje ve vojenském špitále. Autorova situace byla o to těžší, že jeho země vedla válku spravedlivou. Proto je Yossarianova postava svou podstatou tolik odlišná od Haškova Švejka: Švejk svými negativistickými postoji pomáhal v ohni války zároveň rozbíjet rakousko-uherskou monarchii a bojoval prakticky v řadách „nepřítele“. Yossarianovo postavení je trochu složitější.

Většina válečných románu vlastenecky zdůrazňuje lví podíl svých synů na vítězství a dojímá nebo šokuje utrpením, která museli podstoupit. Vytvořit opačný portrét hrdiny, portrét kreslený z většího nadhledu, vyžaduje jednak objektivnější a kritičtější pohled do vlastních řad a zároveň přístup internacionálnější a všelidštější. Ale i takový autor se vystavuje nebezpečí, že bude obviněn ze zbabělosti a defétismu. V eseji o Hellerově románu píše americký literární kritik Frederick R. Karl, že ještě šestnáct let po válce „hleděli mnozí čtenáři na Yossariana jako na postavu amorální, zbabělou, nebo dokonce antiamericky za-měřenou.

Avšak tento fakt,“ pokračuje kritik, „prostě dokazuje, jak falešně vlastenecká srdce houževnatě bijí pod tak inteligentně se tvářícím zevnějškem,“ a své pozorování končí závěrem, že „Yossarian je jedním z velkých Američanu —

pokud již k té otázce musíme vůbec takto přistupovat — Američanem, na kterého bychom měli být všichni hrdi.“ V podtextu vložené věty se bezesporu skrývá poukaz na daleko širší, nadnárodní význam této postavy.

V čem je specifikum toho sympatického válečného „antihrdiny“? Autoři válečných románu nám většinou sdělují dosti informací o nepříteli, o celkovém smyslu války z hlediska „naší spravedlivé věci“ a o postupu nebo ústupu našich a nepřátelských vojsk. To vše je u Hellera redukováno na absolutní minimum nebo

— 413 —

to slouží jiným cílům (dr. Daneeka má dokonce hrůzu z možné porážky Němců, protože po skončení války bude zřejmě vyřízen a nejspíš jej pošlou sloužit do Pacifiku). Otázka v románu nestojí: Yossarian versus nepřítel, ale spíš Yossarian versus mašinérie americké armády a světového militarismu vůbec. Hlavním nepřítelem je tupost lidí ve vlastních řadách, symbolizovaná Hlavou XXII, tupost bezmyšlenkovitě sloužících jednotlivců, kteří celou složitou mašinérii rozhýbávají. Náš mladý hrdina s životem před sebou je v této mašinérii chycen a plně si uvědomuje nemožnost jakékoli rozumné seberealizace. A v tomto smyslu vypovídá Hlava XXII v obecnějším plánu „o něčem jiném": přerůstá rámec válečného románu a hovoří o touze člověka vzepřít se tam, kde se mu znemožňuje realizovat svou osobnost. Yossarian by mohl být stejně tak dobře americký obchodník lapený v kolotoči obchodu a donucený sloužit s absolutním popřením své osobnosti majitelům obchodních společností (ostatně podobným tématem se zabývá Heller ve svém druhém románu Něco se stalo).

A to již souvisí s dalším rysem díla: Hlava XXII je totiž zároveň společensko-kritický román. Do války si s sebou přinášejí důstojníci i vojíni celou řadu vlastností a zlozvyků daných jejich občanským povoláním nebo prostě třídní příslušností. Heller je nazírá prizmatem válečné situace, takže v barevném spektru vidíme kus americké společnosti. Román nám pak předvádí zároveň jakousi monstrózní verzi měšťáckého egoismu a kariérismu (Cathcart) i maloměšťácké hrabivosti a bezohledného, ad absurdum dovedeného „ducha kapitalistické společnosti“ (až zrůdně působící Milo).

Hellerův Yossarian je výborný pozorovatel a jeho očima sledujeme celé absurdní válečné divadlo. I když autor postupuje klasickým způsobem a neuchyluje se ani k vyprávění v oblíbené první osobě, ani nepředvádí finesy obecně užívaného „proudu vědomí“, má čtenář nakonec přece jen dojem, že důmyslný román proudu vědomí, nebo dokonce svědomí opravdu čte. Brzy totiž zjistí, že sebeepizodičtější postavu i příběh nazírá Yossarianovým zrakem i mozkem. Jako by s Yossarianem prožíval absurdní drama. Slyšíme tu dokonce absurdně znějící dialogy, nad kterými se zúčastnění vůbec nepozastavují (viz kolotoč s aplikací Hlavy XXII), jsme svědky absurdních situací, které aktéři musí přijímat jako dané. Nicméně skutečným metodám absurdního dramatu je Hellerova kniha na hony vzdálena, hlavně v tom smyslu, že na nás autor nechce působit abstrakcí skutečnosti, ale šokuje nás scénami obludnými v jejich reálné možnosti.

Takových scén je v díle spousta a někdy se jim zasmějeme, jindy zatměme.

