Filosofská historie

Alois Jirásek

Psáno roku 1877

(SVĚTOZOR)

Neočekávejte, ţe vás zavedu do stinné zahrady Akadémovy, abyste tam naslouchali učení boţského Platóna, aniţ ve tmavý stín bujně zeleného lavřínu, kde by za ambróziové noci mysl vaši naplňovala rozkoší hudba sfér nebeských.

Nevkročíme v onen svět, „kde Sokrates kaţdému o sobě, ţe nic neumí, povídá, kde Diogenes ze sudu vykoukaje všecky mimojdoucí haní, kde Tímón všechněm zlořečí, Démokritos všemu tomu se směje, Hérakleitos naproti tomu pláče, Epikur hoduje a Anaxarchos praví, ţe to všecko nic není“.

Neseznámím vás s filozofy, „kteří pravdu kaţdé věci znají, mimo jejichţ vědomí ani nebe nic nedělá, ani propast ničeho neskrývá,“ ale s filozofy, kterým bujná krev v mladém těle kolovala, kteří zpívali, dychtili a milovali, s nimiţ dívky, jinak bradatých, učených filozofů nic si neváţící, rády se bavily, ba je milovaly.

Vedle staroţitného, šestitřídního gymnázia zařízena v Litomyšli Františkem I. roku 1802 studia filozofická, nejprve o třech ročnících, jeţ léta 1842 byly obmezeny na dva. Učení to, podřízené vrchnímu dozoru biskupů hradeckých, bylo ústavem samostatným pod zvláštním ředitelem, jsouc částí vysokých škol.

„Filozofem“ mohl se státi kaţdý, kdoţ odbyl studia gymnazijní; pak navštěvoval prvním rokem přednášky v „logice“, a odbyl-li dobře zkoušky, postoupil do „fyziky“.

Kdo se chtěl věnovati studiím právnickým neb lékařským aneb kdo vůbec chtěl dosíci vyššího úřadu, musil se vykázati vysvědčením, ţe odbyl studia na ústavě filozofickém.

Tím se stávalo, ţe starší lidé, kteří jiţ nějaký úradek zastávali, přicházeli zpět na učení filozofické; a tak vedle dospělých mládenců zasedali dospělí muţové, naslouchajíce přednáškám otců piaristů.

Tenkráte bývalo na Ţidovském, někdy za dob bratrských Olivetském kopci ţivo! V nedalekém renesančním zámku vrchnost s četnou druţinou a sluţebnictvem, v koleji piaristské mnoho bratří 4

řádových i kleriků; a kdy ráno na víţce gymnazijní studentským zvonem zazvoněno, jen se hemţilo kol studenty a posluchači, jichţ

bývalo zapsáno v logice i tři sta, ve fyzice pak na sedmdesát.

Tak prolog svůj doříkav, jiţ oponu vyhrnuji.

5

I.

Bylo roku 1847. ke konci měsíce dubna.

Jaro tehda záhy a utěšeně se otvíralo. Stromoví nevelikého parku kolem zámku litomyšlského jiţ pučelo, a nejedna houština pokryla se hebounkým šatem čerstvě zelených listů. V jasném, čistém vzduchu obráţely se určitě věţe piaristského kostela a zámecké štíty s četnými báněmi. Cesty byly jako mlat a drsná dlaţba dlouhého náměstí vyschla úplně. Teplé paprsky opíraly se do domů novějších i starších ještě z dob bratrských a vnikaly aţ do podsíní, klenoucích se po obou stranách táhlého náměstí. Za toho teplého odpoledne panoval po celém podloubí čilý ţivot. Největší ruch v mládeţi, kterou zář a teplo nového jara jako broučky vylákaly.

Smích a pokřiky těch dětských hrdel nerušily městského stráţníka Kmoníčka, jenţ vyhřívaje se na kamenné lavičce před pilířem podsíně, upadl v lahodný spánek. Byl to jiţ starý lev, který raději odpočíval, neţ za kořistí se honil.

Vracel se odněkud z předměstí, kde něco byl ohlásit, jak o tom svědčil buben přes rameno zavěšený a paličky v ţlutých pouzdrech na řemeni zastrčené.

Kaţdý jiţ jeho slabou stránku znal, ţe kde můţe, opře se o zeď nebo zasedne na lavičku a oddá se tu sladké dřímotě. Říkali o něm, ţe chodě spí.

Klobouk měl stlačený do čela, hlavu na prsa skloněnu, a zpod šedivých, tupě přistřiţených knírů dral se upřímný, zdravý chrapot klidného spánku.

Zvuky ty nevyrušovaly slečnu Elis, sedící v prvém patře u otevřeného okna nad Kmoníčkem. Slečna Elis byla, bez okolků řečeno, starou pannou, jejíţ dobrotivé, bledě modré oči jistě padesátkráte viděly zemi v tom krásném jarním rouše.

Pletla punčochu.

Nevšímala si ani tmavomodrého nebe, ani slunečního jasu, aniţ

vyhlíţela na náměstí, a přece nepracovala tak pozorně a zručně jako

jindy. Ruce její klesly často v klín a oči její pohlíţely dovnitř pokoje, ke dveřím vedoucím do vedlejší jizby a pak zase na hodiny s alabastrovými sloupky, stojící na prádelníku, jehoţ mosazné krouţky a ţluté plechové ozdoby leskly se jako zlato.

Všecko se v pokoji slečny Elis jen třpytilo, nikde ani prášku, vše bylo jak náleţí rozestaveno, nikde ani stopy nejmenšího nepořádku.

Ţidle a pohovka, potaţená bělostným povlakem, byly staromódní, pamatující dobu kvetoucího copu; zato kulatý stůl, pokrytý pestrou pokrývkou, a ostatní nářadí byly jiţ modernější, zrobeny dle vkusu dob z konce republiky a z dob velikého císaře.

Malá ručička minula jiţ IV. a blíţila se na V.

Slečna Elis poloţivši punčochu a klubko na okno, sestoupila doprostřed pokoje a zastavila se nedaleko dveří, odkudţ zazníval hlasitý, avšak nesrozumitelný hovor. Konečně se rozhodnuvši, přiblíţila se malá, suchoučká slečna ke dveřím a zaklepala.

Hovor rázem umlkl a mezi dveřmi zjevil se mladík prostřední postavy.

„Pane Vavřeno, copak děláte? Čtvrtá jiţ dávno minula. Copak řeknou u pana aktuára?“

„Dobře máte, slečno,“ odtušil mladík ve dveřích, a plná, čerstvá jeho tvář vesele se usmívala. „Mám s ním kříţ! Tak se do hovoru zakousl a zamiloval do své myšlenky.“

„Jaké?“

„I samé tajné plány a revoluce, div ţe Litomyšl do povětří nevyhodí.“

„Ale, pane Fryborte, takové řeči!“

„Jiţ jdu, slečno Elis!“ a za Frybortem zjevil se jeho kolega, filozof Vavřena, mladík vysoké, štíhlé postavy a výrazného obličeje.

Klobouk měl jiţ v ruce.

„Nevím, nevím, pane Vavřeno, co vám tak v hlavě straší, ţe jste zapomněl na hodinu. Jindy býváte na minutku.“

Vavřena se usmál.

„Vţdyť to zas nahradím.“

7

„Pospěš si, pospěš. Slečna Lotty je dnes roztomilá. Viděl jsem ji u okna. Ty světlé šatičky a růţová pentle ve vlasech jí tak pěkně slušely!“

„Fryborte, nevím, co by tomu Márinka říkala, ţe se tak ohlíţíš po světlých šatech a růţových pentlích.“

„Však to na mne slečna nepoví, viďte?“ a Frybort zadrhující hanačtinou vesele se na slečnu Elis usmíval.

Vavřena odešel.

Elis, u níţ Vavřena i Frybort byli v bytu, usedla zase na ţidli u okna a jala se pilně plésti. Frybort stál dosud u dveří svého pokojíku.

„Nebyl Zelenka odpoledne doma?“

„Nebyl,“ odtušila slečna. „Pořád chodí chudinka po těch hodinách. Ten zkusí, neţ dostuduje. Prosil mne, abych mu uvařila ovocnou kaši. V kuchyni má talíř kříţal a sušených hrušek. Kde jen ten člověk síly nabéře.“

„A pak dělá víc, neţ je potřeba.“

Slečna odvrátivši se od práce, pohlédla na studenta a usmála se.

„Vám studium víc slouţí neţ jemu; ale – uţ kolikráte jsem se chtěla ptát, pane Fryborte, nevšiml jste si pana Špíny?“

„Nepozoroval jsem nic.“

„Tomu se divím; jen si všimněte. Od nějakého času je zamyšlený, málomluvný.“

„To asi proto, ţe se blíţí čas, kdy půjde do kláštera.“

„Ne, proto ne. Nechce tam, vím, ale je to něco hlubšího. Věřte mi, ţe – ţe se zamiloval.“

„Špína – haha – Špína zamilován!“ a nemohl ani v smíchu ustati.

Srdečný ten smích vyloudil úsměv i na rty slečny Elis.

„To bych jej rád viděl, jak se ke své křepelince sklání a ji líbá!“

„Jste zlomyslný.“

„Ó, nikterak. Špína je dobrák, hodný člověk; ale kdybych něco jistého věděl, smál bych se mu do očí.“

„Probůh mu ničeho neříkejte!“

„Kam šel?“

8

„Vzal si knihu a řekl, ţe jde studovat. Stěţoval si, ţe toho má mnoho.“

„Ovšem, je-li zamilován.“ „A vy si nikdy nestěţujete!“

„Coţ bych si stěţoval! Láska je sladkým břemenem a člověk by si ho ještě více ţádal, a studium – do konce roku je ještě několik měsíců. Ale, slečno Elis –,“ a tu ustanuv ve svém lehkém, veselém tónu, zahleděl se na prádelník, kde visel na stěně kulatý, olejový obraz nevelkých rozměrů.

Na zašlé, tmavé půdě bylo viděti podobiznu mladého kněze.

Obraz ten, který kaţdého dne vídal, nevzbudil pozornost Frybortovu, ale tenký půlvěnec z mechu a umělých květin, který nad hlavou mladého kněze po zlatém rámci splýval.

„Ten věnec tu nebýval,“ a tázavě se ohlédl po slečně, která, sklonivši ruce v klín, zamlkle seděla.

Prve, kdyţ tak znenadání Frybort na obraz udiveně se zahleděl, přeletěl její uvadlou tvář jako lehounký stín nachu a její oči na okamţik se sklopily.

„Je dnes svátek svatého Jiří a on se jmenoval Jiří –“

Škádlivý úsměv zmizel ze rtů veselého filozofa. Do pokoje vstoupil bledý, vyschlý mladík; letmo pozdraviv, spěchal do vedlejšího pokoje, v němţ s Vavřenou, Frybortem a Špínou bydlel.

„Co tak pospícháš, Zelenko?“ ptal se ho Frybort.

„Zapomněl jsem knihu a za okamţik bude pátá. Musím do hodiny,“ a jiţ zmizel v pokojíku.

„Ubohý instruktore!“ povzdychl Frybort, a jakoby jím pobídnut, pravil slečně:

„Mám také práci.“ Odešel za Zelenkou, který ţádanou knihu sobě vyhledav, opět jiţ z domu ubíhal, aby mladému svěřenci vpravil školní penzum do hlavy.

Frybort usadiv se za stolkem, na němţ sešity a knihy porůznu v hojném nepořádku leţely, namočil brk a jal se psáti na čistý arch.

„Kolegové!“ začernalo se na papíře velkou literou.

V pokojích nastalo ticho.

9

Slečna Elis pozdvihnuvši skloněnou hlavu, jala se dále plést, avšak stín zamyšlenosti z čela jí nezmizel.

Tou dobou zarachotil nějaký kluk nezbeda na buben starého Kmoníčka, jenţ vytrţen z dřímoty vstal a klátivým krokem, maje ospalou hlavu nachýlenu, kráčel ze své výpravy na radnici.

Zatím ubíral se Vavřena „do hodiny“.

Přešel podsíně a Ţidovské návrší, minul zámek, gymnázium a kolej piaristickou, aţ vkročil do tmavého domu copové výstavnosti.

Nade vraty panského toho stavení vypínaly se jelení parohy, pod nimiţ namalováno bylo „Boţí oko“ s dlouhými, ţlutými paprsky.

Po tmavých schodech dostal se do prvního patra, kdeţ zastaviv se u jedněch dveří, zaklepal.

Uvnitř bylo ticho, nikdo neodpověděl.

Vstoupil.

Jeho příchod nemálo překvapil mladou dívku, kteráţ, jakmile zaslechla, ţe se dveře otvírají, vstala ze ţidle a rychle něco ukryla pod látkou šatovou na stole leţící. Kutila něco jiného, místo aby šila.

Svěţí tvář jí vzplanula ţivým nachem, a teprve kdyţ uslyšela Vavřenův hlas, obrátila své sklopené oči ke dveřím a pravila milým, příjemným hlasem:

„A, to jste vy, pane Vavřeno. To jsem se lekla!“ dodala upřímně.

„Fricek není doma, panno?“

„Ach, ano, tím překvapením jsem zapomněla. Odešel s tetinkou a Lotty. Tetinka prosí, kdybyste chvilenku posečkal, ţe přijdou brzo.“

„Milerád,“ a bylo patrno z hlasu a tváře, ţe opravdu rád počká.

„Je snad libo?“ ukázala k pokoji, kdeţ obyčejně Fricka vyučoval.

„Nepřekáţel bych vám tu na chvíli?“

Dívka ukázala usmívajíc se na stolici, kdeţ se Vavřena usadil.

Lenka byla rozpačita. Chopila se kvapné práce, jako by vše chtěla uhoniti. Při tom, kdoţví jak se stalo, hledala-li jehlu nebo nůţky, posunula látku na šaty tak, ţe kus jí se svezlo ze stolu.

Zároveň ozvalo se bouchnutí, jako by něco těţšího spadlo ze stolu.

10

Lenka se ihned sehnula, ale prve, neţ po oné věci sáhla, byl tu jiţ

Vavřena, který rychle se sklonil, aby Lence tu sluţbu prokázal.

Ruce jejich se setkaly a Vavřena ucítil na svém spánku dotknutí se jako samet hlaďounké, teplé tváře.

A zase byla dívka jako z máku květ.

