Havran a jiné básně

Edgar Allan Poe

OBSAH

Z předmluvy básníkovy ................................................................... 6

V omluvu překladatele ..................................................................... 6

Havran ..................................................................................................... 8

Lenora .................................................................................................... 15

I. .......................................................................................................... 15

II. ........................................................................................................ 15

III. ....................................................................................................... 15

IV. ....................................................................................................... 16

Hymnus ................................................................................................. 17

Sloky Heleně ......................................................................................... 18

Kolosseum ............................................................................................ 19

Heleně .................................................................................................... 21

Své matce .............................................................................................. 24

Zvony .................................................................................................... 25

I. .......................................................................................................... 25

II. ........................................................................................................ 25

III. ....................................................................................................... 26

IV. ....................................................................................................... 27

Annabel-Lee ......................................................................................... 29

Eulalie .................................................................................................... 31

Ulalum ................................................................................................... 32

F—S. S. O—D........................................................................................ 36

Spící........................................................................................................ 37

I. .......................................................................................................... 37

II. ........................................................................................................ 37

III. ....................................................................................................... 38

IV. ....................................................................................................... 38

Očarovaný palác .................................................................................. 40

Ostrovu Zante ...................................................................................... 42

Zem snů ................................................................................................. 43

I. .......................................................................................................... 43

II. ........................................................................................................ 43

4

III. ....................................................................................................... 43

IV. ....................................................................................................... 44

V. ........................................................................................................ 44

Město v moři ......................................................................................... 46

I. .......................................................................................................... 46

II. ........................................................................................................ 46

III. ....................................................................................................... 47

IV. ....................................................................................................... 47

Někomu v ráji ....................................................................................... 48

Eldorádo ................................................................................................ 49

Údolí neklidu ....................................................................................... 50

Sen ve snu ............................................................................................. 51

I. .......................................................................................................... 51

II. ........................................................................................................ 51

Ticho ...................................................................................................... 52

Červ dobyvatel ..................................................................................... 53

Pro Annie .............................................................................................. 55

Svatební Ballada ................................................................................... 59

Israfel ..................................................................................................... 61

F… .......................................................................................................... 63

Já nedbám… ......................................................................................... 64

M. L. S. ................................................................................................... 65

Jezero ..................................................................................................... 66

Duchové mrtvých ................................................................................ 67

Země vil................................................................................................. 68

M. L. S .................................................................................................... 70

5

Z předmluvy básníkovy Pro mne nebyla poesie cílem, jejž si kdo určuje, nýbrž vášní, a s vášněmi třeba zacházeti s největší šetrností, nelze jich vzněcovati svévolně v naději nepatrných výhod neb ještě nepatrnějšího úspěchu u obecenstva.

E. A. Poe

V omluvu překladatele

Básně tyto jsou hluboké a mihotavé jak sen, tajuplné a bezvadné jak křišťal; překlad básní těchto tak zúmyslných a tak koncentrovaných může býti lahodným snem — ale může býti jedině snem.

Charles Baudelaire

6

J. V. Sládkovi

v oddanosti bratrské, v pamět společných snah a stejné práce

7

Havran

V půlnoci kdys v soumrak čirý

chorý bděl jsem sám a sirý,

nad věd zapomněných svazky

starými jsem skláněl líc —

Skoro schvátilo mne spaní,

an ruch lehký znenadání

ozval se jak zaklepání

na mé dveře — a zas nic.

„Návštěva to,“ pravím k sobě,

„klepá na dveře, víc nic —

pouze to a pranic víc.“

Jasně pamět má mi praví:

Prosinec byl mrazný, tmavý,

mroucích uhlů reflex žhavý

odrážel se od dlaždic.

Toužil jsem po kuropění,

marně hledal těchy v čtení,

na Lenoru zapomnění,

andělů již na tisíc

zářnou děvu ‚Leonora‘,

andělů zve na tisíc —

Zde již nemá jména víc.

Purpurné se clony hnuly,

hedvábem svým zavzdychnuly,

plní se a vlní mysl

bázně také neznajíc;

takže srdce si dodávám:

„Návštěva,“ si předříkávám,

„o vstup žádá,“ — v útřest vstávám —

„bloudí u mých okenic, —

návštěva…“ — si předříkávám —

8

„ždá vchod u mých okenic, —

to je to – a pranic víc.“

Nabyla má duše síly,

neváhal jsem ani chvíli:

„Pane,“ děl jsem, „nebo paní,

nemyslete na to víc;

pravda jest, mne zmohlo spaní,

neslyšel jsem znenadání

vaše lehké zaklepání

na své dveře, věřte, víc

nebyl jist jsem, že vás slyším —“

Otevru své dveře — nic —

Venku tma a pranic víc.

Dlouho do tmy patřím snivý,

stojím, duše má se diví,

v strachu sny si, jaké nikdo

neměl ještě, spřádajíc.

Ticho kolem nezrušeno;

leč v tom tichu jedno jméno,

‚Leonora‘, vysloveno

šeptem znělo a víc nic.

Já je šeptal: „Leonoro!“

echem znělo zmírajíc —

Pouze to a pranic víc.

Nazpět v komnatu se vracím,

žhavou duší v sny se ztrácím,

zas to slyším zaklepání

hlasněji než dřív a víc.

„Jistě,“ pravím, „jistě kdosi

klepá v okně, o vstup prosí,

podívám se na to, cosi

straší u mých okenic —

9

Ticho, srdce! Vyšetřit chci taj ten u svých okenic. —

To je vítr a nic víc.“

Otevru své okno rázem,

vířivým tu letem na zem

snesl se a kráčí Havran

statný, jakých není víc;

nevšim si mne trochu ani,

nestanul, dál bez váhání

kráčel, jako pán či paní,

tak měl přitom vážnou líc.

Nad Pallady vletěl sochu

nad dveřmi, měl vážnou líc —

Vzletěl, used, a nic víc.

Ebenový pták ten v zjevu

obřadném tak, v přísném hněvu

do úsměvu trochu zjasnil

moji truchlou, smutnou líc.

„Ač máš chochol ostříhaný,“

děl jsem, „nejsi sketa planý,

stará šelmo z Noci brány

břehem jejím těkajíc,

rci své panské jméno v Pekle

břehy Pluta těkajíc!“

Na to Havran: „Nikdy víc!“

S žasem na toho zřím ptáka,

nemehlo, jak jasně kdáká,

ač z té jeho odpovědi

nemohl jsem si vybrat nic. —

Však to dlužno uvážiti,

zřídka se to stane v žití,

ptáka že je možno zříti,

10

jenž by sletěl z okenic, ptáka nebo zvíře, které

na sochu si sedajíc

zvalo by se: ‚Nikdy víc!‘

Pták na klidné soše seděl,

pouze jedno slovo věděl,

jeho duše v něm jen byla

jiné řeči neznajíc.