Vzpomeňme jen vynikajícího fraškovitého výjevu ve špitále, kdy Yossariana požádají, aby v posteli, maskován obvazy, sehrál roli zesnulého italského vojáka, s nímž se, bohužel již pozdě, přišla zdaleka rozloučit jeho rodina. Yossarian přijímá, ale poruší pravidla této černé frašky a prohlásí, že není žádný Giuseppe,

— 414 —

ale Yossarian. Rodina tento fakt akceptuje bez jediného mrknutí. V podtextu této záměny se skrývá skutečnost, že v tak hrůzné situaci na jménu nezáleží: podstatné je, že zbytečně umírá člověk. V těchto a podobných scénách vyrůstá Heller v ojedinělého mistra humoru a sarkastické ironie v oblasti krajně vážných věcí, o nichž většinou jen těžko žertujeme. Výsledný účin je neovladatelné mrazení v zádech.

Vyvrcholení Yossarianova narůstajícího splínu nad válečným bludištěm a nad klecí Hlavy XXII s konečným pohledem do propasti, do níž se společnost v důsledku války řítí, klade Heller do 39. kapitoly nazvané Věčné město. Je to hrůzná, ale nicméně reálná vize světa, který kolem Yossariana leží v troskách.

Hellerův hrdina zažívá obnažený pocit úděsné samoty, izolovanosti a odcizení.

Všechno je zvrácené, nic nemá smysl, Yossarianovi uniká v nelítostné militaristické džungli jakýkoli cíl boje. To již přestává humor a před námi se odvíjí sled otřesných apokalyptických živých obrazů. Je to poslední kapka do Yossarianova trpkého poháru. Výsledkem je logické imperativní „sbohem armádě“ ve jménu nejobyčejnějšího života, ať už jej pro Yossariana ztělesňuje třeba sebepoblázněnější představa dlouhonohých švédských blondýn.

Yossarianův „separátní mír“ se mění v symbolický individuální protest proti duchu militarismu přežívajícímu ve „vrcholně rozumném“ XX. století. Švejkova pitoreskní budějovická anabaze končí návratem do lůna rakousko-uherské armády; Yossarian šťastně uniká. A my si s ním náhle a prostě přejeme, aby nebylo návratu do trosek věčných měst a do šílených bludišť, ovládaných nesmyslnými Hlavami XXII.

Radoslav Nenadal

— 415 —

Obsah

1. Texasan ....................................................................................................... 4

2. Clevinger .................................................................................................. 13

3. Havermeyer .............................................................................................. 19

4. Doktor Daneeka ........................................................................................ 28

5. Náčelník Bílý Polozub .............................................................................. 35

6. Hladový Joe .............................................................................................. 46

7. McWatt ..................................................................................................... 54

8. Poručík Scheisskopf ................................................................................. 62

9. Major Major Major Major ........................................................................ 76

10. Wintergreen ............................................................................................ 97

11. Kapitán Black ....................................................................................... 103

12. Boloňa .................................................................................................. 109

13. Major - - - de Coverley ......................................................................... 121

14. Kid Sampson ........................................................................................ 129

15. Piltchard a Wren ................................................................................... 133

16. Luciana ................................................................................................. 140

17. Voják v bílém ....................................................................................... 151

18. Voják, který viděl všechno dvakrát ...................................................... 161

19. Plukovník Cathcart ............................................................................... 171

20. Desátník Whitcomb .............................................................................. 181

21. Generál Dreedle .................................................................................... 190

22. Milo starosta ......................................................................................... 205

23. Natelyho dědek ..................................................................................... 218

24. Milo ...................................................................................................... 228

25. Kaplan .................................................................................................. 243

26. Aarfy ..................................................................................................... 260

27. Sestra Duckettová ................................................................................. 266

28. Dobbs ................................................................................................... 278

29. Peckem ................................................................................................. 289

30. Dunbar .................................................................................................. 300

31. Paní Daneeková .................................................................................... 309

32. Yo-Yovi spolubydlící ........................................................................... 313

33. Natelyho děvka ..................................................................................... 318

34. Den díkůvzdání ..................................................................................... 326

35. Milo válečník ........................................................................................ 333

36. Sklep ..................................................................................................... 342

37. Generál Scheisskopf ............................................................................. 354

— 416 —

38. Mladší sestra ......................................................................................... 356

39. Věčné město ......................................................................................... 367

40. Hlava XXII ........................................................................................... 381

41. Snowden ............................................................................................... 389

42. Yossarian .............................................................................................. 399

Sbohem armádě jinak ................................................................................. 411

Obsah .......................................................................................................... 416

— 417 —

Joseph Heller

Hlava XXII

Z anglického originálu Catch-22 (Corgi Books -A Division of Transworld Publishers Ltd., London 1975)

přeloţil Miroslav Jindra.

Doslov napsal Radoslav Nenadal.

Obálku, vazbu, předsudky a grafickou úpravu navrhl Zdeněk Ziegler.

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n.p., jako svou 3698.

publikaci v redakci krásné literatury.

Praha 1979.

Odpovědný redaktor Jan Zelenka.

Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha. 30,96 AA, 31,46 VA.

605 22 856.

Náklad 40 000 výtisků. Vydání třetí, v tomto překladu první. 13/34 01-019-79

Cena váz. 38 Kč

— 418 —