Kníţka se rozevřela. „Smím se podívati na titul?“

Lenka upírajíc na filozofa své pěkné, jasné oči mlčela. Ten maje nepříliš tlustou kníţku malého oktávu v rukou, četl hlasitě nadpis: ALMANACH

ANEB

NOVOROČENKA 1823

Pak bezděky spustiv listy palcem zadrţované, hleděl na kmitající se stránky, na řádky prózou i veršem, aţ oči jeho utkvěly zase na tváři mladé dívky.

„Odpusťte mi, prosím, ţe jsem vás prve svým myšlením urazil.

Viděl jsem, ţe něco schováváte, a napadlo mě, abych pravdu mluvil, ţe to nějaké psaníčko –“

„Od kohopak?“ a Lenka se usmála, aţ se všecky její zdravé zuby zabělaly.

„Divu by nebylo!“ odtušil vesele mladý filozof. „Ale české knihy jsem se nenadál. To mne překvapuje. Myslím, ţe kdybych šel zde od jedné panny ke druhé, nenašel bych u ţádné české knihy. Nevěděl jsem, ţe jste vlastenka. Viďte, ţe jste?“ a podával jí pravici.

„Jsem!“ a Vavřena stiskl její měkkou, teplou ručku.

„Smím vědět, kdo vám tu novoročenku zapůjčil?“

„Já jich mám více. Četl jste tuto?“

„Vy mne zahanbujete. Nečetl.“

„Tak si ji vezměte, je-li libo. Čtu ji potřetí. Ve svém kufříku mám ještě jiné, a kdybyste si přál, všechny vám zapůjčím. Ale oplatit mi musíte!“ Usedla.

„Co mám, s radostí přinesu; není toho však mnoho.“

11

„Ale prosím, aby to ani teta, ani Lotty neviděly. Teď pochopíte, proč jsem tuto kníţku tak rychle schovávala, kdyţ jsem uslyšela dveře otevírat. Teta nerada vidí, čtu-li, a zvláště českým knihám se směje. Nestydím se za své přesvědčení, ale poněvadţ se proti tetě nemohu hájit, jak bych chtěla a jak by bylo třeba, proto raděj mlčím a vyhýbám se kaţdé příleţitosti.“

„Snášejte to, Lenko, je to pro dobrou věc. Ó, jak jsem rád, ţe jsem vás dnes poznal! Věřte mi, ţe mi nevolno a do hněvu, kdyţ vidím, jak naše slečinky jedině o pentličky a tkaničky se starají, kdyţ

slyším, jak hovoří cizím jazykem o podobných tretkách a ţárlivou, malichernou kritiku jedna o druhé a liché fráze z cizích knih naučené pronášejí! Láska k vlasti, čtení českých knih a hovor český není módou, není nóbl, a proto všeho toho si nevšímají, ba tomu se vysmívají! Mají prý jemné, citlivé ţenské srdce, a pro hluboké, bolestné rány, pro staletou bídu a neštěstí svého národa je nepřístupné a zatvrzelé.“

Lenka seděla jako pěna, sotva dýchajíc.

Zářící její oči upíraly se na tvář filozofovu a jeho rty, a kaţdé jeho slovo tak zaníceně pronesené vrývalo se v její pohnuté srdce.

Zhluboka vydychla a na zardělém líci zjevil se blaţený úsměv a v očích – slzy.

„Děkuji vám,“ pravila pohnutým, tichým hlasem. „Bylo mi to občerstvením a potěchou. Ó, jiţ dávno jsem podobných slov neslyšela! Tak mluvíval můj neboţtík strýček.“

„Ten byl vaším učitelem?“

„Ty knihy jsou dědictvím po něm.“

„Pověděla byste mi o tom šlechetném muţi?“

„Povím, ale –“

Na chodbě se ozvaly hlasy. Lenka sebou trhla a chopila se ihned práce. „Teta –“

Hned nato otevřely se dveře a paní aktuárová se slečnou Lotty a malým Frickem vstoupila.

12

„Ach, schau, Lotty, pan Vavřena ještě čeká. To jsme vás obtěţovali, aber es ist so schön draussen,“ mluvila rychle a ţivě, takţe uctivě uklonivší se filozof nenabyl času, aby odpověděl.

Dámy zůstaly v pokoji, on pak odešel s chlapcem do vedlejšího, kde jiţ knihy a papíry na stole byly přichystány. Paní Roubínková byla statná dáma vysoké postavy a čerstvé dosud tváře. Černé, pečlivě sčesané vlasy leskly se jí jako Lottynce, kteráţ matce jako by z oka vypadla. V městě počítali dcerku aktuárovu mezi nejhezčí a právem. Štíhlým vzrůstem, sličnou tváří a tmavým okem vynikala nad jiné, a děvčata sama nemohla popříti, ţe má dobrý vkus a pěkně se strojí. Matinka neţelela výloh, jen aby dcera nejnovější módou překonávala ostatní.

Pan Roubínek tu volky, tu nevolky ke všemu svolil, ač jinak kaţdý groš dvakráte obrátil, neţ jej vydal.

Zatímco matka s dcerou klobouky a svrchní šátky odkládaly, nabyla Lenka opět tolik klidu, ţe všechny stopy rozruchu a pohnutí z tváře jí zmizely. Šila pilně a odpovídala jako obyčejně na otázky své tety. Uvnitř však nebylo ticho a pokojno. Mladé její srdce jiţ

dávno přálo tomu mladému muţi, jenţ mezi filozofy slynul. Ráda jej vídala, kdyţ přicházel Fricka vyučovat, těšilo ji, kdyţ za příleţitosti s ní několik slovíček promluvil. Myslila, ţe se jí tak líbí jeho čistá, jadrná čeština, jaké u nikoho mimo neboţtíka strýce neslyšela.

Slýchala o něm od tety i Lotty samé pochvalné řeči a ráda jich hovoru naslouchala; netroufala si však o mladém tom muţi něco podotknouti.

Teď bylo její srdce překvapeno. Nikdy se toho nenadála, ţe je takového smýšlení, ţe jí porozumí a nad ní se zaraduje. Své nejvroucnější city a myšlenky musila dosud tajiti; smáli se jí pro ně, ale on tiskl jí ruku a pravil: „Ó, jak jsem rád, ţe jsem vás dnes poznal!“

Jindy patřívala se zalíbením na toho hezkého studenta, jenţ se Lottynce i jiným líbil; a dnes stál ten dívek jindy málo všímavý mladík před ní zanícený, horlivý, a výrazná jeho tvář byla jako ozářena.

13

Kdyby jej tak Lotty neb jiná dívka viděla a vroucí řeč jeho slyšela, byť tak vlastenecky necítila jako Lenka, sotva by zachovala srdce své klidné, sotva by je před ním uzavřela.

Natoţ Lenka, ta popelka v domě pana aktuára, které si málokdo všímal a které nikdo neocenil! Rodiče jí záhy zemřeli a sirotka ujal se

„pan strýček“, farář v zastrčené pohorské vesnici. Byl starším bratrem matky Lenčiny a jedním z oněch vlastenců, kteří za tehdejších tak smutných dob úplné téměř neuvědomělosti tiše, ale blahodárně působili ve prospěch svého lidu.

Takového kněze vlasteneckého vychovankou byla Lenka. Kdyţ

pěstoun a dobrodinec její skonal, zanechav jí mimo svou knihovnu, z níţ české knihy jako poklad v kufříku svém chovala, jen skrovné jmění, přijal ji do své rodiny pan aktuár Roubínek, bratr neboţtíka faráře a Lenčiny matky. Tak ţila jiţ rok v domě druhého svého strýce, jsouc společnicí a pomocnicí slečny Lottynky, miláčka paní Roubínkové.

Minula hodina a Vavřena odbyv vyučování, vrátil se do předního pokoje, připraven jsa na odchod. Ale paní aktuárová ho jen tak nepustila. Ráda se s ním bavila a i dnes zavedla hovor svým míchaným způsobem. Brzo prohodila něco po česku a zas opentlila svůj výrok německým dodatkem nebo vysvětlivkou.

Tázala se instruktora, uţil-li také toho neobyčejně krásného dne, vypravovala mu, kde byly s Lottynkou na procházce, jak utěšeně je v parku. Neopominula podotknouti, jak byla dceruška veškerou tou krásou unesena. „Sie war hin vor Bewunderung!“ dodala.

„Ach coţ, to teprve duben! Jaký pak teprve bude máj!“ podotkla Lotty.

Vavřena sebou pohnul.

„Nevím, co ty pány napadlo! Prvního máje! Jaká to bývala radost! Diese Majales!“

„A nebudou letos zas, pane Vavřeno?“ ptala se Lotty.

„Jak by byly! Kdyţ loni nesměly být, letos jich opět nepovolí,“

odpověděla matka.

„Ale snad přece budou!“ určitě pravil filozof.

14

„Ach!“ povzdechla blaţeně Lotty, hledíc tázavě na mladého filozofa.

„To by také mělo být! Odjakţiva, co tu filozofie je, byly kaţdého roku. Es ist ihr Vorrecht!“

„Ach, kdyby byly!“ opakovala dceruška a široce otevřené oči snivě upřela do prázdna, jako by tam viděla všecky rozkoše té studentské slavnosti.

„Přičiňte se, pane Vavřeno, aby majáles pánům filozofům byly povoleny!“

„Také na to myslím, jemnostpaní,“ a usmál se.

Kdyţ pak se poroučel, stihl poslední jeho pohled pracující Lenku. Ona to dobře zpozorovala a srdce jí vesele poskočilo.

„Ach, teď si vzpomínám, matinko, co mi dnes ráno povídala Mína listovních o panu Vavřenovi,“ ţivě zvolala Lotty.

„Nuţe?“

„Ţe by prý pan Vavřena byl hezký a hodný, ţe kdyby nebyl tak stolz, so könnte man ihn ausstehen.“

„Ó, to je závist a Eifersucht.“ A matinka významně pohledla na dceru.

15

II.

Frybort psal, škrtal, opravoval, přemýšlel a nanovo psal. Tak se zahloubal do své práce, ţe neslyšel ani hluk, ani šum, jenţ

otevřeným oknem z podsíně a náměstí do jeho pokojíku zaléhal.

Pokoj ten byl pravý studentský byt, nevelký, bez ozdob a pěkného nábytku. Čtyři postele a černý kufr u kaţdé stojící, zabíraly nejvíce místa. Mimo ně tu byly dva větší stoly, jeden menší, u kterého Frybort psal, a vzadu u zdi stojan na knihy. Na zdi visely v hnědých rámcích dvě kolorované mědirytiny dle francouzských originálů a mezi nimi kytara na zelené pentli.

Právě dočítal si Frybort potichu načisto jiţ přepsaný svůj plod, kdyţ v předním pokoji ozval se mírný hlas slečny Elis, kteréţ dutý bas odpovídal.

Frybort sloţiv arch, uschoval jej rychle do svého stolku. Vstoupil mladý muţ, dlouhé, poněkud přihrblé postavy. Nerovnost ta nebyla přirozenou vadou, ale následek shrbeného, ustavičného sedění a nerovné chůze.

„Ach, vítám tě, Špíno. Kdepak se pořád touláš?“

„Byl jsem v parku,“ a usedl na kufr. Vyňav pak z velkého stolu kus chleba, jal se chutě pojídati.

Frybort hleděl mlčky na svého kolegu, který sotva něco málo pojedl, chopil se opět knihy a dal se do pilného čtení. Tvář jeho byla nahnědlé barvy, čelo nízké, nos nepěkný a především neslušely mu veliké, nerovné zuby, z nichţ dva přední div nevyčnívaly.

„Špíno!“ začal po chvíli Hanák.

„Studuju,“ mrzutě odbyl jej druh; ale netrvalo to ani pět minut, a jiţ letěla kniha do kouta a student vyskočil. „Ďas vezmi všechnu filozofii!“

„Proč se durdíš?“

„A kdo by se smál? Namáhám se jako bloud a dostanu konečně tu nějakou primu a koneckonců – musím přece do kutny! Já tím

fráterem nebudu, ne a ne!“ a prudce přešel několikráte nevelkou prostoru.

„Jaký brouk ti najednou vlezl do hlavy? Pojď sem, hošku, pojď, tu se postav.“

„Nech toho!“

„Nevymkneš se mi, přiznej se, tys zamilován!“ Hnědé líce nezkušeného, prostoduchého filozofa zbarvilo se do temna. Byl v rozpacích. „Kdo ti to pověděl? Co – ti – “ Ale hlas a výraz tváře jeho nepřesvědčovaly. „Tak se mi svěř, kamaráde!“

„Nech mne! Tobě se svěřit!“

Dobrácký Špína nikdy tak urputně neodpovídal. Odvrátiv se, usedl opět na kufr.

Frybort viděl, ţe je podráţděn, a proto umlkl. Po chvíli, bera klobouk, ptal se:

„Nevíš, je-li Márinka v krámě, nebo sama domácí?“

„Nevím,“ zahučel Špína nejhlubším basem a přes tvář se mu opět mihl brunátný stín.

Frybort prošed pokojem slečny Elis, která připravovala něco v kuchyni, vyšel ven a stanul nad úzkými, točitými schody, nad nimiţ

se jiţ šero rozkládalo.

Vtom zdola na síni zanotoval si vesele příjemný dívčí hlas a hned nato bylo na schodech slyšeti rychlé, drobné kroky. Frybort sestoupiv něco níţe zastavil se a roztáhl obě ruce, takţe zastoupil cestu. A jiţ narazila naň nahoru chvátající dívka; lehounké vykřiknutí ozvalo se šerem.

„Márinko, já to jsem.“

„Ah, pusťte mne, maminka je v krámě –“

„A my jsme tu, a nevidí, neslyší nás.“

„Dám vám tu kytičku fialek, pustíte-li mne. Nesu si ji do skleničky, ale kdyţ jste tak zlý, vyplatím se.“

„To ano, pěkně prosím.“

„Tu máte. Ale – ,“ zmlkla v jeho náručí.

„To za tu kytičku,“ a políbil ji vroucně ve spánek i planoucí, hebké líce. Svěţí děvče přestalo se na okamţik bránit, ale pak 17

vytrhnuvši se mu z objetí stanulo několika skoky nad schody. Oko i tvář plály, vlasy nad pěkným čelem byly pocuchány.

„Márinko, půjdete na procházku?“ šeptal rozohněný mladík.