Neřek více slovo jiné,

nezčeřil své peří stinné,

až já zavzdych: „Tak vše mine —

druhů měl jsem na tisíc,

i ten zítra opustí mne

Nadějí jak na tisíc.“

A pták pravil: „Nikdy víc!“

Vhodnou řečí tou když zrušil

kolem ticho, já jsem tušil:

Bohatství to jeho celé,

neví chudák dál již nic;

jistě stihla jeho pána

Osudu za ranou rána,

takže duše jeho štvána,

v refrén jeden zoufajíc

pohřbila svou všecku Naděj,

v truchlý refrén zoufajíc,

v refrén: „Nikdy, nikdy víc!“

Posud Havran ve svém zjevu

žal můj měnil do úsměvu,

lenošku teď posunul jsem

k dveřím, k soše, jemu v líc;

zvolna klesám do sametu,

duma dumu stíhá v letu,

11

v myšlenkách mi sjede z retů:

„Šelma ta, zlo zvěstujíc,

co chce příšerná a šerá

šelma ta zlo zvěstujíc,

krákající: ‚Nikdy víc!‘“

V domněnky jsem upad zcela,

duše má se zamlčela,

zřítelnice ptáka zřela

v srdce moje hárajíc;

zvědět víc má chuť se nesla,

skráň má pohodlně klesla

v měkký samet mého křesla,

lampy zář kam šlehajíc,

fialový samet křesla

osvítila šlehajíc,

kam nesedne Ona víc!

Ve vzduchu se vůně chvěla,

jak by z kaditelnic spěla

Serafů, jichž kroků echo

jizbou znělo zmírajíc.

„Bídný!“ křiknu, „v tvoji těchu

anděly Bůh seslal v spěchu,

by tvá duše v moři vzdechů

nepenthes to lokajíc

na Lenoru zapomněla

sladký mok ten lokajíc.“

Na to Havran: „Nikdy víc!“

„Proroku!“ dím, „čárných zraků! —

Věštče, ďáble nebo ptáku! —

Satan slal tě, či Bouř z mraků

štvala tě se vztekajíc

bídného, však duše chladné,

12

v okouzlené kraje zrádné, k tomu krbu, Strach kde vládne,

rci mi pravdu a nic víc —

Jest v Gilead balzám těchy? —

Rci — jen to rci a víc nic!“

Načež Havran: „Nikdy víc!“

„Proroku!“ dím, „čárných zraků! —

Věštče, ďáble nebo ptáku!

Pro Nebe i Boha prosím,

jejž i ty ctíš — těkajíc

duše mořem trudů, hněvu,

zda obejme zářnou děvu,

v Ráji ‚Lenorou‘ již v zpěvu

andělů zve na tisíc? —

Zářící tu krásnou děvu

zdali uzřím lící v líc?“

Na to Havran: „Nikdy víc!“

„Vari! Slovem tímto z prahu,

ptáku, ďáble, starý vrahu,

v Peklo zpět neb v bouř, jež hnala sem tě do mých okenic;

ani pera nenech tady,

ani slova z lži své, zrady,

v samotě mé beze vnady

nech mne, opusť sochy líc!

Přestaň rvát mi srdce, šelmo,

kliď se z dveří prchajíc!“

Načež Havran: „Nikdy víc!“

A tak Havran neslét, sedí,

stále sedí, na mne hledí,

Pallady dál sochy bílé

černým křídlem cloní líc;

13

jeho očí zář mne svírá, takto snící démon zírá,

lampy zář jej obestírá,

jeho stín kol vrhajíc,

a má duše z toho stínu

nevzchopí se zoufajíc,

nevzchopí se — nikdy víc!

14

Lenora

I.

Ach, rozbita je zlatá číš! Odletěl pro vždy duch!

Jek znovu slyš! — Neb duše již bloudí, kde Styxu pruh!

Co Guy de Vere chceš, že nepláčeš? Teď plač neb nikdy víc!

Tvá láska ach, zde na márách! Viz Lenořinu líc!

Kéž pohřební píseň zazněla! — Kéž čten již mrtvých rituál!

I nešpory pro tu, jež umřela, v tom, co květ jejího mládí plál, žalm pro tu, dvakrát jež umřela, tím že květ jejího mládí plál!

II.

Ji měli jste rádi, že bohata, vám protivna pro pyšný rod, když slabým zdravím podťata umřela, bylo vám vhod!

Jak bude zpíváno requiem a jak čten bude rituál od vás, vy lidé očí zlých, od vás, jimž s jazyků led vál, když v smrt jste vyštvali nevinnost, co květ její mladosti plál?

III.

Peccavimus! však dosti již všech šílených záchvatů!

Ať k bohu stoupá, smrť zdeptat výš ta píseň Sabbatu!

Lenora líbezná napřed šla vítězná, za ní šla Naděj v Nebe, jak odsud spěchala, v zoufalství nechala pro dítě, nevěstu, tebe!

Pro tu, jež teď, spí tichá, hleď, tak plna přísných kras!

Plá žitím zlatých vlasů změť, však v očích život zhas’, plá ještě žitím vlasů změť, však smrtí zrak jí zhas’.

15

IV.

Pryč! Samý ples, hruď lehká dnes, lkát nechci v tísni mdlob!

Spíš andělu pomoci do nebes paianem zašlých dob!

Ať zmlkne znovu ruch, ať sladký její duch v své veselosti jemně

tím zvukem se nezleká, jenž letí do daleka od zatracené země!

K přátelům k výšinám, od vrahů v hloubi tam duch uražen vzlét’ výše,

tož z hlubin Pekel vysoko až do Nebeské říše, odsud, kde vzdech a ston, tam, kde je zlatý trón, v bok vládci Nebeské říše.

16

Hymnus

V šer — úsvit — ve polední čas —

Marie! zpěv můj slyšela’s!

Ať v dobru, zlu — v ples, žal — vzplá hruď, vždy, Matko Boží, se mnou buď!

Když lesklé spěly hodiny,

mrak nebe nekryl jediný,

můj duch, ač oň Tys chvěla se,

k Tvým, k Tobě veden ke spáse;

co Osudu teď kalí zlost

mou Minulost i Přítomnost,

dny Příští nechť se zaskvějí

po Tobě, po Tvých nadějí!

17

Sloky Heleně

Tvá krása, Heleno, tím pro mne jest, co Nikejské ty lodě z dávných dob, po kterých mořem vonným, plným hvězd, ku břehům rodným z bouře zlob

spěl plavec zachráněn, pln mdlob.

Zvyklého bloudit mořem zoufalosti mne vedly ke krbu Tvé zpěvy Najady, vlas hyacintový, tvář lepé souměrnosti je slávě staré Hellady,

k dávného Říma velikosti.

Ve okna zářném výklenku dlíš,

jak socha zříš a hledíš ke mně,

z achatu lampu v ruce jemně!

Ó Psyché, která přicházíš

ze Svaté země!

18

Kolosseum

Ó type staré Romy! Bohatá

ty schráno vznešeného rozjímání, již Čas tu nechal slávy, moci pln, že konečně — po mnohých, mnohých dnech pálící žízně a únavné pouti

(po zdrojích moudrosti, jež tajíš v sobě), zde klečím pokorný a jiný člověk v tvých stínech lokaje rád v duši svou tvou velkost, slávu, chmurný majestát!

Ó Časy! Ohromnosti! Vzpomínky!

Ó Mlčení! Ó Spousto! Tmavá noci!

Teď cítím vás i svatou přísnost vaši!

Ó kouzlo větší, než král Židovský kdys v Gethsemanské učil zahradě!

Ó větší toho, Chaldej blouznivý

jež hltavě pil z ticha klidných hvězd!

Zde, bohatýr kde padl — padá sloup!

Zde, divadel kde orel v zlatě plál, stráž půlnoční teď koná netopýr!

Zde, římských dam kde pozlacený vlas dul větrem, bodlák se a třtina chví!

Kde vladař na trůnu se protahoval, jak přelud v zdiva maltu prchajíc mdle osvícena srpem měsíčným

se smýká hbitě tichá ještěrka!

Stůj přece! — Břečtanem ty kryté zdi —

ty řimsy shnilé — sloupy zčernalé —

ty staré frisy — vetché trámoví —

ty drobící se hlavice — ta tříšť —

to šedé kamení, zda to je všecko, 19

co z nádhery té, slávy, velkosti hlod Hór zanechal Osudu a mně?

„Ne, všecko!“ Ohlas odpovídá, „ne!“ —

„Hlas, věští zvuk se dere stále z nás a z rumů všech se zvedá k mudrci, jak zvedá k slunci zpěv se Memnonův!

My ovládáme i hruď nejmocnějších, my obřím duchům vládnem despoticky, bez moci nejsme bledé kameny.

Ne všecka naše moc ta tam i zvěst, ne všecken velké naší slávy vděk, ne všecko kouzlo, jež nás obstírá, ne všecko tajemství, v nás které spí, ne všecky upomínky, ozdobou

jež visí na nás, skrývají nás v šat, jenž nad háv slávy lépe halí nás.“

20

Heleně

Já jednou zřel tě — jednou — před lety: let kolik tomu, nevím, málo jen.

To půlnoc byla v červenci a s výše v úplňku luny rovné tvojí duši,

jež sráznou cestu hledala si nebem, jak hedváb stříbrný do ticha padal mdlý závoj světla v sen a výdechy na pozvednuté k nebi obličeje

tisíci růží v okouzleném sadě,

kde vítr nehnul se, leč na špičkách —

na tváře zvednuté těch růží padal, jež za to světlo lásky odvetou

své vonné duše v extatické smrti zpět dýchaly, na tváře růží padal, jež smály se a mřely v sadě zpitém tou sladkou tvého zjevu poesií.

Na fialkovém záhoně já bílou

jsem viděl Tebe v pololeže, měsíc co padal na zvednuté tváře růží

a na tvé zvednuté — žel, v Zármutku!

Zda Osud nebyl to v té letní noci, zda Osud (zvaný též Zármutek),

jenž velel mi, stát u vrat sadu toho a vdechovat dech ospalých těch růží?

Ni kroku. Nenáviděný svět spal,

jen ty a já ne! (Nebesa! ó Bože!

jak buší srdce, ta když slova sloučím!) jen ty a já ne! Stanul jsem a patřil a v mžiku tomto zmizelo mi všecko, (ó pomni jen, ten sad byl začarován!) 21

Měsíce zhasl svit již perlový, omšené lávky, stezky točité

a šťastné kvítí, stromy štkající, víc vidět nebylo i růží vůně

zbožňujícího vzduchu v loktech mřela.

Vše haslo — vyjma tebe, míň než tebe, vše, vyjma božské světlo tvojich očí, vše, vyjma světlo zvednutých tvých očí.

Já viděl ty jen — pro mne byly svět —

já viděl ty jen celé hodiny, —

já viděl ty jen, až mi zapad měsíc.

Co hrozných dějů srdce tam jest psáno na krystalných těch sférách nebeských!

Co velkých trudů! Však též nadějí!

A jaké jasné, tiché moře pýchy!

Co smělé ctižádosti! Jaká hloubka a jaká nezměrná moc milování!

Teď zhasla zraku drahá Diana

na západ v loži mračen sytých bouří: ty jak duch v stromech, jenž tě pohřbít chtějí, do dálky znikáš, oči tvé tu zbyly, jít nechtěly a nikdy neodešly:

Na cestu domů svítily mi v noci, vždy (jak mé Naděje) tak byly se mnou, vždy se mnou šly, mne provázely léty, mí sluzi jsou, ač já jsem otrok jejich.

Je úkolem jich svítit, osvěcovat a mojím spasenu být zářným světlem, být očištěn tím elektrickým ohněm, být posvěcen tím elysejským ohněm.

Mou duši plní Krásou (jež jest Naděj), kdes v Nebi v dálce jsou ty hvězdy, kleče jež vzývám v smutných, mlčenlivých bděních; 22

co v plném lesku poledním je vidím, je stále vidím, jak se sladce jiskří dvě Venuše, jež nezhasíná slunce!

23

Své matce

Že cítím, andělská druž v Nebes výši, když druhu druh svá přání šeptá sladká, slov nemá z všech, jež nejvíc láskou dýší, nad slovo zbožnosti a něhy: „Matka!“

Tož dlouho juž tím jménem říkám tobě, jež víc než matka jsi mi v těžkém boji, smrt v srdce mé tě uvedla v té době, kdy volnost dala duchu ženy mojí.

Má matka vlastní zemřela tak mladá, mou byla pouze matkou, matkou tys té, kterou duše má tak měla ráda.

Mně dražší nad onu, již znal jsem kdys, tím nekonečnem, jímž má žena byla nad život vlastní duše duši milá.

24

Zvony

I.

Slyš na saních zvonů zvuk —

stříbrozvuk!

Ký svět plesu v jejich písně se to shluk!

Slyš, jak znějí, znějí, znějí

v ledný zimní noci vzduch!

Rozptýlené hvězdy v reji,

zdá se, mžikat, zářit spějí

křišťálový v nebes luh;

taktem svým, svým, svým

jak run čaruplný rým

v hudbu vln jich a jich tón

padá zvon, zvon, zvon, zvon

zvon, zvon, zvon —

s nimi v souzvuk cinkající, výskající zvon!

II.

Svatebních, slyš, zvonů zvuk,

zlatý zvuk!

Ký svět štěstí v jejich písni se to shluk!

Ký ples v noční vonný vzduch

rozházel jich sladký ruch!

Slyšíš tónů roztavených do zlata směsici!

jichž se vlna vzpíná bohatá

k hrdličce, jež poslouchá je patříc dojatá k měsíci!

Z jejich úzkých zvučných cel

jaký proud to libozvuků vzduch kol rozechvěl!

Trysk’ a zněl,

25

a jak pěl, o Budoucnu rozprávěl.

Rozkoš, kterou rozzvučel

se ten znící, houpající

zvon, zvon, zvon,

zvon, zvon, zvon, zvon,

zvon, zvon, zvon, —

rhythmem znící, cinkající zvon!

III.

Slyš na poplach zvonů zvuk. —

spěže zvuk!

Ký svět hrůzy teď se v jejich vír a zmatek shluk!

V poděšený noci sluch

křičí drsný tónů ruch,

strach je zbavil hovoru,

řvou jen, řvou jen ve sboru

chraptící!

V děsném skřeku „Smilování!“ křičí v plam, blázni hádají se, chtíce hluchý překřičeti plam výše, výše, výše k nebes končinám zoufajíce letí tam,

odhodlány teď se zvedly,

by si teď neb nikdy sedly

v bok bledému měsíci!

Ó ten zvon, zvon, zvon,

jakou pověst bájí on

zoufalství!

Kterak ječí v stále větší vřavě dál, jakou hrůzu v ňadra vzduchu rozchvěného svál, slyš, jak zní!

Sluch však plně rozeznává

v břitkém lkání,

26

naříkání, nebezpeč jak mizí, vstává.

Sluch ten rozeznává tón

v jejich jeku,

hvizdu, skřeku

padající, vzrůstající zhouby shon, jak se ztiší neb vzpne k výši ve svém hněvu zvon, ten zvon —

zvon, zvon, zvon, zvon,

zvon, zvon, zvon —

v nářku, v boji, ve odboji hřmící zvon!

IV.

Železných, slyš, zvonů zvuk —

smutný zvuk!

Ký svět vážných myšlenek se v jejich píseň shluk!

V tiché noci mrtvý vzduch

jakým děsem vpad jich ruch,

v naše srdce smutnou hrozbou jak se vryl!