„Hněvám se.“

„Na valy, nebo do parku?“

„Do parku – ,“ a zmizela mu z očí. Vklouzla mţikem do pokoje, jenţ byl vedle bytu slečny Elis. Krev se Frybortovi rozehřála; drţe vonnou kytici v ruce, vyšel ven. Vpravo od domových dveří byl krupařský krám, kdeţ odpoledne Márinka prodávala. Nyní sešla tam sama matka, paní domácí, davši dcerce dovolenou, aby s přítelkyní vyšla si na procházku. Frybort jda kolem, uctivě pozdravil mateř své Márinky.

„Ale, pane Fryborte!“

Zastavil se.

„Copak je to, vy jste celý bílý!“ a váţná, nevelká měšťanka ukazovala na prsa filozofova, kdeţ byl tmavý kabát zabílen.

„Ah, to nějak ode zdi, děkuju.“

„Tak, prsoma jste se tlačil ke zdi?“

„To jak kabát visel!“ a směje se poroučel se matróně, nějak nedůvěřivě naň hledící.

„Zapomněl jsem, ţe je Márinka v krámě růţí moukou posypanou, ţe má vlasy jako napudrované,“ pomyslil vesele filozof a zamířil do zámeckého parku.

V studentském pokojíku hořela na jednom stole lampa; na menším, u něhoţ Vavřena seděl čta, planula svíčka. Špína, neodstrojený, leţel nataţen naznak přes kufr a neodestlanou postel v šerém koutě a dýmal z dlouhé dýmky.

Oči jeho byly upřeny do prázdna.

V pokojíku bylo ticho, jen občas ozvalo se cinknutí lţíce o talíř.

Zelenka pojídal svou večeři, ovocnou kaši, zajídaje ji částí chleba, třetí to a poslední. Mělť naurčito vyměřeno, mnoho-li chleba ráno, v poledne a večer mohl by si popřáti. Bylť téměř jen od něho ţiv.

Právě se vrátil z kondic unaven a hladov; i chutnalo mu dobře.

18

Sotvaţe pojedl a ze stolu sám si uklidil, uţ chopil se ten bledý, suchounký mladík knihy a studoval, či „dřel“, jak Frybort říkával.

„Almanach“ Lenčin zajímal Vavřenu velice. Seděl u kníţky jiţ

značnou chvíli, a přece dosud nepřečetl ani první stránku. Hledělť zamyšleně na desku, kdeţ na zeţloutlém papíře švabachem bylo napsáno:

Und weh dem Lande, dessen S ö hne frech verachten Heimatst ö ne

und heimatlichen Sagenkreis!

Něco níţe kulatou latinkou:

Zármutek nad hynoucí vlastí jest nejbolestnější.

MYSLÍMÍR

Nad těmito řádky bylo lze se zadumati.

Psalť je Lenčin strýc farář, jenţ tu svým vlasteneckým jménem se podepsal.

Jak asi miloval svou vlast ten muţ, v tichém zákoutí pohorském ţijící, jak o ni se strachoval, jakými nadějemi se těšil, aţ snad zklamán ve svých přáních a svém očekávání v chvíli smutné skleslosti mysli tato beznadějná slova napsal! Jsou-li výrazem nálady chvilkové, či tíţila jej ta myšlenka, ţe národ zahyne, aţ do posledního okamţiku ţivota jeho? Či obsahují smutnou pravdu?

Ne, ne, tomu rázný mladík nevěřil. Bylo hůře, černější mraky kdysi hrozily, a přece národ nezahynul. Tma neuvědomělosti se protrhává, jasné paprsky tu jasně jiţ proudí, tam zdálí prokmitají.

Bude den, bude den!

A opět zahleděl se na psaná ta smutná slova. Viděl před sebou váţného, šedovlasého kněze, an sedí v stinné zahradě farské pod košatou lipou vedle mladistvé dívky. Ona čte z knihy, on napjatě poslouchá, tu a tam slovíčko na výklad prohazuje, aţ se rozhovořil.

19

A ona naslouchá hledíc na starce, jako dnes jemu naslouchala, hledíc naň zářícím, vlhkým okem. List se převrátil a zakryl desku.

PINDAR A KORINA

Probuzen ze svého snění, jal se Vavřena čisti povídku v čele almanachu uměstěnou:

„Jako se denice na východu a zvířetnice na západu leskne, tak se tyto dvě hvězdy jedenkráte stkvěly na obloze řecké.

Korinu zplodila Tanagra, Pindara Théby.“

Ale jiţ v tomto úvodu sladkobolné, neobyčejnou láskou plné povídky byl vyrušen Frybortem, který notuje sobě veselou písničku, vstoupil do tichého pokojíku.

„Četls, Vavřeno?“

„Ano, něco jsem opravil a něco zkrátil.“

„Dobře. A ty si nevšimneš? Vidíš tu krásnou kytičku?“

„Hezká.“

„Ó, vzácný dar! Přivoň si!“

„Chci čisti.“

„Zelenko, podívej se ty!“

„Prosím tě, studuju.“

„Tak ty, Špíno, přivoň si a uzdravíš se ze svého mrzoutství.

Podívej se, jak krásná, jest od Márinky.“

Špína se byl jiţ obrátil a se nadzdvihl, ale hned zase klesl do peřin, a obrátiv hlavu, zabručel něco, čemu nebylo rozumět.

„I aby vás, vy dříči, vy knihoţrouti!“ a dav kytičku do malé skleničky, kterou s sebou přinesl, vyskočil na kufr a strhl kytaru ze zdi.

Zelenka uslyšev zvuky laděných strun, zacpal si oběma rukama uši a sklonil se níţe ke knize.

Plné akordy zazvučely a hned nato zapěl Frybort, sedě na posteli, zvučným barytonem:

Když jsem svou Márinku

20

vyprovázel domů –

Zelenka vzhlédl zoufale i prosebně k zpívajícímu druhovi a jal se partii svou polonahlas odříkávat.

Ale Frybort nedbal, a maje kytaru na zelené pentli zavěšenou, drnkal dál a zpíval o tom, jak Márinku svou domů vyprovázel.

21

III.

V neděli časně ráno, kdy Špína ještě spal a Zelenka jiţ pilně v posteli studoval, zasedl Vavřena s Frybortem k malému stolku, kdeţ

listinu, kterou minule Hanák sepsal a Vavřena opravil, znovu četli a o ni rokovali. Hovořili potichounku, šeptem, takţe jim nebylo nic rozuměti; nadto byl Zelenka do svého studia tak zabrán, ţe kolegů tajemně rokujících ani nedbal.

„Musí to být, smáli by se nám!“ dokládal Frybort.

„Fyzikové jsou s námi zajedno.“

Proud zlatého světla vnikal do pokoje ohlašuje krásnou neděli a jako na oslavu zazvučely z děkanského chrámu zvony, jejichţ

váţný, příjemný hlas čistým vzduchem jasně se rozléhal.

Zanedlouho na to ozval se také pronikavější zvonek z budovy gymnazijní. Sotvaţe zazněl, chopil se Vavřena, jiţ úplně přistrojený, klobouku a holi, která byla privilegiem všech filozofů, a chvátal z domu.

„Copak je to?“ ptala se slečna Elis, kdyţ ostatní přišli do jejího pokoje posnídat; „pan Vavřena tak kvapně odešel a nečekal ani na snídaní.“

„Snad šel procházkou uţít tak krásného jitra,“ odtušil Frybort.

Zanedlouho i oni odešli.

Bylo okolo deváté hodiny. Ve velkém sále koleje sešli se filozofové obou ročníků na exhortu.

Bylo jich přes tři sta. V rozlehlé síni hučelo to a šumělo tolikerým, tu tišším, tam hlasitějším hovorem. Mluvili německy, česky. Dnes bylo nadobyčej ţivo, a skoro všichni promlouvali o témţe předmětu. Kdoţ ví, kdo začal, kdo tu jiskru mezi ně hodil; ale zapálila. Ostatně to bylo dosti přirozeno. Duben byl u konce a nastával první den měsíce máje, který jindy býval tak hlučný a veselý.

22

Toho dne odjakţiva slavívali filozofové podle starodávného obyčeje a jaksi jiţ svého privilegia „majáles“, slavnost májovou, na kterou se nejen oni a děvčata, ale i všecko město po celý rok těšilo.

Před dvěma léty zakázal však biskupský komisař ve jménu biskupa hradeckého tuto slavnost. Letos mělo to býti potřetí, co den prvního máje bez hluku, hudby a šumného veselí měl minout. O

tom synové múz ţivě rokovali.

Kolem Fryborta, u okna proti dveřím stojícího, skupilo se jich nejvíce a tam také nejţivěji hovořili. Dveře se otevřely a do sálu vstoupil Vavřena. Zahlednuv svého přítele, zamířil ihned k němu.

Aby se nemusil tlačiti, dal se přímo přes výstupek profesorské katedry, u které náhle stanul. Skloniv se, vzal, jako překvapený, arch papíru tam leţící, a jal se jej potichu čisti.

„Hleďme, co tam Vavřena našel!“

„Co to máš?“ ozývaly se hlasy.

„Svědčí to vám.“

Přemnozí hrnuli se ke katedře.

„Ukaţ, ukaţ!“ volali hlasitě.

„Přečti to!“ křičeli jiní.

„Ticho!“ zvolal Frybort. „Vavřena to přečte.“

Filozofové umlkli a Vavřena stoje za katedrou, jal se jasným, zvučným hlasem čisti provolání ku všem posluchačům učení filozofického, jímţ neznámý pisatel připomínal starodávný obyčej a privilegium slavnosti májové. Vylíčil ji znova ţivými barvami, aby krásu její ţivě na paměť uvedl, dovolával se cti a reputace studentské a nakonec vyzýval je, aby jednomyslně a svorně, ničím zastrašiti se nedadouce, „majáles“ jako jindy slavně slavili, staré privilegium tak obnovili a čest starodávné filozofie zachránili.

Hlučný pokřik pochvaly a souhlasu rozlehl se prostornou síní.

Sotvaţe Vavřena z katedry mezi kolegy sestoupil, vkročil do síně profesor náboţenství, dlouhý, suchý piarista. Tvář jeho byla váţná, přísná; malé pronikavé oči jeho zpozorovaly ihned neobyčejný ruch a pohnutí.

23

Usednuv vyňal ze svých explik listinu, kterou kdyţ rozevřel, oznámil svým jednotvárným, tenkým hlasem, ţe prve neţ exhortu začne, pánům přečte přípiš biskupské kanceláře.

Temný hukot ozval se vzadu jako hlas blíţící se bouře. Profesor jal se čisti listinu a suma všeho bylo, ţe biskup opětně zakazuje všeliké hlučné slavení prvního dne měsíce května, a znovu ţe se připomíná zápověď, která jiţ dříve byla vydána.

Prve neţ profesor dočetl, strhla se neočekávaná bouře. Hučení, sykot, šoupání podešví, nevrlé a odbojné hlasy, rány filozofických holí o lavice, to vše naplnilo sál pekelnou vřavou, takţe hlas profesorův v hluku tom zanikal jako volání kapitánovo na vzpurné lodníky za hukotu bouře.

Umlkl, ale jakmile hřmot poněkud se utišil, jal se nanovo čisti.

Sotvaţe začal, nová vřava. Bledý hněvem povstal a měře lesknoucíma se očima řady nespokojených posluchačů, chtěl k nim promluviti. Ale kdyţ ani tu sluchu nedošel, sebral své papíry, a rozlícen nad tou potupou, kvapně odešel.

Ze sálu však hlučely dosud vášnivé hlasy a ze všeho hřmotu a hučení ozývalo se bouřlivé: „Majáles! Majáles!“

Na filozofskou mši, která bývala o deváté hodině, chodívalo mnoho lidí. Dnes za krásného nedělního jitra shromáţdilo se záhy před začetím bohosluţby zvláště veliké mnoţství. Pěkně strakatilo se v lavicích různobarevnými šaty paní a dívek, které nejhorlivěji na devátou „filozofskou“ chodívaly.

Určitá hodina jiţ minula a dosud posluchači nepřicházeli.

Kostelník vyšel několikráte ze sakristie před oltář, vyhlíţeje k hlavnímu vchodu, ale filozofie nešla.

Jiţ svíčky na hlavním oltáři rozsvítil, jiţ chvíli hořely, tu teprve ozval se temný hluk a hned nato valily se proudy studentů hlavním vchodem i postranními dveřmi do chrámu.

Nejedna slečna pozvedla hlavu, aby snad všechny, snad také jen někoho zahledla. Jindy zas ji hned zboţně ke kníţce sklonila; ale dnes všechny udiveně hleděly na valící se zástup.

24

Kde byl obyčejný pořádek a postup? Co se stalo? Přihrnuli se jako stádo pomíšeni, neseřaděni; a v jakém nepořádku přišli, tak se postavili neb usadili. Hle, jak tu tam hlavy dohromady strkají, šeptají, jak významně na sebe hledí! Bývalý klid byl tentam a nebývalý ten rozruch nemohl ani v poklidném chrámu se utišiti.

Podivení všech vzrostlo však ještě více, kdyţ u oltáře neobjevil se, jako vţdycky, profesor náboţenství, nýbrţ jiný kněz z bratří kolejných.

A kdyţ bylo po mši, nerozcházeli se filozofové jako jindy, nýbrţ

zastavovali se před kolejí aneb odcházeli v tlupách nadobyčej četných a ţivě rokovali. Největší tlupa byla kolem Fryborta a Vavřeny.

O tom všem ţivě vypravovaly paní Roubínková s dcerou, kdyţ

se navrátily domů. Pan aktuár dokončuje svou toaletu, strojilť se na velkou, na kterou co neděli chodíval, naslouchal, aniţ jevil jakéhosi udivení neb ţivějšího účastenství. Vůbec zachovával ve své poněkud bledé, málo význačné tváři stálý klid, jaký úředníkovi, aby úctu vzbuzoval, dobře sluší, a nikdo neviděl tuto lhostejnou, jakoby voskovou tvář pohnutou.

Co manţelka a dcera jedna přes druhou ţivě vypravovaly, stál před zrcadlem, omakávaje bílý, naškrobený šátek, těsně kolem krku na umělou kličku uvázaný, přehlazoval si vlasy v „šístky“ do spánků sčesané.

Kdyţ Lottynka líčila, jak ti filozofové nějak rozháráni do kostela se přivalili, obrátil se klidně a pravil suše:

„Lenko, áróna!“

Lenka, která za sebe i za strýce pilně poslouchala, odskočila k almaře, odkudţ přinesla tmavomodrý frak, který zvolna a váţně, jako by nějakou důleţitou listinu podepisoval, na se oblékal. Jako pan hrabě dával svým koním rozličná jména, tak pan aktuár svým kabátům a frakům, z nichţ jeden po druhém ne maně a libovolně, ale dle určitého pořádku, a jak čas vyţadoval, na sebe brával.

Dnes byl „árón“ na řadě, který měl odtud jméno, ţe látku naň pan Roubínek koupil od ţida Áróna. Mimo áróna měl ještě 25

„abraháma“, kabát perníkové barvy, který zakoupil od ţida Abraháma. Nejen izraelská, ale téţ křesťanská jména měly částky jeho šatnice.

Kdyţ nastal nějaký svátek Panny Marie, oblékl vţdy šedomodré pantalóny, jeţ v rodině i dále mimo dům pod jménem

„mariánských“ byly známy. Všecko mělo svůj čas, vše chodilo podle určitého a nezměnitelného pořádku jako na drátkách.

Kdyţ uţ měl áróna na sobě, chopil se lesklého kastorového klobouku a dal se na cestu.

Prve neţ ze dveří vystoupil, políbil chladně a váţně svou manţelku. Nato ta nevelká, suchá, jako strnulým klidem napuštěná osoba váţného úředníka zmizela.

A teď se ţenským jazýčky rozvázaly.

„Jen si pomyslete, matinko, pan Vavřena se po nás ani neobrátil, ani se nepodíval!“

„Byl jako všichni. Ale snad odpůldne přijde a pak nám musí všechno povědět! Aber alles!“

Odzvonili velkým, minulo poledne.

Zrovna o půl jedné, jako vţdycky, byli u Roubínků po obědě.

Fricek vyběhl ven, někam do zahrádky; Lenka se sluţkou poklidivši, usedla v prvním pokoji. Nedělní odpoledne byl jí nejmilejší čas. Co strýc s tetou a Lottynkou seděli v zadním pokoji, mohla ona v prvním volně podle své vůle jednati. Tu vytáhla z kufříku nějakou kníţku po neboţtíkovi strýcovi, a usednuvši u okna, anebo v létě do zahrádky, jala se číst, a to horlivě, s celou duší; nejednou přitom se zamyslila, oddávajíc se dumám i milým vzpomínkám. Tu jí bylo nejvolněji.

Tou dobou hověl si strýc Roubínek, svléknuv áróna, v měkké lenošce u stolu. Lottynka přinesla otci jiţ nacpanou, dlouhou sádrovku i oheň a tatínek jal se chutě bafati. Nekouřilť nikdy jindy neţ v neděli odpoledne po obědě a navečer. A kdyţ tabák v bílé hlavičce v modrošedý dým se rozplynul, váţně vyklepal dýmku a pak obyčejně psal nějaké psaní. Jiných dnů mu nevěnoval. Zatímco Lottynka k nějaké přítelkyni zaběhla a matinka u stolu blaţeně 26

podřimovala, „skládal“ pan aktuár psaní. Vše dobře a jak náleţí promyslil, neţli napsal; zato nic neopravoval a věty jeho byly urovnány a vypulérovány aţ radost poslouchat. Ovšem trvalo to někdy několik neděl, neţ list dokončil. Neměl spěchu a korespondence páně Roubínkova nebyla velká. Kdyţ co napsal, vzbudil svoji manţelku, které pak periody své, váţné a těţkopádné jako obrněnci, nahlas předčítal. Tak bylo kaţdé neděle.

O něco později přicházel pan listovní buď sám nebo se ţenou a nastala „zábava“.

Na stěně proti lenošce Roubínkově visel starý obraz v tmavém, vyřezávaném rámci. Obraz ten počítal majitel jeho mezi nejvzácnější v celém městě, ba jednou, kdyţ nadobyčej se rozohnil, pravil poněkud ţivěji: „Ať takový někdo hledá! V celém Českém království ho nenajde!“

A nebylo divu. Na obraze tom zpodoben byl ukrutný Herodes král, jenţ dal nemilosrdně betlémská mláďátka povraţditi. Byla tu jen jeho hlava vymalována, ale tak důmyslně, ţe všecken ten krvavý skutek z ní bylo lze vyčisti.

Ovšem musil pozorovatel blíţe přistoupit; a tu pak spatřil, ţe celá hlava uměle sloţena jest ze samých dětských těl, takţe tělíčka bílých dětí tvořila čelo a vlastní obličej, tělíčka pak černých slouţila za vousy a vlasy. Patrně bylo za onoho času mnoho černochů v městě Betlémě.

Na výtvor ten byl tedy pan aktuár nemálo hrd a nebylo ceny, za kterou by jej byl prodal.

Kdyţ kouříval v lenošce, byly zraky jeho obráceny na obraz, a hleděl dále naň, kdyţ s manţelkou rozmlouval. Ano i kdyţ pan listovní anebo někdo jiný přišel, nepatřil mu do očí, nýbrţ na ukrutného Herodesa krále.

Snad si tak jiţ navykl, nebo nemohl se dosyta na umělecké to dílo nadívati.

Pan Roubínek byl na svůj úřad velmi bohatý člověk. Jmění to nepřinesla mu jeho manţelka, kterou pojal z pouhé náklonnosti a spíše ještě následkem zdravého rozumování o dobrých vlastnostech, 27

zvláště o hospodářském nadání jejím. Nebyloť by dobře domýšleti se, ţe pan aktuár za svého mládí byl ohnivým a náruţivým.

Neměnilť se vůbec. Vrstevníci jeho tvrdili, ţe vypadal před léty zrovna tak jako nyní. Buď tomu jakkoliv, jisto jest, ţe jmění své zdědil po starém strýci plukovníkovi, který bohatství svého dobyl si za válek napoleonských. – I dnešního nedělního odpoledne, kterého paní Roubínková pro samou nejistotu a zvědavost opominula klidně si zdřímnouti, psal manţel její docela poklidně jako obyčejně list, a to kolegovi a příteli svému panu aktuárovi na zámku a panství rychmburském. Rozumí se samo sebou, ţe psal německy, ne snad ţe by mateřským jazykem svým opovrhoval, ale ţe byl tak navyklý a ţe německým jazykem dovedl se v písmě jadrněji a trefněji vyjádřiti.

Nebylť pan aktuár nepřítelem své národnosti, ale také ne přítelem.

Slovem, byl pravým, celým úředníkem, oddaným milostivé vrchnosti, jenţ dbal na starý, obvyklý pořádek a novot z duše nenáviděl. Neţ podle některých výpovědí jeho bylo moţná souditi, ţe se povznesl k mnohým opravným náhledům dějepisným, které od běţných valně se odchylovaly. Tak neměl Ţiţku za loupeţníka a krutého vraha, jak onoho času namnoze ještě mínili. Říkávalť:

„Ţiţka a císař Josef, to byli Čechové!“ A kdyţ listovní přikývl hlavou, dodal: „A ten kostel náš, ten je po nich na památku!“ Z

dějepisu jenom toto podotýkal, takţe se zdálo, jako by jiných osobností dějepisných neznal, anebo znáti nechtěl.

Ţiţka a císař Josef, nad ně pak Herodes král, byli zamilovanými, ačkoliv jakţiv šíře se o nich nerozpustil, neţ jak uvedeno.

Tak dnes jiţ napsal nadpis a dokončoval první periodu svého listu, kdyţ Lottynka rychle vběhla do pokoje a u matinky se zastavila. Nečekajíc ani na její vyzvání, jala se vypravovati svým způsobem a jazykem, čeho se u přítelkyně dověděla. Podobných zpráv, domněnek a různých úsudků bylo plné město.

Nezatajiloť se, ţe páni filozofové udělali dnešního jitra v koleji takovou revoluci, ţe profesor ani exhortu nezačav, musil odejíti ze sálu.

28

Paní a dívky a větší část měšťanstva byly na straně studentů, jen vznešenější a starší pováţlivě kroutily hlavou; mínily, ţe to hrubé uraţení a ţe nikterak nelze takového jednání schvalovati.

„Z toho bude výslechů a trestů,“ mínila paní Roubínková.

„To pan Vavřena je také v tom!“ povzdychla Lotty.

„Ale proč jim takovou nevinnou radost kazí.“

„Ó, to uţ letos opět majáles nebudou. A já jsem se tak těšila!“

povzdychla slečinka a pěkné oči její smutně obrátily se po nových jarních šatech, které jiţ hotové a zvláště na majáles chystané v koutě na posteli roztomile se rozkládaly. Zatím v předním pokoji byla čtoucí Lenka vyrušena. Kdyţ dveře tiše se otevřely, sklopila knihu a mile, jako minule, byla překvapena.

Vavřena mlčky pozdraviv, přistoupil k ní a pravil tichým hlasem:

„Jsou tam?“ a ukázal na zadní pokoj.

„Všichni.“

Rozepjav kabát hbitě vytáhl z náprsní kapsy kníţku a podal jí Lence:

„Něco váţného. Na prvního máje vám přinesu lahodnější a zábavnější,“ usmál se.

Lenka zatím se podívala na titul.

„Chcete býti filozofkou?“ tiše ptal se Vavřena.

Dívka se zarděla.

„Jen s vaší pomocí.“

Stiskl jí kvapně ruku, a zaklepav, vstoupil do druhého pokoje.

Lenka byla v blahém vzrušení. Sice zaslechla lehounký, radostný výkřik Lottynčin, který jindy by ji mrzel, ale dnes! Hleděla dosud na titul kníţky:

MOSTEK

ANEB

SESTAVENÍ MYŠLÉNEK O TOM,

NA ČEM KAŢDÉMU ZÁLEŢETI MÁ.

Z MLADÉHO VĚKU A PRO MLADÝ VĚK VYDAL

29

M. F. KLÁCEL

Co Lenka list za listem v nové knize zvolna převracela a nevědomky hlubokému zadumání se oddávala, byl Vavřena v ohni.

Matka i dcera ptaly se o překot pana instruktora, jak se osudná ona věc dnešního rána zběhla.

Filozof odpovídal, jak mohl a směl, a úsměv zjevil se na jeho rtech, kdyţ Lottynka jakoby smutně klonila hlavu a v koketném soucitu a v obavách prohodila, ţe pan Vavřena snad také bude přísně potrestán.

„Jeden za všechny a všichni za jednoho.“

„A majáles?“

„Nebudou,“ odtušila matka, a instruktor mlčel. Tím stvrzoval Lottynce tak nemilou a smutnou pravdu. Vtom však stalo se cos neobyčejného.

Pan aktuár, který na druhém konci pokoje hluboce jsa zamyšlen, novou periodu puléroval, nevšímaje sobě toho, co opodál se hovořilo, poloţil brk na stůl, a upřev chladné oči na Herodesa krále, promluvil suchým, jednotvárným hlasem.

„Pane instruktor, co to má být? Jaké neslýchané novoty zavádějí se do té češtiny?“

„Čím mohu slouţit, pane aktuáre?“

„Jdu dnes na hrubou a potkám jakéhos pana studenta a ten docela uctivě a slušně, jen co pravda, smekne a pozdraví. Ale jak!

,Dobré jitro přeji!‘ – Co je to?“

„Zcela správné, pane aktuáre. ‚Vinšuju‘ jak se říká, je německé a

‚dobrýtro‘ není podle gramatiky.“

Přísný pohled svezl se z obrazu na smělého filozofa.

Hned však nato upíral Roubínek opět své oči na Herodesa krále a mluvil k Vavřenovi:

„Mluvilo se tak odjakţiva a bylo dobře. Říkali to staří a vysoce postavení muţové a ti tomu snad také tak rozuměli. Taky víme, co je gramatika; Ţiţka a císař Josef, to byli ti nejlepší Čechové –,“ a umlkl.

To mluvilo. Instruktor neodpověděl.

30

Paní Roubínková zaváděla novou řeč a Vavřena v duchu se smál a doplňuje: „a ten kostel náš je po nich na památku,“ vyšel vyhledat Fricka.

Aktuár skloniv hlavu k brku, kterého se byl opět chopil, nemohl dlouho přijíti do psaní.

Lottynka smutně ukládala modré šaty do široké, staroţitné almary s vykládanými stěnami.

Znenadání pozvedl Roubínek hlavu a prohodil nahlas, na nikoho se nedívaje:

„Také takový novotář a rebelant!“

Patrně zapomněl na větu v péře a myslil dosud na domácího instruktora.

31

IV.

Nedělní událost v koleji filozofické byla v městě něco neobyčejného, na dlouhé časy neslýchaného. Mnoho o tom všude mluvili a rozumovali, co se nyní těm odbojným studentům stane.

Čekali, ţe hned na druhý den bude důkladné vyslýchání, ba mnozí se obávali, ţe někteří z pánů filozofů dostanou consilium abeundi.

Ale mimo nadání jako by věc usnula. Nepřišel ovšem profesor náboţenství druhého dne do koleje, ale prozatím nic jiného se nestalo.

„A kdyby jim vše prominuli, mají přece po slavnosti!“

„Litomyšl jakţiva jiţ neuvidí majáles!“

„Baţe; škoda!“

Více neţ kdo jiný polekala se slečna Elis. Trnula strachem uslyševši o všem tom hluku, a káravě i starostlivě hleděla na své studenty, o něţ jako matka se starala. Zároveň jí šlo o čest bytu.

Zakládala si nemálo na tom, ţe bydlelo u ní jiţ čtyřicet sedm posluchačů filozofie, kteří byli vţdy mezi předními a nejlepší pověsti poţívali. Mnozí z nich dosáhli uţ znamenitých úřadů, mnozí byli kněţími a vţdy se k ní za příleţitosti hlásili, ba také jí psávali.

Ale teď by její studenti měli být potrestáni, a to pro přímý odpor?!

V pondělí ráno, kdyţ všichni odešli a jen Vavřena zůstal, pravila mu všecka sklíčená:

„Pane Vavřena, po celou noc jsem nespala. Je to pravda, co mi Řezníčková povídala?“

„Copak?“

„Ţe vy, pane Vavřeno, a pan Frybort jste to všechno nastrojili?“

„Ale, slečno Elis, jen se nelekejte! Pouhé klepy.“

„Vţdyť jsem si myslila, ţe to ze závisti na můj byt; hned jsem povídala: Kdyby všichni, tak ne pan Vavřena. Ono to sice s panem Frybortem je vţdycky do aleluja, ale tohle –“

„Mnoho se povídá, ale málo pravdy.“

„Sedmačtyřičet filozofů –,“ a jiţ chtěla vykládati, jaké studenty v bytu měla; neţ Vavřena vzal klobouk a odešel.