Každý zvuk ten, jenž se valí

z jícnů jejich, rez jež halí,

jest jen kvil!

Ach ten lid, ach ten lid,

jenž má ve věži svůj byt,

sám tam zbyl,

a teď zvoní, zvoní, zvoní

a má v tom svou kratochvíl,

že se kámen kloní, kloní

k srdci, by je rozdrtil.

Nejsou muži, ženy též,

zvěř ni lidé, Ghulů spřež,

jejich král

do zvonění se to dal,

27

zvoní, zvoní, zvoní dál, lkal

paian děsný jeho vůlí zvon!

Zajásá tu divě on,

jak uslyší onen zvon,

křičí, křepčí v jeden shon;

Taktem veden svým, svým, svým

kouzelný jak runský rým,

v paian, kterým hlučí zvon,

onen zvon,

s ním jde taktem tím, tím, tím

kouzelný jak runský rým

srdcem řinkající zvon,

zvon, zvon, zvon,

onen vzdychající zvon

v taktu on jde dále s ním, s ním, s ním umíráčku zvoně ston, ston, ston

spjatý v šťastný runský rým

jejž lká zvon,

zvon, zvon, zvon,

jejž štká zvon,

zvon, zvon, zvon, zvon,

zvon, zvon, zvon

jak lká, ječí, duní v křeči zvon!

28

Annabel-Lee

I žila kdys, je tomu roků juž řad, u moře v království

mladičká dívka, již mohli jste znát dle jména Annabel Lee;

ta s myšlenkou žila jen napořád, že má mne ráda, že rád mám já ji.

Byl dítě jsem, ona dítě též

v tom u moře království;

víc naše láska byla než láska

má i mé Annabel Lee,

že křídlatí serafi v Nebesích

tu lásku nepřáli mně ani jí.

A proto se stalo a dávno to juž

v tom už moře království,

že z mraků šleh’ vítr a omrazil

mou krásnou Annabel Lee.

I přišli vzácní její příbuzní

a hned mně uloupili ji,

a pak ji zavřeli do hrobky tam

u moře v království.

Ni půl tak šťastni nejsou andělé, tož nepřáli mně ani jí,

a to byla příčina (již každý zná v tom u moře království),

že z mraku šleh’ vítr v půnoci,

že zmrazil, v prach srazil mou Annabel Lee.

Však lásky naší byl silnější vzdor, než láska starších než my,

než moudřejších, nežli jsme my,

a věru, že v Nebesích andělů sbor, 29

sbor duchů pod mořem nerozdělí mé bytí a žití, mou duši od duše té krásné Annabel Lee.

Svit luny nevzplá kdes, by sen mi nepřines i krásné Annabel Lee,

neskočí hvězda v mrak, bych nezřel třpytný zrak té krásné Annabel Lee,

k své nevěstě tam noc každou uléhám, k té drahé, k té milé, ze všech již mám, do hrobky na pomoří,

v hrob, tam kde moře hřmí.

30

Eulalie

Já sám jsem dlel,

kde vzdech a žel;

má duše jak hnijící bahno stála, než krásná a sladká Eulalie

se cudnou nevěstou mou stala,

než zlatovlasá, mladá Eulalie

se usmívavou nevěstou mou stala.

Míň lesklý jest

lesk půlnočních hvězd

než oči té dívky zářící;

míň páry vloček plá,

jejž svit měsíční tká

nachem a perlami svítící,

než kadeř mojí krásné Eulalie

ta nejvíc nevšímána,

než kadeř jasnozraké mojí Eulalie nejmenší, nejvíc zanedbána.

Pochyba! Žal! —

Ode mne dál,

mám duše její každý vzdech,

den celý mi

plá mocnými

paprsky Astarty žeh,

neb k ní obrací drahá Eulalie

svůj mateřský, snivý zrak,

neb k ní obrací mladá Eulalie

svůj fialkový zrak.

31

Ulalum

Kol nebe bylo smutné, popelavé;

a listí scvrklé a žluté v šeru —

a listí zkroucené, žluté v šeru; to bylo v Říjnu pusté noci mhavé roku, jejž zapomnít nelze, tož v směru blíž Auberské pusté tůně tmavé,

v té mhavé končině blíž Weyru,

blíž vlhké, Auberské bažiny tmavé, kde straší Ghulové ve hvozdech Weyru.

Tam titanská alej kde se tměla,

v cypřiších bloudil jsem s duší svojí, v cypřiších s Psychou, duší svojí; to bylo v dnech, kdy hruď má, vulkán vřela jak škvárů bystřice, jež se rojí, jak sírná láva, když se rojí,

kde Jeanick vyčnívá, hora ztmělá, na pólu nejzazším jež stojí,

s jekem se valí s hory, jež ztmělá v mhách pólu na severu stojí.

Hovory naše byly přemítavé,

myšlenky sklané a žluté v tom šeru —

vzpomínky zdrané a žluté v tom šeru, my nevěděli, že dny jsou v Říjnu mhavé, ni rok že chýlí se k noci v svém směru —

Ó noci všech nocí v roku tom v šeru!

My nezřeli jezero Auberské tmavé —

ač cestovali jsme jednou v tom směru, my nevzpomněli té Auberské bažiny tmavé, kde straší Ghulové ve hvozdech Weyru.

32

A nyní, kdy noc juž měla své stáří, na orloji hvězd když jitro plálo, na orloji hvězd když jitro stálo, na konci stezky, mha kde se sváří, tekuté, mlživé světlo tam hrálo.

Zázračný srpek jakýs tam září,

dvojím se rohem světlo to smálo, Astarty démantný srp to tam září, určitě dvojím rohem to plálo.

Já děl: Diany teplejší jest více; ona se valí etherem vzdechů,

těká dle zvůle etherem vzdechů

a zřela, že slzy nevyschly z líce, na které neumře červ a tak v spěchu přišla sem ke mně přes souhvězdí Lvice, ukázat k Nebi cestu nám v těchu, ku míru Lethy vésti nás v spěchu; ona se zvedla k nám přes odpor Lvice svítíc svým zrakem v hvozdě a mechu, šla s Láskou v očích doupaty Lvice, zářící bleskla k nám v hvozdě a mechu.

Však zvedla Psyche prst svůj do výše řkouc: Škoda, nevěřím hvězdy té plání, bledému její nevěřím plání,

ó nestavme kroků a pospěšme spíše!

Ó prchněm, je třeba, lesem a plání!

Ve strachu, hrůze tak mluvila tiše a její peruť se do prachu sklání, chvěla se úzkostí, nechajíc tiše v prach padat peruť svou v nářku a lkání, smutně ji vléci prašnou tou plání.

33

Odvětím: Toto pouhé je snění, pojďme jen chvějným světlem tím dále!

Koupejme v křišťalném světle se dále!

To Sibylinské zářící chvění

plá Nadějí, Krásou dnes večer stále.

Hleď, zvedá se třesoucí Nocí, jdouc stále!

Můžem jí věřit, být ujištěni,

že dobře nás povede, bezpečně dále, můžem tím světlem být ujištění,

že musí nás vésti dobře a dále,

neb nocí jdouc k Nebi se chví, zvedá stále!

Ztišil jsem Psychu, objal ji vřele, zburcoval jsem ji ze smutných dum, zmoh jsem roj pochyb jejich a dum a dál jsme šli v konec mýtiny ztmělé.

V tom brána nám v cestě — mrtvých to dům, to se svým nápisem mrtvých byl dům a já děl: Sestro, na brány čele

co psáno tam nese ten mrtvých dům?