V bytu slečny Elis bylo ticho, ač se tam vlastně mnoho dálo, ale potajmu. Zelenka ţil jako obyčejně a nic ho nevyrušovalo. V koleji stál za té bouřky vzadu, nedělal hřmot a měl čisté svědomí; jenom jej mrzelo, ţe by mohl také být vyslýchán. Vyučoval jako jindy, doma pak studoval a pojídal vyměřené díly chleba a ovocnou kaši.

Špínovo nebe bylo dosud zamračeno a kol hlavy krouţily se mu skoro neustále husté kotouče dýmu, který z dlouhé dýmky sál. Nyní měl novou práci. Vytáhnuv ze šatníku dlouhý, černý frak, dědictví po neboţtíku strýci faráři, jenţ oděv ten za svých studentských let nosíval, dlouhé chvíle zamyšleně jej prohlíţel a skoro denně jej na chodbě rákoskou klepal a kartáčoval.

Ano teď kromě filozofie zanášel se také počestným řemeslem krejčovským.

„Špatný student, který kaţdou neděli nevyšije za groš nití!“

říkával mu neboţtík strýc farář, kdyţ Špína u něho o prázdninách býval. Teď plnil horlivě slova zesnulého, zkoušeje se v šití a opravách na fraku, ale nebyl s to, aby mu přes všechnu snahu i práci dodal bývalého lesku. Proč se tak namáhal, proč dbal tak o zevnějšek mladý filozof, o němţ dosud bylo moţná se domnívati, ţe spíše ke škole kynické se kloní? Tajemství to choval hluboko v srdci, ale slečna Elis hádala. –

Několik posluchačů, mezi nimi Vavřena a Frybort, bylo voláno k rektorovi, kdeţ se měli o minulé bouřce zodpovídati. Pravilť rektor, ţe dříve profesor náboţenství nevstoupí, dokud mu nebude dáno řádné a náleţité dostiučinění.

Ale neţ všecko skoncováno a ujednáno, nastal poslední den měsíce dubna.

Pozdě odpoledne odcházel Vavřena z hodiny. Ještě ze dveří druhého pokoje volala za ním paní Roubínková:

„Pane Vavřena!“

Vrátil se.

33

„Byla bych málem zapomněla. Prosím jích, bude-li muţ

přítomný, mluvěj raději německy, anebo aspoň jako obyčejně, ne hochbömisch. Ta nová slova nerad slyší. Er kann es nicht ausstehen.

Myslí, ţe to všechno naschvál – ty novoty.“

Vavřena zčervenal od krku aţ po čelo, a usmáv se jen, učinil hlubokou poklonu a odešel nepromluviv ani slova. Nemohl, a kdyby tak učinil, bylo by to něco kousavého.

Ale všecken hněv přešel jej uţ na chodbě, kdeţ potkal Lenku.

V očích se jí zjasnilo i v líci, kdyţ zahlédla Vavřenu.

„Panno Lenko, musím vám něco svěřit,“ pravil kvapně, a ohlédnuv se opatrně kolem, sklonil se k dívce, a pošeptal jí něco do ouška. Kdyţ hlavu vzpřímila, byl tentam a jen ohlas jeho rychlých kroků na schodech a chodbou se ozýval.

Stála okamţik tiše, hledíc za ním, jako by vysvětlení očekávala.

Kroky však dozněly. Vytrhnuvši se, vklouzla rychle do pokoje, jako kdyţ sviţná laňka vesele vskočí a v tmavém zelení zmizí.

A bylo jí opravdu jako do skoku a zajásání.

Dokud Špína měl strýce faráře naţivu, bylo dobře. Podporovatel však zemřel a studentovi, jenţ ani rodičů, ani přátel, ani jmění neměl, nezbylo, neţ aby se ţivil vyučováním po domech. Právě se vrátil pozdě odpoledne „z hodiny“ a jiţ chápal se dýmky, aby při knize si zabafčil, tu najednou se u dveří jen přivřených zastavil, jako by jej někdo tam přimrazil. Dech se mu na okamţik zatajil a kolena zachvěla. Nebyl by ani za dukát v tu chvíli slovíčka ze sebe vypravil.

Oči jeho upřeně hleděly skulinou do pokoje slečny Elis, kdeţ se jasný, zvonivý hlásek znenadání ozval a filozofa tak polekal.

Uviděl tam pannu Márinku, dceru paní domácí, svěţí jako orosený květ, boubelatého, veselého líce. Byla „jen tak“, po domácku ustrojena; bílá zástěrka, krátká sukně a nízké střevíčky slušely jí výborně.

„Přišla jsem jen tak na odskok. Páni filozofové nejsou doma –“

„Jsou v hodinách,“ odtušila slečna Elis, nevědouc, ţe se Špína vrátil.

34

„Nedalo mi; myslila jsem, ţe vy to, panno Elis, nejlépe asi víte –“

„Co je, panno Márinko?“

„Povídá se, ţe bude majáles, ó, to by bylo radostí!“ Pozorující filozof viděl, jak jaré děvče jako rozradostněné děcko rukama zatleskalo, jak mu oči jen hrály. Jak byla hezká, roztomilá!

Teď mohl jen vystoupit a příleţitost, po které touţil, sama se mu naskytla. Mohl jí povědět, a tak se jí zavděčit, ale bylo mu nyní zrovna tak jako jindy. Nemoţná, aby se přemohl. Rád, z té duše rád by s ní promluvil, ale jak začíti? Byla veselá, šprýmovná, a proto se obával, ţe by mu nějak vtipně odsekla. Kolikráte se uţ zastavil, kolikrát uţ téměř ústa otvíral, aby s ní hovor zavedl, ale vţdy se zarazil. Teď by mohl krásně začíti. Ptala se, vystoupí, odpoví – Srdce mu tlouklo. Boţe, má se jí postavit tváří v tvář, má popatřiti v ty šelmovské oči. Jednou to musí být – Ještě chvilinku, co slečna Elis odpoví.

„Ó, milá panno Márinko, ti páni filozofové vyvedli takovou rebelii, ţe uţ nic nebude.“

Špína vydechl, a chytal kliku, aby vystoupil, ale vtom otevřely se dveře druhého pokoje a rychle vešel Frybort, ten smělý, drzý Frybort. Bylo po všem!

Špínovi sklesla ruka. Vedle toho hubaře se postaviti nemůţe, na to neměl odvahy; věděl, ţe by neobstál. Hořkost závisti a ţárlivosti rozlila se mu v srdci. Stál dosud sehnutý u dveří a musil na to patřit, jak domácích Márinka se zalekla a zarděla, jsouc tu překvapena.

„Dobře, ţe jdete, pane Fryborte,“ a slečna Elis stručně pověděla, jaká je ţádost panny Márinky.

„Nemají být ty slavné majáles, ale poněvadţ si je přejete, udělám je a budou tak hlučné a veselé jako v minulých letech.“

„Uvidíme, jste-li tak všemocný!“

„Saďme se; oč?“

„Prohrajete-li, dám vám kytici kopřiv.“

„A vyhraju-li, kytičku fialek, takovou, jako –,“ a významně se zamlčel.

35

„Dobře, tedy kytičku,“ vpadla mu rychle Márinka do řeči a pohlédla plaše na slečnu Elis.

Špína byl jako na trní. Všeho vyuţitkuje ten Hanák, nač na vše nepřipadne! Ţárlivému filozofu bylo milo, ţe Mařenka náhle zlehounka pozdravivši, z pokoje vyběhla. Ozvalť se venku hlas paní domácí, jenţ dceru domů volal.

Kdyţ brzy poté Frybort do svého pokojíku vstupoval, narazil ve dveřích na Špínu, někam se ţenoucího. „Kam tak kvapně?“

Ale jen nesrozumitelné zahučení bylo mu odpovědí.

Nastal večer noci před svatým Filipem a Jakubem.

Večer příjemný, ale bez světel nebeských. Zato na výšinách poličských, u lesů strakovských a kolkolem po celé krajině halící se v šeré, tajemné roucho vzplanulo mnoţství zářících ohňů. Mládeţ i dospělí vycházeli z města uţít příjemného večera a podívat se na to, jak „pálí čarodějnice“. Největší dav shromáţdil se na výšině u sochy svatého Prokopa, nad nímţ mladistvé listí staré košaté lípy tichounce ševelilo.

Opodál hořel veliký oheň, kolem něhoţ bujní chasníci běhali, pokřikovali, planoucí košťata do výše metali. Co chvíli ozval se jásot, jenţ provázel nejvýše letící a déšť jisker sršící z těch prostých pochodní.

Stranou stál Vavřena, odvrácen od ohně. Nepřipojil se ke svým kolegům, jichţ se tu celý mrak sešel. Hledal samotu.

Patřil zamyšleně k nedošínskému háji, jenţ v šeru večerním se rozlehle a tajemně černal. Na výšině z tmavého stromoví jeho vystupoval bílý panský dvorec, jako tichý, opuštěný hrádek, a v dolině, kam dlouhé stíny šerého háje nezasláněly, blyštěla se hladina širého Košíře.

Za hájem, stranou, všude na výšinách plály ohně a kmitala se světla.

Večer, ohně, světlo i křiky, vše upomínalo Vavřenu na domov.

Bezděky zabloudil v mysli v chlapecká léta, kdy boudy na výšině 36

strojil, je zapaloval, přes oheň skákal. Roj vzpomínek jako sršící jiskry v mysli se mu zableskl.

„Nevím, co na tom mají!“ ozvalo se opodál. „Ach, das gemeine Volk!“

Poznal po hlase paní Roubínkovou a dle dodatku slečnu Lottynku. Neobrátiv se ani, aby ho nepoznaly, odešel, a nerozmýšleje se, dal se po mezi do polí. Dámy přešly, hluk a křiky mdlely, aţ jen z temna se ozývaly.

Vavřena oddal se myšlenkám. Chladivý, lichotný větřík vál mladým osením. Zrosená tráva byla jako samet.

Ale teď uţ pod tichým, večerním nebem nevzpomínal na domov. Napadlo mu, kdyby tak Lenka byla přišla k ohni.

A začal básniti. Vmyslil se, jako by ta něţná dívka po boku mu kráčela, mluvil k ní, svěřoval se jí se svými myšlenkami. Ona mu odpovídala, určitě, ano tak by jistě mluvila.

Tu do někoho vrazil, jenţ proti němu také s hlavou sklopenou kráčel.

„Ah, Špíno! Tys to? Co tak –“

Kolega však chytil ho prudce za ruku a chvilku hleděl Vavřenovi do tváře. Byl pohnut, rozčilen.

„Kamaráde!“ vyrazil ze sebe. „Kamaráde, já se ti musím – Ale ne

– ne!“

A neţli se Vavřena nadál, byl Špína tentam.

Ohlédnuv se spatřil, an po mezi velikými kroky ubíhá k městu.

37

V.

Zástup lidí se rozešel, všechen hluk potuchl a oheň doplanul.

Kolem noční šero, jímţ u lesů na obzorných výšinách ještě tu a tam ohně jako krvavé hvězdy zářily. A jak tichá, vlaţná noc svou drahou se ubírala, všecka zahalena tmavým, vzdušným pláštěm, zhasínal oheň po ohni, aţ po veškeré krajině nebylo ani jiskřičky. Halekání, zpěv a jásot bujných junáků umlkly a zavládlo tajemné ticho první májové noci.

Luzná, velebná chvíle velikého mystéria –

Nepronikneš, nedopátráš se, ale tušíš, a jak všecko ţivne, se probouzí, pučí a oplozuje, jihne ti u srdce a v mysli se rodí snů jako květů, i rozumíš tomu čistému ţivotu vypučelé rostliny, rozumíš tlumenému hovoru šplounavého potoka na dole ve stínu omlazených olší; pak víš, proč zachvívá se mladistvá bučina ve svahu nad ním a proč trnka bělostným květem obalená.

Jdou lichotné sny tmavým hájem, nad nímţ září jasné souhvězdí, jdou ke stromům po zahradách a dál do tichých komůrek a komnatek, a všude samý květ a omlazení, jako kdyţ rosa na vše rostoucí tiše padá.

Tak míjí noc, aţ za tmavým lesem zastkví se světlý pruh, posel mladého, májového dne. Z dolin a z hebounkých lučin mizejí chorovody luzných vil a divoţenek a prchají v tmavé hlubiny lesní.

Na jasném, vybraném nebi zašlehl zářící, chvějný pruh zlatého světla; prchly sny, nastal den, ţivot.

Na růţové peruti letěly sny z komnatky Lenčiny.

Dívčina probudivši se, hleděla před se, dosud v moci líbezného snu. Ale vtom utkvěly její oči na stromech před oknem v zahrádce, a jiţ vyskočila, jako kdyţ křepelka za časného jitra vyletí. Kaţdá koruna, kaţdá haluzka jeden bělostný květ! Otevřela chvatně okno, hleděla radostně na ten div. Slunce dosud nevyšlo, ale byl jiţ jasný den. Čerstvý proud vzduchu zavanul, a slyš! Dole, kdes na náměstí 38

hudba, slavící první zářící den krásného měsíce trnopuku. Ale dobře, ţe to staročeské slovo zašlo. Nebyl to trnopuk, byl to květen opravdivý, v němţ všecko kvetlo. Růţový, vonný máj!

A jak ztlumené zvuky hudby aţ sem do komnatky zaletěly, zachvěla se Lenka tichou blaţeností. Připomněly jí, ţe to není sen, ţe to pravda, skutečnost, uvedly jí na paměť slova, která jí byl Vavřena včera na chodbě pošeptal.

Hudba mohutněla, blíţila se, zahřměla u zámku. Slunce zatím vzešlo a zlaté jeho světlo rozlilo se pokojem.

Tou dobou pan aktuár Roubínek, maje bílou noční čepici na hlavě, oblékal „obršta“, strakatý, květovaný ţupan, zděděný po neboţtíkovi strýci plukovníkovi.

Právě přistoupil k oknu, kdyţ kapela, oděná v uniformu městských ostrostřelců, před starým panským domem stanula, aby zahrála své zastaveníčko.

Za otcem zjevila se slečna Lotty v bělostných nedbalkách, co zatím Lenka, úplně jiţ přistrojená, čilá, veselá jako vlašťovička, obstarávala domácnost.

Málokdo zaspal to krásné, májové jitro. Kdo nevstal a nevyšel ven, aby ho uţil, přistoupil aspoň k oknu podívat se na jasně zářící nebe, na hudebníky ostrostřelecké městem procházející, jichţ hudba hlučně zněla a hřměla, pak ochabla, aţ na jiném konci znovu zplna zazvučela.

Jen Špína spal jako zabitý. Slečna Elis nemálo se divila, ţe se vrátil domů tak pozdě na noc. Vavřena odešel záhy zrána, brzo po něm Zelenka, nesa knihu pod paţím.

Kdyţ nastávala doba snídaně, otevřela slečna Elis zlehounka dveře studentského pokoje, chtějíc se přesvědčiti, spí-li dosud pan Frybort. Ale ten přecházel pokojem ustrojen, drţe nějakou kníţku, ze které pilně studoval.

Div divoucí! Copak jej přimělo, ţe tak záhy vstal a studuje!

Kdyţ pak slečna osaměla, vstoupila do studentského pokoje, aby rovnala na stolech po svém obyčeji. Na samém kraji leţela nevelká kníţka, kterouţ ihned poznala. Byla to ta, ze které Frybort ráno 39

studoval. Jaká to kouzelnice, ţe na tak dlouho připoutala filozofa, jenţ se do filozofie tuze nehnal? Slečna Elis otevřela kníţku tam, kde bylo znamení zaloţeno, a četla:

MLYNÁŘOVA OPIČKA

„Ženo! přestaň pořád vrčet,

jako had vždy na mne syčet!“

zakřik mlynář Toničku –

„jako bych ti mlejn prohejřil,

nebo se ti pronevěřil,

že mám rád svou opičku! –“

Ah, to ta filozofie! Ţertovná báseň! Ovšem, oč jiného by se ten šelma staral neţ o kudrlinky a ţerty? Jaká to kníţka? Slečna Elis četla nápis, který Vavřena u Lenky byl nahlas četl. Kdyţ chtěla přiklopiti desku, padly jí do očí psané řádky na vnitřní straně.

Zarazila se. Přečetla je jednou, podruhé, pak přistoupila k oknu, naklonila se k rukopisu, bedlivě jej prohlíţela. Na zvadlé tváři bylo patrno pohnutí. Chvilku stála zamyšlena nad tím písmem, pak rychle odešla do svého pokoje, kdeţ ze skříně vytáhla modlicí kníţky.

Z těch vyňala jiţ naţloutlý list do památníku se zlatou ořízkou.

Na listu tom vymalována vodovými barvami bělokorá bříza, jejíţ

dlouhé, hebké haluze dotýkaly se náhrobku v římském slohu. Strom i náhrobek břečťanem hojně ovinutý stály na travnatém břehu nějakého jezera, na jehoţ druhém břehu jako na obzoru hustý háj se modral. Za lesík ten zapadlo slunce.

Na druhé straně památního lístku bylo latinkou napsáno: Rov patř nizounký, svíží jej tráva oplítá.

Ó, ten rov nízký tak mnoho, všecko chová!

Dej mi, děvenko, ruku! Slza velká tvář ti polívá! –

Dále slečna Elis nečetla. Písmo v almanachu i na lístku bylo stejné. Papír vypadl jí z ruky na kníţku, na jejíţ nápis „Myslimírem“

podepsaný znova hleděla. Ale oči se jí zakalily, a odvrátivši se, 40

patřila na podobiznu mladého kněze, nad jehoţ hlavou vinul se půlvěnec umělých květin. Drobné, suché ruce její se bezděky sepjaly.

Po jedenácté přihrnul se chvatně domů Frybort a spěchal do svého pokojíku. Slečna jej hned zastavila, od koho má tu kníţku, ten malý almanach. Dověděla se, ţe to Vavřenův.

Kdyţ ten pak brzo domů se vrátil, byl překvapen otázkou slečny Elis.

„Povězte mi, záleţí mi na tom.“ Hlas i ty dobré, bledě modré oči prosily. Pověděl, ţe mu ji půjčila Lenka.

„Ah, slyšela jsem o tom děvčeti a viděla je asi dvakrát. Málokam vyjde, a já, stará osoba, já uţ docela nikam.“

Vavřena se ještě více divil.

„Viďte, je hodná, pane Vavřeno, ale chudinka tam asi nespí na růţích.“

„Chcete s ní mluvit, slečno Elis?“

„Ó, to snad nemoţno,“ a zrak jí zazářil.

„Třeba dnes ještě.“

„Ó, pane Vavřeno, jistě?“

„Slečno, prosíme oběd,“ volal z druhého pokoje Frybort.

„Spěcháme!“

Májový jasný den rozehřál se na teplé poledne. Odzvonil biskupský zvonek, odzvonilo pravé poledne a pan aktuár Roubínek byl v plném poţívání pokrmů, které mu jak náleţí chutnaly. Slečna Lotty byla nějak zamlklá. Matinka měla dnes téměř samojediná slovo, nebo Lenka nikdy mnoho nemluvila; nadto často musila vstát od stolu, aby v kuchyni obstarala jídla. Rozveselení dnešního jitra z tváře jí nezmizelo. Kdykoliv šla kolem okna, neopominula ven, dolů ke koleji piaristské nahlédnout. Jindy bývala váţná; dnes nejednou zjevil se na její rtech úsměv, zvláště kdyţ tetinka vypravovala, jak je ten první máj pohnutý, ţe prve dole v městě pozorovala veliký ruch, zvláště studentstvo ţe se rojilo před kolejí i v městě jako včely.

41

„To tím, ţe mají tu zápověď. Koho by to také nemrzelo?“ mínila Lotty.

Pan aktuár si těch řečí mnoho nevšímal. Neţ pojednou rázem ztuhl, ústům nedodal nabodnutý na vidličku kus knedlíku, a oči jeho opustivše Herodesa krále, ohledly se udiveně po manţelce a dceři, které první okamţik také svůj zrak plný podivení naň upřely.

Lottynka vskočivši k oknu, vyhlíţela ven.

„Muzika, opravdu muzika!“ vzkřikla Lenka, ale hned nabyla klidu.

„Co je to? O polednách muzika? Jakţivo to nebylo!“ divil se Roubínek.

„Bylo, bylo, kdyţ majáles –,“ podotkla rychle dcera.

„Snad by přece –?“ Roubínková přistoupila také k oknu, zatímco Fricek, mrštiv vidličkou, vyskočil jako šipka a bez čepice uháněl dolů na ulici.

Káravý otcův hlas ho jiţ nestihl.

Hudba, která tlumeně ze vzdáli zněla, stávala se jasnější, aţ

nedaleko koleje zahřměla. Tam zarazili. Zatím nastal na ulicích neobyčejný ruch.

Lidé vybíhali z domů, spěchali k oknům, dole hrnulo se vše ke koleji; mládeţ, lidé měšťanští, nejvíce studentů filozofů, jimiţ se zanedlouho začernalo celé návrší mezi zámkem, kolejí a gymnáziem.

Co tak u Roubínků všichni ţasli, kromě Lenky, kteréţ byl Vavřena včera vše šeptem svěřil, vstoupil mimo nadání pan instruktor. Ukloniv se, oznamoval, ţe dnes slaví se filozofská slavnost „majáles“, ke kteréţ uctivě zve, za malou chvíli ţe vytrhne celý průvod studentský i s hudbou, jako jindy bývalo, do háje nedošínského.

Neţ udivená Roubínková se mohla na vysvětlenou otázati, byl uţ Vavřena tentam.

Lottynka jásala, a hned spěchala do šatníku, z kterého přinesla nové jarní šaty.

„Honem, matinko, honem, ať nezmeškáme!“

42

„Zvolna, Lotty, zvolna! Kdoţ ví, jak se věci mají!“ pronesl váţně aktuár.

„Ach, zas něco! V poslední chvíli dostali zajisté povolenou!“

tvrdila aktuárová.

Na ulici rostl dav a s ním hluk a šum. Hudba ustala a jasným vzduchem zahučelo jako hromadný výstřel:

„Vivat academia!“

A celá kapela spustila hlučnou fanfáru.

„Vivant professores!“ volalo několik set mladých hrdel a slavný tuš zazvučel poznovu.

„Vivant professores!“ opakoval potichu Roubínek a zakýval spokojeně hlavou.

To bylo chvatu, zmatku a pospíchání! Divná věc! Lenka snesla vše, pomohla tetě i Lottynce, a přece byla připravena, jako by na všecko se byla uchystala. Nechodívala nikam s tetou, byť tato ji vybídla, ale dnes přišla ta „umíněná“, jak jí aktuárka říkala, smí-li také do háje.

Teta pohlédla tázavě na muţe.

„Ať si jde, můţe vzít Fricka s sebou! Beztoho oba tu komedii ještě neviděli.“

Aktuár dále se nestaral. Seděl v lenošce, kouřil z dýmky a díval se na Herodesa krále. Aţ dokouří, půjde do kanceláře.

Chodbou piaristické koleje kráčel bělovlasý stařec vysoké postavy, páter German, profesor historie v koleji filozofické; proti němu vystoupil suchý, bledý profesor náboţenství.

„Slyšel jste, viděl jste?“ tázal se rozechvělým hlasem váţného kmeta.

„Ano, je dosud vidět, a slyšíte?“ odtušil P. German usmívaje se.

„Vivant professores!“ hučelo bouří před budovou.

„Ale toť něco neslýchaného! Coniuratio!“

„Secessio!“ usmál se stařec. „Toť máte v malém, co v historii na kaţdé stránce čteme. Potlačené svobody, privilegia –“

„Ale tomu se musí zabránit, jdu k rektorovi.“

43

„Půjdu s vámi.“

Rozhněvaný kněz vstoupil napřed, za ním klidný Germanus.

Zastali rektora, an odstrčiv některé fyzikální přístroje na stole, nedaleko okna stál a hleděl ven na mnoţství lidu a studentů.

„Co se děje?“ zabědoval profesor náboţenství.

„Uhodila temperatura horké, mladé krve.“

„Račte jim, prosím, rozkázat, aby se rozešli.“

„Nerozejdou se. Kdyţ se tak odváţili –“

„Třeba je rozehnat!“

„Kým? Kmoníčkem?“ dodal za rektora German a na rtech zjevil se mu jemný úsměv.

„Vyzvu je sám, aby se pokojně rozešli!“

„Je-li libo. Ve jménu mém,“ odtušil rektor. Katecheta odešel.

Zatím se filozofové skoro plným počtem seřadili. Byla podívaná na mladíky a mladé muţe, jak, své filozofské hole v rukou, se šikovali. Co hlasů, křiku a volání, co smíchu, vtipů a výskotu!

Lid kolem se tlačil a na tváři kaţdého bylo viděti veselí a souhlas. Málokdo v překvapeném městě ozval se proti studentům.

Právě sestoupil katecheta k fortně, vtom na okamţik ztichnuvši hudba zazvučela zplna, hudebníci dali se v pochod a za nimi vykročili filozofové.

Krok několika set mladých, bystrých noh byl pádný a hřmotný.

Za studenty hrnuli se ti, kteří pokdy měli; všude po městě vybíhali lidé, aby se šli přesvědčit, ţe pravda, co o smělém kousku pánů filozofů se rozneslo. Mnozí, jak zhlédli valící se zástup, rychle se domů vraceli, aby se přichystali do háje. Bývalať o slavnosti

„majáles“ skoro všecka Litomyšl v nedošínském háji.

Dav studentů zašel, hudba zanikla.

U fortny stál zděšený, rozhněvaný profesor náboţenství. To se nestalo, co filozofie filozofií!

Spiknutí jak náleţí se vydařilo. Studenti stáli za jeden muţ, neprozrazeno na nebezpečném místě ani slovíčka.

44

Po celém městě neobyčejně ţivo. Nastalť mu znenadání neočekávaný svátek, který uţ po tři léta byl z litomyšlského kalendáře vyškrtnut.

Z kaţdého domu někdo vycházel a ubíral se směrem k háji nedošínskému. Tu měšťan s rodinou, tam matka s dcerami, tu jednotlivě, tam v houfcích, a všude hovořili o neočekávaném a tím vítanějším veselí.

Slečna Elis nemálo se zalekla, kdyţ Frybort v poslední chvíli jí pověděl o slavnosti a do háje ji zval. Zdráhala se, nechtěla; ale kdyţ

Vavřena jí pošeptal, ţe uvidí Lenku a tam ţe s ní promluví, rozhodla se.

Studenti odešli a stará, dobrá panna se strojila. Vše na ní bylo tak, jak to za jejích kvetoucích let bývalo. Navlekla dlouhé rukavice, sahající vysoko nad klouby, vzala hedvábný, úzký salup; vtom vkročila paní domácí.

„Ach, to jsem ráda, panno Elis, ţe jdete. Ta má holka mne moří, div nepláče. Musí tam být, myslí si, ţe by se to bez ní neskončilo.

Pro tu muziku přece nemohu krám zavřít a pantáta je na trhu.“

„I ať jen jde panna Márinka se mnou. To budu velice ráda,“

vpadla slečna Elis.

„Chvála Bohu! No, ta bude mít radost! Čekat nemusíte; kdyţ to jde k muzice nebo nějaké merendě, to jsou holky skočny.“

„Mladost radost, paní domácí!“

Ó Nedošíne, Nedošíne, sláva tvá pominula!

Prořídlo tvé stromoví, tytam jsou pavilónky, eremitáţe, zmizela letní síň, kde se za veselé hudby jará mládeţ tanci oddávala.

Ale tenkrát, tenkráte ještě kvetla sláva háje nedošínského.

Cesta vedoucí vesnicí k háji a druhá kaštanovou alejí kolem rybníka před hájem se lesknoucího, ani se netrhla. Za rybníkem hned zelenalo se husté stromoví v novém, světlém šatě. Nad hájem vypínal se dosti strmý, hustě zarostlý svah, na jehoţ planince háj se dále rozkládal. Dnes zvučel všechen veselým humorem, křikem, smíchem, hudbou i zpěvem.

45

Blíţící se jiţ z daleka slyšeli jásavou muziku z hlubin hájových, a kdyţ umlkla, rozléhal se jasným vzduchem sborový zpěv. Stinnou klenbou košatých stromů zaznívala starostudentská píseň.

In silvis resonant

dulcia carmina,

in silvis resonat

dulce carmen!

A sotvaţe sbor dozpíval, odpovídal mu jiný z jiného stinného místa:

Dulcia carmina

in silvis resonant,

in silvis resonat

dulce carmen –

Kdyţ slečna Elis s Márinkou domácích do Nedošína došly, byl háj uţ všecek plničký. Dole před restaurací, nevelkým to, úhledným domkem s krytým sloupořadím, usadili se hosté na prostých, prkenných lavicích v háji, neb rozloţili se na hebkém trávníku pod košatými stromy. Všude ţivo, všude hluku a smíchu. Hlavní proud mířil stezičkou od restaurace pod strání kolem kapličky svatého Antonína do návrší, kdeţ byl sál. Tam hlavní veselost.