A řekla: Ulalum! Ulalum!

Toť hrobka tvé mrtvé jest Ulalum!

Hned stalo se mé srdce popelavé, jak listí scvrklé a žluté v šeru, jak listí zkroucené, žluté v šeru, já děl: „To Října jitro bylo mhavé a v téže noci, kdy beze směru

v posledním roku šel jsem zde v šeru, s břemenem těžkým až sem v tom šeru; v té noci, všech nocí nejhorší věru, ký Démon pokoušel v tomto mne směru?

Poznávám Auberské pleso teď tmavé, ty planiny mhavé v okolí Weyru, —

34

Auberské bažiny poznávám tmavé kde straší Ghulové ve hvozdech Weyru.“

35

F—S. S. O—D.

Chceš milována být? — Tvá hruď

se cesty nevzdal, jíž teď jdeš!

Čím nyní jsi, tím vždycky buď,

čím nejsi, býti nepospěš.

Tak jemné tvoje způsoby,

tvůj vděk nad krásu větší skvost ti nesměrnou čest způsobí,

pak láska — pouhá povinnost.

36

Spící

I.

Kdys o půlnoci, Červen byl,

pod lunou mystickou jsem snil

a rosnou parou, opiem

zlacený její dýchal lem,

to zvolna padalo po kapkách

na horstva mlčenlivý svah

a líně s hudby hlaholem

se lilo šírým údolem.

Nad hrob se schýlil rosmarinm

lilie lehla na vln stín,

hruď noříc mlhám do klína

v mech halila se ruina;

podobné Lethe jezero začlo být,

vědomým spánkem zdálo se snít,

ne za celý svět se probudit.

Vše krása spí! Ó hleďte sem,

do kořen okna jsou! Pod nebem

spí Irena se svým Osudem.

II.

Rci krásko jen, je sladký sen,

když okna tvá jsou do kořen?

Těkavé vánky se stromů

okny se vplíží do domu,

bez těla, kouzelníků směs,

těkají jizbou, tu i kdes,

hýbají záclonou alkovny,

rej rozmarný a čarovný!

Pod víčkem tvým řas ve stíně,

37

kde spí tvá duše v hlubině; a po zdech, po parketách skrádá

se stín, jak přelud stoupá a padá.

Ó krásko slyš, o čem pak sníš,

ó pověz, zda se nebojíš?

Z dalekých přišlas moří sem

zahradním stromům zázrakem.

Zvláštní tvá bledost i tvůj šat, zvláštní vlas dlouhý, jenž ti spad…

To slavné ticho odevšad!

III.

Spí. Kéž můž’ její spánek mít,

jak trvalý je, hlubý klid.

Ó nebe, rač jí štítem být!

Jizba ta v svatyň se mi mění,

to lože v smutnější v mém snění.

I prosím boha, ať tak sní,

zrak pro vždy zavřen v mlčení,

co v rubáších duchové chodí kol ní.

IV.

Má láska spí! Kéž může mít

sen její věčný a hluboký klid,

lez, červe, lehce v její byt!

Ať, hluboký kde starý les,

jí otevře se klenba kdes,

ta klenba, často jež otevřela

jak perutě dveří svých křídla ztmělá v triumfu zbraní panoplii,

jež při pohřbu rod starý kryjí. —

Tam pustou hrobku v úděl vem,

po jejichž dveřích kamenem

38

házela často v dětství svém, —

tu hrobku s branou zvučící vzdechem, již nerozdechne více echem,

jímž v bázni třásla se — dítě hříchu —

že mrtví to tam vzdychají v tichu.

39

Očarovaný palác V nejzelenějším z našich údolí,

kde bydlí dobří andělé,

tam palác nádhernou kupoli

před lety vznášel vesele.

Na panství krále Myšlenky čněl

až do oblak!

Nad stavbou křídla nevztáh archanděl, jež půl by krásná tak.

Prapory zlaté, žluté, přeslavné

tam plály a vlály na střechách

(to bylo všecko v době pradávné

juž jako v snách!)

A každý vánek, kterým až sem dych tak slavný den,

po hradbách třpytných a věnčených táh vůní okřídlen.

Poutníci v šťastném údolu

jasnými okny zřeli tam a sem

sbor duchů chodit v hlaholu

zladěné lyry tichým pohybem;

jich průvod kolem trůnu táh

(z porfyru byl!)

kam v lesku hodném slávy, v zář a nach, pán této říše se posadil.

Rubíny, perletí se brána skvěla

v paláci nádherném

jí ustavičně spěla, spěla, spěla vždy v lesku nesměrném

druž Ech, jichž bylo sladkou, milou péčí pět neustále

40

tož hlasem, který každou krásou předčí moudrost a ducha svého krále.

Však v hávu zármutku příhody zlé obléhat začly králův pyšný hrad; (ach, plačme, nikdy více v záři mdlé on zítřek neuvidí vzplát!)

kol jeho domu všecka sláva,

jež kvetla, nach a jas

je zašlé vzpomínky jen truchlá zpráva na starý, zašlý čas.

Poutníci, již jdou tím údolím teď, rudými okny vidí jen

velikých forem fantastickou změť, při hudbě, vzlyk a sten,

zatím jak příšerná bystřeň dravá vybledlou branou co divá

valí se stále hnusná sem vřava,

jež chechtá se — však neusmívá.

41

Ostrovu Zante Ty krásný ostrove, z nejkrašší květiny jenž všech jmen nejluznější béřeš jmeno, co krásných vzpomínek na zářné hodiny, jak tebe i tvůj lid zřím, probuzeno!

Jak mnoho krásných scén tu ztraceného blaha, jak mnoho myšlének o mrtvých nadějích, jak mnohé vidění tu v duši moji sahá, té, jež víc nežije na svěžích stráních tvých.

Ne více, ne, ten zvuk tak smutný, magický vše změní, mne víc nedojmou tvé vnady, nic na tě vzpomínka! Mně klet je pro vždycky tvůj břeh, jenž vykládán je kvítím všady.

Ostrove hyacintů, ó nachové Zante!

Isola d’oro! Fior di Levante!

42

Zem snů

I.

Po cestě pusté a setmělé

kde chodí zlí jen andělé,

kde jeden Idol zvaný Noc

na černém trůnu třímá moc,

nedávno teprv na tuto zem

z nejzazší Thule přišel jsem,

z kraje, jenž skalný sráz, a tam, kde není Čas, kde Prostoru je hráz.

II.

Tam bezdná údolí, sluje a tesy

tam bezmezné řeky a titanské lesy, jichž tvar je těžko rozeznat

pro ustavičný rosy spád,

tam hory se řítí bez ustání

v bezbřežné moře, které v lkání

se zmítá v neklidu — věčný šum! —

až ku ohnivým Nebesům.

Jezera bez konce, jichž vody

jsou mrtvé jen a kalné brody,

ledové liljí sněhem jen,

jen lehnuvše na ně spí svůj sen.

III.

U jezer, jež své šíří tak vody,

ty dalné, mrtvé, šeré brody —

své ledné vody sněhem liljí jen, jež lehnuvše na ně spí svůj sen —

43

Tam blíže řeky, blíže skal —

blíž řeky, jež šumí věčně dál —

blíž lesů — šedých u bařin,

kde mlok a ropucha hledají stín, u bažin, rybníků pochmurných,

kde Ghulů bydlí rod nestvůrných, —

kde krajina nejvíc prokletá —

ta nejsmutnější ze světa —

kde poutníka potkává a straší

Minulost vzpomínek ve rubáši,

kde v závojích s vzdechy uniká

sta postav kolem poutníka,

kde přátel stíny bílé jej mijí,

jež Nebi i Zemi připadly v agonii.