Klenbami omladlých korun proudilo zlaté světlo, a v čerstvé zeleni májové strakatila se roucha světlých barev.

Márinka hořela nedočkavostí. Mţikem prohledl bystrý její zrak houfce tu se procházejících, tu vesele popíjejících studentů. Elis také bedlivě se rozhlíţela.

Náhle stanula. Od restaurace blíţila se paní aktuárová a jí po boku Lottynka.

„Ta schovanka s nimi není,“ podotkla Márinka.

„Ó, ta ani neví. Neberou ji nikam.“

46

Sotvaţe zas několik kroků ušly, obrátila se Márinka hloub do háje.

„Tam někdo přednáší, ah, to je pan Frybort. Pojďme poslechnout.“

„To musíme.“

Došly četného zástupu studentů a jiných, uprostřed něhoţ

Frybort stoje na pařezu starého, skáceného stromu deklamoval.

Slečna Elis poznala, ţe to ta deklamace o mlynářově opičce, které se dnes ráno tak pilně zpaměti učil. Všichni napjatě naslouchali; chvilkou vybuchli v hlasitý smích, kterýţ vzbudil výtečný deklamátor.

Márinka nespustila očí z milého filozofa. Jen pak za hlučného tleskání ukončil a seskočil a jiţ zamířil zrovna k milému děvčeti.

Sotvaţe je uvítal a pozdravil, vedl je tam, kam mladé děvče touţilo. Vyšli ze stínů hájových na stezičku, minuli kapličku vystavěnou na způsob jeskyně, pod níţ se prýštila jasná studánka, a jiţ stanuli před tančírnou: na čtyřech seseknutých kmenech spočívala lehounká střecha; pod tou rovná podlaha. To byla prostá taneční síň, kdeţ v plném kole jiţ pilně tančili.

Opodál usazená kapela hrála skočnou. Neţli se slečna Elis jak náleţí rozhlédla, osamotněla. Spatřila, jak Frybot blaţenou Márinku do kola odvádí, zahlédla je pak, ani se mezi tančícími kmitli.

Dav diváků se kol hustě tlačil.

Hledala Vavřenu, myslila, ţe ho tu najde, ale ani stopy po něm.

Ptala se prve Fryborta na něj a ten jí pověděl, ţe jej nejprve viděl s paní aktuárovou a s dcerou. Lotty teď tančila s jiným.

Po chvíli prodrala se zástupem diváků, chtějíc si odpočinout.

Odešla a vzdalujíc se ocitla se zanedlouho na tichém osamělém místě, kdeţ jen ohlas šumu a hudby se ozýval.

Stanula, vydychla si. Bylo jí volněji, a přece divná tíseň napadala její mysl.

Zvuky veselého kousku ztlumeně k ní zaléhaly; v nich zazvučel jí ohlas dávno minulých let, šťastného mládí. Zadumala se. Všecko 47

tu, jako bývalo: krásný jarní den, háj stinný, nezměněný, ruch a veselí, „majáles“ jako jindy – jen jiné tváře.

Vzpomněla na svá léta. Doba minulá obţivla a ze šera hájového vystupovaly známé milé postavy; a tu ten štíhlý mladík, jenţ ji z kola do háje odvádí. Jde zavěšená na jeho rámě, zapomíná na tanec i hudbu a naslouchá jen jeho slovům. Mţikem vrací se ve vzpomínání šťastná chvíle za chvílí, aţ stane u té poslední a nejbolestnější. Bylo to také v tom háji, v těch místech, kde naposledy s ním stála, kde se s ní loučil navţdy. Obětoval se pro rodiče, obětoval ji a sebe.

Ten starý, nahrbený strom v hloubi háje nepomyslil si, ţe by dnes mohl někoho k sobě přivábiti. Ale stalo se tak.

Lenka opustivši hlučnou společnost, ohlíţela se po slečně Elis, o které jí byl Vavřena, jakmile paní aktuárovou v háji uvítal, stručně pověděl. Tak bezděky zašla aţ v stinnou samotu a stanula u starého, shrbeného stromu, kdeţ se jí zalíbilo. Jiţ dávno nebyla v lese, který tak milovala. Strávilať mládí své v krajině bohaté na lesy, ve kterých v bujném veselí pobíhala sama anebo se strýčkem se procházela.

Teď po dlouhém čase zašuměly jí opět stinné koruny nad hlavou, znova ucítila jemný, lahodný dech háje. Nepospíchala ven.

Nadto zahlédlo její cvičené oko něco, coţ ji teprve připoutalo. Kus nad zemí vyráţela ze starého omšeného kmene mohutná větev, a v koutečku, který s kmenem tvořila, bylo jako přilepeno ptačí hnízdo.

V tu chvíli také nalezl filozof Vavřena samotu, vlastně to, co v samotě hledal.

Vystoupiv z houštiny, spatřil Lenku ve světlých, modrých šatech, jak bedlivě hledí do výše na starý kmen. Postavila se na špičky, hledí a hledí –

Jak je štíhlá, svěţí, jak jí ten ţivý ruměnec sluší!

Krade se tiše ke stromu – vtom náhle se zastavila a ohlédla. Nach jejího líce potemněl, ale hned prstíkem Vavřenovi velí ticho. Připlíţil se, stanul vedle Lenky, a ty lidičky zahleděli se k ptačímu hnízdu.

„Vidíte?“ šeptala Lenka.

„Nevidím.“

48

„Sem hleďte, vidíte zobáček, hlavičku a ta černá očka?“

„Ano, ano, jiţ vidím.“ Hleděl upřeně na ptáčka, jemuţ přes okraj hnízda vyčnívala hlavička. Tak stáli chvilku těsně vedle sebe.

Vavřena cítil, jak se mu krev rozproudila, jak mu vstoupá do tváří. V

tom tichu kolem nich tepala prudce dvě srdce, divţe hlas jejich nebylo slyšeti.

Filozof odvrátil hlavu od hnízda. Zrak jeho setkal se se zrakem Lenčiným, a kdyţ se v ty zářící, zavlhlé oči zahleděl, bylo mu, jako by se mu hlava zatočila.

Zrak, líce, čerstvý ret její, vše se naň usmívalo, záříc tichou, vroucí blaţeností.

„Pojďte, abychom ho nesplašili!“ zašeptala jako ve snu.

Poslechl. Vystoupili opět před strom; vedli se za ruku jako děti.

Kráčeli mlčky travnatou stezičkou mezi křovinami a stromovím.

Jas sluneční i lahodný stín mile se střídaly; od stráně zalétaly sem ztlumené zvuky veselé hudby.

Znenadání vyvinula Lenka ruku svou z pravice filozofovy a zahleděla se vpřed, kde před nimi stála nějaká ţena v staromódním, velkém klobouku, salupu a dlouhých rukavičkách.

„Ah, slečna Elis!“ zvolal Vavřena.

Za chvíli byli dobrými známými. Nedaleko od místa, kde stáli, byla pod starým bukem prostá lavička, na kterou usedli.

Elis s Lenkou brzo se domluvily. Dobrá, stará slečna pověděla mladé dívce, jak uţ dávno si přála s ní pohovořiti; ţe nikam uţ

nevychází, ale ţe se vydala dnes tak daleko, poněvadţ chtěla se s ní setkati, k tomu ţe hlavně přispěl onen almanach, který u pana Vavřeny našla.

„Ty verše tam psal pan farář?“ a sklopila oči.

„Ano, ty psal strýček.“

Nastalo pomlčení.

Vtom zahučela hudba. Vavřena trhnuv sebou, naslouchal. Tvář jeho se zasmušila.

„Ah, čtverylka, a já jsem se zadal s pannou Lottynkou!“

„To musíte, ale jiţ spěchejte!“ napomínala Elis.

49

„Jak nerad! Počkáte-li tu, abych vás tu opět našel!“

„Bude-li chtít panna Lenka –“

„S radostí,“ a usmála se na mladého filozofa, jenţ ukloniv se, zmizel za křovinami.

„Znala jsem vás také,“ začala Lenka po chvilce poněkud ostýchavě.

„Jiţ dříve, u strýčka?“ ptala se Elis. „Ano, měl vyšívaný obraz od vás, je-li pravda?“

„Víru, naději a lásku, ano,“ odtušila Elis a povzdychla.

„Ano, a ten choval v neobyčejné váţnosti. Našla jsem na něm v koutku vaše jméno a datum, domýšlela jsem se, ţe to nějaká drahá památka, a pak – pak jsem našla list od vás v české knize, v Slávy dceři.“

Přítomnosti nebylo. Elis i Lenka zašly v minulý čas, ke zdroji svých nejmilejších vzpomínek, a mysl obou, zvláště Elisina, okřívala i rozechvívala se jimi. Lenka musila vypravovat o svém dobrém strýci a stará slečna naslouchala z celé duše. Hlavu měla sklopenu, ruce na klínu sepjaty. Často povzdychla a do svěţí tváře dívčiny se zahleděla, aţ se jí srdce otevřelo, a z něho vynesla sladké i bolné tajemství, jeţ po tolik let přede všemi uzavírala. Jak začala vypravovat a se svěřovat, volnilo se jí v duši a jiţ pak mluvila důvěrně, upřímně; vypravovala dívce, která rovněţ nade vše milovala toho, jenţ jí na světě byl nejdraţším.

Strýček, farář Jiří, byl rodič litomyšlský a daleký příbuzný slečny Elis, kterou si jako student na filozofii oblíbil. Mladé děvče jiţ dávno k němu lnulo. Tak po čas blaţili se nejsrdečnější, ale tajenou láskou.

„Ale matka jeho, vaše babička, byla tuze poboţná, a zaslíbila syna svého, kdyţ ještě byl dítětem, stavu kněţskému,“ pokračovala slečna Elis, kdyţ familiaria byla vyloţena.

„Kdyţ byl ve fyzice, vyslovil se, ţe nemá chuti státi se knězem.

Ale tu matka jeho prosila, plakala, a kdyţ na svém stál, tak se nad tím rozţalostnila, ţe upadla do těţké nemoci. Trápila se nad tím, ţe nedodrţela učiněného slibu. I starý otec synovi přimlouval, prosil, ţadonil, ba padl před synem na kolena – a tak – Po vagacích měl 50

odejíti do semináře. Neţ odešel, prosil mne, abych mu dovolila s ním promluvit. Sešli jsme se tu, v tom háji nedaleko odtud – a tu –

jsme se navţdycky rozloučili.“

Slečna Elis pohnutím umlkla. Dobrotivé, jasně modré oči se jí zakalily.

„A uţ nikdy jste se s ním neshledala?“ ptala se soucitně Lenka tichým hlasem.

„Ó, ano. Babička vaše se uzdravila. O svatém Janě Nepomuckém jela s dědečkem do Prahy Jiřího navštívit. Pozvali mne s sebou.

Chtěla jsem se tomu shledání vyhnout, a zase bych ráda, ale odříci jsem nemohla; naši mne nutili. A tak jsem jela. Kdyţ jsme do Prahy přijeli, bylo tolik lidí tam, ţe mne v té tlačenici a tom hluku od vašeho dědečka odtrhli. Šla jsem nazdařbůh těmi hřmotnými ulicemi. Tu jsem potkala starého pána ve vysokých, lesklých botách; vypadal jako náš pan děkan. Byl to také kněz. Šla jsem k němu a ruku políbila a prosila, aby mně pověděl, kde je tady seminář.

Myslila jsem, ţe se tam se všemi sejdu. On se dobrotivě usmál. ‚Máte tam bratříčka?‘ ptal se a já – Bůh ví, jak mně bylo. Zavedl mne aţ k velikému, černému stavení. ‚Jděte tou branou, pak přes dvůr nalevo a za druhým je seminář. Tam se zeptejte fortnýře.‘ Poděkovala jsem a šla. Bylo uţ pozdě odpoledne. Mezi těmi tmavými staveními bylo šero a nebylo tam skoro ani človíčka. Přijdu na poslední dvůr a tu kus proti mně jde nějaký mladý kněz takové postavy jako Jiří. Kdyţ

jsem tu černou kleriku jeho uviděla, píchlo mne u srdce.

‚Takovou také nosí!‘ pomyslila jsem a slzy mně vstoupily do očí.

Boţe, Boţe! Jakţiva nezapomenu – přišel blíţ – kolena se mně třásla

– to byl on, Jiří! Ale jak změněný, bledý, přepadlý. Kdyţ jsem ho tak viděla, dala jsem se lítostí do pláče a zapomněla, kde jsem. Chytla jsem se jeho ruky, jako by mně chtěl uprchnout. On stál nade mnou, těšil mne, ubohý, a hlas se mu třásl, aţ přišli jeho rodiče. Dobře, ţe uţ bylo šero, – a pak radostí nad synem majstrem nevšimli si, jak jsem byla uplakaná. Zůstali jsme dva dni v Praze a on nás všude vodil. Ale já nic neviděla, já nic nemohla doma vypravovat.“ Slečna Elis se opět odmlčela.

51

Lichotný větřík, táhna křovinami a stromovím, zanášel aţ sem zvuky veselé čtverylky.

„Přicházíval na vagace,“ začala po chvíli Elis znova, „ale tu jsem skoro nikdy s ním nemluvila. Vyhýbala jsem se mu, jen pro něj, ale bylo to tuze krušné. A nikdo nic nevěděl, nikdo netušil. Neţ byl vysvěcen, psal mi list a poslal lístek do památníku. Však to písmo mi nejvíce pomohlo, ţe jsem poznala v kníţce jeho rukopis. Pak měl slavnou primici tady v děkanském kostele. Byla jsem tam také, aby nebylo divno, proč nechci jíti, ale kdyţ vstoupil k oltáři v ornátě, tu napadly mne mrákoty a já musila z kostela. Pak jsem to odstonala.

Jak ráda bych byla zemřela!“

Chvíli panovalo ticho. Ţádná z nich nebyla s to, aby slovíčka ze sebe vypravila. Staré slečně bylo bolno i volno; ulehčilať srdci, ţe svěřila se duši dobré a citlivé.

„To tam, já to uţ přestála,“ začala po chvíli a na rtech její zjevil se elegický úsměv. „A vám se to, milá Lenko, nestane!“ dodala. Děvče pohledlo na ni tázavě, pak sklopilo oči, kdyţ spatřila Vavřenu kvapně se blíţícího.