IV.

Pro ducha s bolů tisíci

kraj tichý to jest, blažící,

pro srdce, jež chodí v stínech rádo, to právě Eldorado!

Však poutník, jenž sem cestu váží, zřít zpříma sem se neodváží,

a taje zdejší se nezjevily

lidskému oku, jež se mýlí.

Tam, král chce tomu, na zákaz

se nezvedne víčko plné řas:

Tak smutná duše zří jen mdle

sem přijdouc kraj ten v černém skle.

V.

Po cestě pusté a setmělé

kde chodí zlí jen andělé,

kde jeden Idol zvaný Noc

44

na černém trůnu třímá moc, z té mhavé, poslední Thule jsem

se nedávno vrátil v tuto zem.

45

Město v moři

I.

Smrt kynula a její trůn se vznes v podivném městě v samotě kdes,

tam daleko tmavém na Západě,

zlí, dobří v klidu věčném pohromadě nejlepší, nejhorší kde leží v řadě.

Oltáře, paláce, věží stráž

(ty nechví se, ač časem ohlodány) s našimi v ničem nesrovnáš.

Kol větrem chvějným nevšímány

pod nebem tupě, v stínu těch věží melancholické vody leží.

II.

Svit s nebe svatého jediný

v té noci neskane hlubiny,

jen krvavý od moře žeh

se mlčky klade v arkýře střech,

jak v dálku plnou září šleh

na dómech, vížkách královského bytu, na chrámech, valech Babelských, v skrytu plá zapomněných hájů, svítí

v tesaný břečtan a v kamenné kvítí, na řadě divných oltářů kmitá,

na jejichž frysech v řetězy oplítá se fialka, maceška i réva hbitá.

Pod nebem tupě v stínu věží

melancholické vody leží

a věže a stíny jich tak se mísí, že, zdá se, to všecko ve vzduchu visí, 46

co s pyšné věže s velebou Smrt obr zří na vše pod sebou.

III.

Tu otevřené chrámy, hroby zející s vod plochou na rovni jsou zářící, však poklady ze spící pospolu

démanty v očích všech idolů,

ni mrtví s šperky veselými

nepohnou vod těch spoustami mdlými; neb ani vráska nezčeří, běda!

hlaď křišťálnou, jež kol se zvedá, proud neřekne, že větry svěží

kdes dují šťastnějším na pobřeží, a záchvěv nepoví, že větry hrají časem na moři s méně ohyzdným jasem.

IV.

Však ejhle! dech proráží vzduch!

Co vlna, — náhle divný ruch

a věže jakby odstrčily

hloub noříce se příboj shnilý,

jak vršky jich by sotva zanechaly kdes prázdno v Nebi, jenž v závoj se halí.

Teď vlny planou rudějším leskem, —

hodiny dýchají matnějším steskem, —

když ve vzlyku jiného světa ztopí se hloub a hloub to město v chvat: z tisíců trůnů svých peklo se vzchopí mu úctu vzdat.

47

Někomu v ráji Tys tím vším pro mne byla, duše, po čem jsem práhnul jedině,

na moři výspa milá, duše,

můj pramen a má svatyně,

kol plody, květy obsypána

jež byly mé v té pustině!

Ten dlouho trvat nemoh sen!

Proč vzplálas, Naději má, plna hvězd, když kleslas v zmar a plen!

Já z lůna Budoucnosti slyším zvěst ku předu, ku předu jen!

Nad Minulostí — chmurná strž to jest —

dlím bezduch, něm a vyděšen!

Ach běda, běda zhas

mi pro vždy žití svit

a Nikdy! Nikdy zas

(ten na písčině znít

já slyším z moře hlas)

nemožno, aby orel zdrcen vzlít,

strom zkvet, jejž zdrtil hromu ráz!

Mé dny jsou extase teskné,

mé noční sny jsou můj svět,

kde černý tvůj zrak se leskne,

kde plá tvých kroků sled,

vod věčných, bůh ví kde, proudy kdes bleskné, etherných vírů, bůh ví kde, let!

48

Eldorádo

Šat plný stuh,

kýs čacký druh,

ve slunečnu i chladu

dlouhý čas jel,

a píseň pěl

si cestou k Eldoradu.

Však sestár v sled

hoch jako květ,

pak v srdce mu Stín chladu;

kamkoliv jel,

kraj nenašel,

jenž roven Eldoradu.

Když v sklonu byl

svých čackých sil,

Stín bludný potkal v chladu:

„Dej stíne zvěst,

kde kraj as jest,

jenž roven Eldoradu?“

„„Dál za ty hory

Měsíčné

dolem v Stín věčného chladu

jeď směle dál! —

— stín odvet dal —

chceš-li dojet k Eldoradu!““

49

Údolí neklidu Kdysi tichý dol se skvěl,

jeho lid v něm nebydlel,

do války šel s brannou mocí

a hvězd očím svěřil v noci,

s výše azurných ať věží

květy v záhonech mu střeží,

v jejichž každičký dem klíně

rudé slunce zdřimlo líně.

Nyní poutník přizná rád

smutné této země chvat,

nic tu nechce klidně spat;

pranic mimo vzduch, jenž spouští nad tou magickou se pouští.

V tyto stromy vítr nezadych,

mořem ledným chví se každý z nich kolem Hebrid mlhavých.

Větrem nepohnou se mraky věru,

nepokojným nebem táhnou v šeru,

z nich to šustí z rána ku večeru do fijalek, jichž tu leží řady,

jako lidských očí myriady,

do lilií, stvol jichž nakloněn

pláče nade hrobem beze jmen.

Tak se vlní; s vonných dští jim hlav věčně rosy ve krůpějích splav,

věčné rosy ve krůpějích jemných stvolů věčné slzy v drahokamech dolů.

50

Sen ve snu

I.

Na čelo vem to políbení

a přej, ve chvíli rozloučení

se přiznat ku tomuto snění:

Ty pravdu máš, kdyš myslíš, den

můj každý že byl pouhý sen,

však jestli Naděj prchla nám,

ať ve dne, v noci, nevím sám,

ať ve snu, bdění zmizela,

odešla — míň než docela?

Vše, co tu zříme, neb zřít jen

se domníváme, v snu jest sen.

II.

Já v středu hukotu jsem dlel,

kde břeh se pod přívalem chvěl,

já písek, zlatel plál,

měl v ruce, jak jsem stál.

Jen hrstku! Jak se začal třást

skrz prsty moje ve propast…

Jaká strast! jaká strast!

Ó Bože, nelze v ruky stisku

zadržet jedno zrnko písku?

Což Bože, jedno jedině

neurvat vln těch hlubině?

Vše, co tu zříme, neb zřít jen

se domníváme, jest v snu sen?

51

Ticho

Jsou věci vtělené, jsou vlastnosti, jež v sobě ukrývají život dvojí, jenž stvořen co typ dvojí jsoucnosti z hmoty a světla, tělo, stín se rojí.

Jak břeh a moře, tak je dvojí Tiš, je tělo, duch; ta pustých na místech pokrytých čerstvou travou, pláč a vzdech vděk přísný, lidské upomínky tíž děs berou jí, ta sluje „Nikdy již!“

Tělesné Ticho, kdo by se ho bál?

Zlé moci v tomto bysi neshledal.

Však Osud chvatný kdyby v zlobě

stín jeho náhle proti tobě hnal, (bez jmena elf to z pustých míst a skal, kam člověk nevkročí,) Bůh pomoz tobě!

52

Červ dobyvatel Vizte! Sváteční noc

v těch osamělých letech posledních.

I přišlo křídlatých andělů moc

plačících, v dlouhých závojích,

ti sedí v divadle drama zřít

o strachu, marných nadějích,

chvílemi orchestr slyší znít,

to vzlyk sfér vzdálených.

Tvar mají herci jak bůh v nebi sám, zní šept jich, tlumený hlas,

ty loutky zmítají se sem a tam,

přijdou, odejdou na rozkaz

ohromných tvorů, kteří nahoru

strkají dekorace, dolů zas

a střásají s perutí kondorů

Zmar netušený v ráz!

To pestré drama — věřte mi jen!

se z mysli neztratí,

s Fantomem daným davu v plen,

jejž však dav neschvátí,

ve kruhu, který v jednom víření

v týž bod se navrátí,

hry osnovou kde mnoho Šílení,

víc Hříchů a Děsu v závrati.

Však vizte! V středu herců těch

v před kráčí stínu lezoucího zjev!

Zjev rudý krví kroutí se v spěch na scénu pustou, kde ztich zpěv; hle, kroutí se, kroutí, zhlt herce v mžik v smrtelném objetí jeho hněv,

53

před červa spárem zní andělů vzlyk, tam tmí se lidská, ssedlá krev.

Tma! — Uhasnula světla již,

na tvory v hrůze padat začíná

opona černá příkrovu jak tíž,

jak bouře valí se, rozpíná,

rve šat si, vstává v hrůzy záchvatu díc andělů bledá družina

že „Člověk“ jmeno toho dramatu,

„Červ dobyvatel“ jeho hrdina.

54

Pro Annie

Dík nebi! Zlé krise

minula tíž,

a zdlouhavá nemoc

je skončena již

a zimnice život

je zmožena již.

Cítím jen s žalem,

že síla ta tam,

nehnu ni svalem,

jak ležím tu sám;

však což! pořád líp mi,

cítím to sám.

Tak tiše ležím

teď v loži svém,

kdo zří mne, řekne,

že mrtvý jsem,

zachví se, pomyslí,

že mrtvý jsem.

Vše lkání i štkání

vzdech, stonů zvuk

utichly nyní

i děsný ten tluk,

ten hrozný v mém srdci

ten strašlivý tluk.

Ošklivost — mdloba —

pád údů všech,

jenž i můj mozek

šílenstvím zžeh,

ustály s „žití“ zimnicí,

dech jejíž mozek mi zžeh.

55

Z muk všech ta nejhorší prchla též v dál —

děsný ten mučivý

žízně mé pal

po řece sírné, kde

Vášní vře kal;

pil jsem a ztišil se

mé žízně pal.

Vody jsem napil se,

jež stéká tiše

málo stop pod zemí

z chladivé skrýše —

dost blízko pod zemí

z mělké jen skrýše.

Ach, ovšem blázen jen

říci teď může,

že jizba má tmavá jest,

že úzké mé lůže.

Nikdo přec neměl kdy

jiného lůže,

kdo chce spát, musí mít

právě to lůže.

Tantalsky zmítán dřív

zde tich můj duch,

po růžích nevzplá víc

touhy mé vzruch —

po myrtách, po růžích

starý ten vzruch.

Sní nyní, v klidu tak

co tiše leží,

světější o vůni

macešek svěží

56

i myrtů o vůni

s maceškou svěží,

routou a maceškou

cudnou a svěží.

Leží tak blaženě,

ve snách se houpá

v mé Annie věrnosti,

kráse se koupá —

v kšticích mé Annie se

jak v lázni koupá.

Něžně mne zlíbala,

hladila pak,

až jsem jí na ňadrech

v sen zavřel zrak, —

v ráji těch ňader v sen

zavřel svůj zrak.

Teple mne přikryla,

když tma kol již,

anděly prosila,

by sňali mou tíž —

i královnu andělů,

by vzala mou tíž.

(Jist její láskou) tich

spím v loži svém,

na pohled řeknete,

mrtvý že jsem —

dřímám tak (s láskou svou)

na loži svém,

na pohled řeknete,

mrtvý že jsem,

v bázni se zachvíte,

mrtvý že jsem!

57

Však srdce mé zářnější jasnější plá,

nad nebes hvězdy vše

pro Annie plá —

neb světlem lásky mé

pro Annie plá,

myšlenkou na oči

své Annie plá.

58

Svatební Ballada Na prstu prsten mám

a věnec nad čelem,

šperk, hedváb, drahokam

co libo tu i tam,

teď šťastna jsem!

Řek poprv, že má mne rád,

že drahá jemu jsem,

ňader jsem cítila chvat,

zněl hrobově slov jeho spád

jak onoho hlas, jenž mlád

v údolí, v bitvě pad,

teď šťastným dřímá snem.

By zkonejšil můj děs,

mne zlíbal nad čelem,

a duch můj v snění kles,

ke hřbitovu mne nes,

že vzdech můj za ním se nes:

(jenž přede mnou mrtev spí kdes).

Teď šťastná jsem!

Tak, slovo padlo již,

slib zachvěl pro vždy rtem,

má věrnost mrtva již

i srdce, v kterém tíž —

ten prsten nevidíš?

Důkaz, že šťastna jsem.

Dej bůh se probudit,

neb divným dřímu snem,

v mé duši zoufalý cit,

že on sám, jenž v hrobě skryt,

59

že mrtvý teď šťastný nemůže být, co šťastna jsem!

60

Israfel

Dlí na Nebi duch archanděl

„jest lyrou srdce jeho svaz,“

tak s divou slastí žádný nezapěl jak anděl Israfel,

že vířivé hvězdy — mythus jak děl —

ustaly v hymnách svých, pokud jim zněl kouzelný jeho hlas.

Luna se zachvěla

v nejvyšším vzletu,

v lásky své vznětu

něhou se zarděla

a její, by slouchal, rudý žeh

s prudkými Plejadami v spěch

(je sedm všech),

zastavil v Nebi běh.

I pravili (hvězd těch sbor

i každý, kdo naslouchal),

že Israfelův žár

je oné lyry dar,

s kterou on sedí a zpívá dál,

ten divý, živý čár

z těch zvláštních strun že vál.

Však chodil oblohou ten duch,

kde hlubé dumy jsou povinností,

kde Láska je celý bůh,

kde Hurisek oči

tu všecku krásu hostí,

za níž se k hvězdám zor točí.

Máš pravdu, anděle,

že zpěv ti na posměch

61

bez vášně znící, nesměle.

Měj laur vždy na čele!

Ty nejlepší, že nejmoudřejší z bardů všech, žij dlouho, vesele!

Nebeské nadšení

s žhoucími rhythmy, jež tvá budí pěst, tvůj ples i láska, hoře, šílení

s tou žhoucí lyrou v shodě jest.

Můž’ právem ztichnout zástup hvězd.

Tvým Nebe; naším tady však

je radostí a stálých trudů svět, co zveme květ — je pouze květ…

Stín tvého úplného štěstí v zrak nám plným sluncem hned.

Kéž tam bych dlel,

kde Israfel,

však na mém místě on zas;

s tak divou rozkoší by nezapěl

smrtelnou píseň as,

však nad tento zpěv by divočejší zněl mé lyry v oblohu hlas.

62

F…

Má drahá! V středu smutků zlých, jež oblétají cestu mou,

(ach, smutnou tak, že nepostih

zrak na ní jedné růže sníh,)

to útěchou mi jedinou,

že tvoří Ráj vnad líbezných

sny o tobě, jak duší jdou.

Vzpomínka na tě v duši mé

jest bájná výspa zářivá,

kol které moře divě řve

kdes daleko a vře, se rve,

co bouř tam zuří dunivá,

leč nebe stále v kráse své

na výspu tu se usmívá.

63

Já nedbám…

Já nedbám, zemský los můj teď,

že málo země v sobě tají,

že leta lásky za oběť

vteřině záští propadají;

já nelkám ani, sladké dítě zlaté, že blažší než já, kdo tu nešťasten, lkám, o můj osud vy že starost máte, jenž poutník jsem tu jen.

64

M. L. S.

Nedávno ten, kdo píše tyto řádky, v bláznivé pýše mohutnosti ducha

„moc slova“ hájil — a to popíral, že v mozku může vzniknout myšlenka, jež nad výraz by lidské řeči šla: Teď, jako v posměch na ten prázdný hovor, dvě slova, — cizí sladké dvojzvuky —

italské tóny, k šeptům stvořené, andělů spících v luně „o rose,

jež Hermon jímá perlí řetězem“ —

z dna propasti, že srdce vytáhly mi nemyšlené posud myšlenky,

jež duší myšlenek jsou, bohatší

a divější, božštější vidění

než seraf, sladký lyrník Israfel, (jenž „nejsladší má hlas všech tvorů Boha“) směl vyslovit by. Kouzlo mé to tam.

Z třesoucí ruky pero padá již.

Tvé jméno za text, ač to rozkaz tvůj, psát nemohu — ni myslit, mluviti —

ach, cítit ne; neb nelze citem zváti tu zastávku na zlatém prahu brány, jež otevřena ke snům dokořán,

kde v extasi na průhled nádherný, kde s chvěním na pravo i levo zřím i podél celé dráhy, se všech stran ve purpurových parách, v daleku

kde zrak se ztrácí — tebe jedině.

65

Jezero

To v mládí mého vesně los můj byl, kout v dalném světě jsem si oblíbil, to místo míň rád mít nemožno bylo, svou samotou mne okouzlilo,

tůň divoká, dokola černé skály,

na nichž se strmé sosny pozvedaly.

Když noc však vrhla svůj šat v dol na tento kout, jak na vše kol,

když mystický vítr tu vál,

s ním nápěv divný spěl v dál:

ach, tenkrát já se vzbudil děsem, jenž osamělým táh tím plesem.

Však tento děs, to nebyl strach, cit chvějné rozkoše v něm táh,

cit, jejž mne nepřinutí vysloviti strž drahokamů, která ohněm svítí, ni láska, Tvá kdyby to mohla býti.

Smrt hostil peřejí těch jed,

v jich jícnu čekat hrob jsem zhled na toho, smutným myšlenkám

jenž chtěl by těchu dáti tam

a jehož duše, žalem když stůně,

Ráj udělat můž’ z tmavé té tůně.

66

Duchové mrtvých Až bude duch tvůj černým snem

pod šedým spáti kamenem,

z celého davu nevnikne žádný

v taj hrobu chladný.

Buď v samotě té mlčenliv,

to opuštěnost není,

neb duchové mrtvých jako dřív,

dokud byls živ, budou v tvém snění, kol tebe budou, vůle jich

stín hodí na tě: Budiž tich!

Noc, byť i jasná, svraští obočí

a hvězdy se svých trůnů seskočí, z těch trůnů Nebes, kde zastkvějí se podobné mrtvých nadějí.

Jich rudé kruhy bez paprsků všech tvé mdlobě budou děsný žeh

a zimnicí, jíž budou chtít

se pro vždy na tě zavěsit.

Teď myšlenky to, jichž nestřeseš tíž, teď visiony, jichž se nezbavíš,

tvou duši jejich neopustí davy,

jak nevymizí kapky rosy z trávy.

Dech boha — vánek — nyní ztich

a mlha táhne po vrších

jak stín, jak stín — jen nestržen, to znamení jest — symbol jen,

jak visíc drží se na to stromech, to teprve taj tajů všech!

67

Země vil

Mhavé doly — řeky kalné —

lesy jako mraky valné,

tvar jichž těžko rozeznat

pro slz ustavičný spád —

luny velké, rostou dále

menší se zas stále — stále —

každou chvilkou noci jedné

místo svoje měnící,

hasne světlo hvězd, jak zvedne

jejich tvář se truchlící.

O půlnoci jedna z nich

zamlžená víc než jiné,

nejvhodnější z ostatních,

kde let vil těch odpočine,

sklání se hle, dolů, dolů…

Se svým středem na vrcholu

vysokého předhoří,

mezitím co zahoří

obvod její a se svíjí

pružnou dole draperií

na rybníky, kláštery,

na moře, hvozd na šerý,

na duchy kol těkající

i na všecko tvorstvo spící,

které halí dálným kruhem

vlnícím se světla pruhem.

Nemá dna, ach, dna

snů jich vášeň nadšená!

Z rána pak se pozvedají,

v závoj měsíčný se nesou,

po obloze kolem hrají

68

s bouřemi, jež jimi třesou, tvar jich vše i ledacos,

ba i žlutý albatros.

Užívají luny snivé

v jiný účel nežli dříve,

za své stany oblačné;

— což mně zdá se zázračné —

atomy jich, co to dím,

tají na déšť mezitím,

jehož zemští motýli

k obloze když popílí

(nenasytné znáte tvory!)

a zas k zemi v jeden spěch,

přinesly nám pestré vzory

chvějících se na křídlech!

69

M. L. S.

Z všech, již tvou přítomnost jak jitro zdraví —

z všech, tvoje vzdálenost kterým je nocí —

tož plným uhasnutím v nebes výši svatého slunce — z všech, kdo v pláči stále ti žehnají za naděj’ — život — nad vše za vzkříšení juž pochované víry

v Ctnost — Pravdu — Lidskost — z všech těch, kteří leží na Zoufalství prokletém lůžku na smrt juž připraveni a již náhle vstali na sladký hlas tvůj, jenž děl: „Budiž světlo!“

na sladký hlas tvůj, který doprovázel ten serafický pohled očí Tvojich —

z všech, již ti nejvíc dlužni jsou, jichž vděčnost jest nejvíc zbožňování rovna, — rozpomeň se na nejvěrnějšího — jenž nejvíc vzdává se v službu Tvou, jenž psal ty chabé řádky —

a pomni, když je psal, že chvěl se při tom, že jeho duch s andělským duchem v styku.

70

Document Outline

Z předmluvy básníkovy

V omluvu překladatele

Havran

Lenora

I.

II.

III.

IV.

Hymnus

Sloky Heleně

Kolosseum

Heleně

Své matce

Zvony

I.

II.

III.

IV.

Annabel-Lee

Eulalie

Ulalum

F—S. S. O—D.

Spící

I.

II.

III.

IV.

Očarovaný palác

Ostrovu Zante

Zem snů

I.

II.

III.

IV.

V.

Město v moři

I.

II.

III.

IV.

Někomu v ráji

Eldorádo

Údolí neklidu

Sen ve snu

I.

II.

Ticho

Červ dobyvatel

Pro Annie

Svatební Ballada

Israfel

F…

Já nedbám…

M. L. S.

Jezero

Duchové mrtvých

Země vil

M. L. S.