„Ten knězem nebude!“ zašeptala Elis, sklonivši se k mladé své sousedce.

„Aj, uţ je po čtverylce? Co to, pane Vavřeno? Vţdyť ještě hrají!“

„Ó, neštěstí, slečno Elis! Pospíchal jsem odtud jako jelen, abych ještě včas přišel. A byl bych také, kdyby ta nešťastná Rollerka do cesty mně nepřišla. To víte, zastaví mne po svém způsobu, zapřádá hovor, já se jí vytrhl, omluvil se a běţím k sálu. Kdyţ jsem tam přišel, bylo pozdě. Tančilo se jiţ, a Lotty seděla opodál s paní aktuárovou.“

„I propána, pane Vavřeno!“ zvolala slečna Elis.

„To bude bouře!“ povzdychla Lenka.

„Ba uţ byla. Šel jsem k nim a omlouvám se. Lottynka sedí zamračená, ani se na mne nepodívala, a paní aktuárová mne zostra odbyla.“

„To věřím. Hleďte to napravit, mohlo by vám to ublíţit!“

napomínala Elis.

52

„Já vás zdrţela!“ a Lenka hleděla starostlivě na mladého filozofa, který však odhodlaně rukou mávl a usmívaje se pravil:

„Uţ se stalo! Ničeho se nelekejte. Dovolíte-li, zůstanu u vás; je tu tak pěkně.“

„Mám strach o Fricka, pane Vavřeno.“

„Odevzdal jsem jej spolehlivému studentovi.“

„Bude-li se však teta na vás opravdu hněvat?“

„Aby vám dala proto výpověď!“ povzdechla Elis.

Na ta slova pohledli na sebe Lenka a mladík a oběma kmitla se stejná myšlénka, která je zarazila.

Pak by se denně nevídali.

Neţ Vavřena vzpamatovav se, zakroutil hlavou. „To se nestane!“

V ten okamţik zašustělo opodál křoví.

„Zase! Jestřáb krouţí nám nablízku!“ podotkl a všichni pohledli v tu stranu, kde nedaleko zjevila se nevelká, obstárlá jiţ paní.

Nebyla ani suchá, ani zavalitá; na zvadlém jejím obličeji nejvíce vynikaly pichlavé oči bystře a rychle vše pozorující a přehlíţející.

Na levé ruce visel jí nezbytný váček na klubko, dráty a punčochu.

Okamţik hleděla na skupinu pod stromem a divně se usmála.

„Ah, ah, pane filozofe, uţ je po čtverylce?“ spustila po německu.

„Proto jsme tak pospíchali? Ah, slečna Elis, dobrý den!“

Změřivši je všechny pichlavým pohledem, pozdravila ironicky, a nečekajíc odpovědi, kráčela dále.

Vavřena prudce vstal, neţ Elis zachytila jej za ruku a Lenka, prve sklopivši oči před jedovatým pohledem paní Rollerové, prosebně vzhledla k rozhorlenému mladíkovi.

„Zaslouţila by, abych jí řádně odpověděl, té klepně. Mysliť si, ţe je pořád paní pulmistrovou, ţe můţe dosud tak mistrovat a poroučet, jako to chodívalo za času neboţtíka muţe!“

„Ale vţdyť ji znáte, pane Vavřeno, vymstí se vám,“

chlácholila Elis.

53

„Baţe znám! Obchází všude a sbírá klepy. A vy ji také znáte, tu Češku-Němkyni, o které jste mi vypravovala, ţe neboţce Rettigové mnoho na příkoř činila.“

„Ale tu panna Lenka –,“ vpadla slečna Elis do řeči.

„Ach ano, k paní aktuárové také dochází,“ dodal mírněji student.

Napadlo mu, ţe to dobré děvče zas utrpí.

„Chodívá k nám a znám ji také podle řeči. Ale nechť si přijde a ţaluje. Já uţ to snesu.“ Lenka se usmála. „Ale nevím, jak vy!“

Pohled, který na Vavřenu upřela, dopověděl. „Teď však musím jít.“

„My vás doprovodíme,“ a Elis vstala.

Vavřena, jakoby náhodou se obrátiv, hleděl ke starému stromu.

Náhle zvolal:

„Hle, panno Lenko, teď ten ptáček vyletěl!“

„Vzpomněla jsem prve, přijde-li vichr nebo bouřka, ţe by to jeho hnízdečko snadno mohly srazit.“

„Vyčkáme a já vám za nějaký den povím, co na tom krásném místečku nového.“

„Ó, to budete mít se mnou práce! Přes ten ‚Mostek‘, který jste mi zapůjčil, také dobře nemohu. Mnohému jsem nerozuměla. Těţko být filozofkou.“

„S radostí vám ruku podám. Ale dnes přinesl jsem –“

„Dnes mi půjčíte, jak jste pravil, – tedy jste nezapomněl.“

Vavřena vyňal z náprsní kapsy malou, tenkou kníţku. „Tu se podívejte a já zatím přivedu Fricka.“ Odkvapil. Děvče zvědavě nahlédlo na první stránku.

Byl pozdní večer – první máj –

večerní máj – byl lásky čas –

stálo na prvních řádcích.

54

VI.

Nedošínský háj zvučel hudbou, zpěvem, smíchem, veselým hovorem a křikem. Nejvíce lidí skupilo se u tančírny, pak v dolejší části u restaurace. Neţ po všech cestičkách, i odlehlejších, bylo viděti procházející se, nejvíce mladé.

V tichém zákoutí, hluboko v háji kráčel zvolna, jak na filozofa se sluší, Špína všecek zadumaný. Měl na sobě černý frak po neboţtíkovi strýci, který byl na dnešek tak cídil a připravoval; na filozofské hlavě trčel dosti slušný kastor. Mladý muţ bojoval se svou neodhodlaností a bázlivostí. Viděl prve Márinku v kole krásnou, zářící, a oheň jeho srdce rozplápolal se ţíravým plamenem.

Chtěl také té rozkoše uţít, aby ji mohl v tanci přivinouti, neţ

poněvadţ byl nejistým v tanci, rozpakoval se, aţ najednou z kola zmizela a darmo se po ní ohlíţel. Pátraje po ní, umiňoval si, ţe ji přece provede, a kdyby stůj co stůj! Přemýšlel, jak ji osloví, jak ji o taneček poprosí, nahýbal se, zkoušel se v komplimentu, vtom se vzpřímil, jako by jiskra tělem mu proběhla.

Za houštinou ozvaly se ztlumené hlasy. Naslouchal.

„Vyhrál jsem kytičku, takovou jako ta na schodech, víte?“

„Tu máte kytičku.“

„A tu –“

Více neslyšel; neţ viděl, sám nejsa viděn, jak Frybort k Márince se sklání a ji líbá. A ona se nebrání, nekřičí!

Šťastní milenci v šepotu a líbání kráčeli dále. Jako ohromený stál Špína a upřeně hleděl na místo, kde ten úlisník to děvče jako jahodu svěţí tak směle líbal. Procitnuv z ustrnutí, loudal se odtud, maje hlavu více skloněnou, více zamračenou, neţ by se na filozofa slušelo a patřilo.

Paní Rollerová, vdova po bývalém purkmistru, přísnější a mocnější neţ sám „pulmistr“, domnívala se, ţe dosud moc v její rukou, a nevzdala se proto úřadu svého cenzorského. Nic nezatajeno před jejím bystrým zrakem, vše stíhala svou ostrou i zlou

kritikou. Zbrousivši háj, zastavila se u paní aktuárové, s kterou ihned zapředla důleţitý hovor.

Lottynka tančila i nestála téměř ani chvilenku. Nicméně byla nespokojena. Zklamalať se ve svém očekávání. Vavřena, ten sličný, rázný student, vzbudil v ní náklonnost, o níţ se domnívala, ţe to láska. Přála mu a lichotilo jí, ţe k ní povţdy zvláště pozorně se choval. A mladý filozof choval se jinak lhostejně, ba nevšímavě k dámám. Bylo by jí tak zalahodilo, kdyby se mohla pochlubiti, ţe ten chladný mladík před ní se pokořil a o lásku prosil. A na to právě dnes se těšila. Za dnešní slavnosti mělo se přání její vyplnit, a proto se jí dočkati nemohla.

A jak byla zklamána!

Vavřena je sice uvítal, ale zanedlouho odešel a nevracel se, jako by jí tu ani nebylo. A coţ neslýchaného!

Nepřišel ani včas na čtverylku, na kterou se s ní zadal. To uţ

nebyla náhoda, to bylo zúmyslně jednáno. Byla hluboce uraţena.

Náklonnost její k Vavřenovi rázem byla tatam a zraněná samolibost zavládla.

Ó, jiţ si ho nevšimne, toho hrdého filozofa. Ať ucítí.

Neţ pořád ještě čekala, ţe bude ţadoniti; on se však jen omluvil, odešel a nevrací se. Snad jej to bolí, snad se neodvaţuje –

Šla ze sálu k matince všecka od tance rozehřátá. Právě odcházela od paní aktuárové Rollerka.

„Pojď, Lotty, komm, komm, mein liebes Kind! Bedenke nur! Die Leny!“

„Co se stalo?“

Uslyšela, co paní pulmistrová matince pověděla. Lotty hněvem se zarděla, zkřivila pyšně pěkné své rty a pohrdlivě se zasmála.

„Ah, tu je,“ zvolala náhle Roubínková, spatřivši blíţící se Lenku.

„Gratuluju, gratuluju!“ oslovila ousměšně Lotty svou příbuznou.

„Vida, tichá vodička!“ dodala máti a jízlivý zrak stihl Lenku, kteráţ stála klidně, neodpovídajíc, jako na všecko připravena.

Čekala smích, bouři, všecko protivné; mnohé jiţ v domě strýcově snesla a příštího se nestrachovala. Ba uvnitř zajásala, vţdyť ona 56

vlastně zvítězila. Nechť se děje cokoliv, není jiţ sama, opuštěná. Září jí tolik teplého světla, ţe nelekala se bezcitného, ledového ousměšku.

To byly majáles!

Den se jiţ nachyloval k západu. Poslední paprsky zářily hájem, z travnaté půdy po kmenech ke stinným korunám. Dosud neochablo veselí. Hudba téměř nepřetrţitě hrála, smích a ţert nemdlely, zpěv rozjařených studentů zavzníval veseleji a hlučněji.

Dole v háji byl jich houfec rozloţen. Někteří z nich seděli na hrubě tesaných lavičkách, jiní v trávě pod stromy a kaţdý z nich často a důkladně nahýbal dţbánek k ústům. Zpívali, smáli se a vtipkovali. Jen Špína z nich byl zamlklý. Seděl na kraji lavičky, opíraje spánky do dlaní. Kastorový klobouk seděl mu v týle, dlouhé šosy, jako vlašťovčí křídla, visely mdle, jako zlomená peruť přes lavičku.

„Tys nějaký zoufalý, Špíno! Co je ti?“ volal jeden ze studentů.

„Nech mne!“ odtušil mrzutě dlouhý filozof a chopiv se dţbánku pil dlouhým douškem.

„Kde je Zelenka, toho jsem tu ještě neviděl!“ ptal se opět první. A jiný mu za Špínu odpověděl:

„To víš, ten tu není, ten doma dře, baba. Bojí se výslechu, je příliš opatrný.“

„Jestřáb! Jestřáb!“ zvolal náhle jiný a ukazoval dţbánkem na Rollerku, která majíc na levé ruce váček opodál vyzvídavě kráčela.

Všichni se dali do smíchu.

„Vivat commissarius!“

„Vivat doctissima!“

„Vivat Xantippe!“

Studenti připíjeli „paní komisarovi, veleučené“, neboť paní Rollerová chodívala co rok na veřejnou zkoušku filozofskou, kdeţ

vedle učených pánů přísedících a pozvaných sedala, s autorem v ruce.

Rozumí se, ţe zkoušení z toho měli malé potěšení, poněvadţ

Rollerka neřídila se starým pravidlem, aby to, co ve škole 57

připraveno, se tam snědlo. Zanedlouho po zkoušce věděly i báby na podsíni prodávající, který z filozofů propadl.

Zdálo se, ţe paní pulmistrová porozuměla, komu ty hlučné přípitky svědčí.

Zastavivši se nedaleko, hleděla na hlučné a rozjařené studenty svým pichlavým zrakem.

„Vivat Horatius Flaccus!“ vzkřikl náhle jeden z nich a druhý hlasem daleko znějícím dodal:

„Ale ten vzhůru nohama!“

Hlučný, bujný smích byl odpovědí a dţbánky zacvakaly poznovu.

Rollerku jako by sršeň bodla. Obrátivši se, kvapně pospíchala odtud.

To jméno římského básníka ji vypudilo. Dalť jí minule páter German, kdyţ byla opět zkouškám přítomna, jako všem hostům autora. U ní však dopustil se té výjimky, ţe knihu obrátil, a tak paní pulmistrová za celou zkoušku měla před sebou zpěvného Horatia

„vzhůru nohama“.

To bylo studentům nemalým zadostiučiněním. A nyní ještě příhoda ta nanovo je rozveselila. Jen Špína měl mysl zaraţenou, ale pil.

A čím více pil, tím hlouběji do týla sedal mu jiţ najeţený kastor, tím více rozmrzelost mizela z jeho tváře, a v očích jeho obráţela se hluboká elegie.

Srdce mu měklo; časem obracel se po svém sousedu, krajanu.

Pak zase pil a sklonil svou tvář hlouběji do dlaní. „Špíno, ty mi chceš něco říci,“ domlouval se krajan, co zatím kolegové zpívali, smáli se a ţertovali. „Řekl bych ti,“ odtušil stísněným hlasem Špína.

„No tak mi důvěřuj.“

„Ale tady ne.“

„Tak pojď stranou.“

Špína vstav, šel klátivým krokem za svým krajanem, aţ stanuli opodál pod starým dubem. Druhové hleděli za nimi. Krajan Špínův na ně mrkl a porozuměli.

58

„Přebral –“

„Tak mluv, co je ti, tys nějak smutný.“

„Víš – víš –,“ mluvil přervaně Špína. „Ale ty se mně vysměješ.

Všichni mne opustili, nikoho nemám – sám –,“ tu hlas selhal, hrdlo se mu stáhlo a dal se do pláče.

„Vidíš – nikoho – jsem sirotek – víš,“ a dlouhý ten filozof plakal jako opuštěné děcko.

Krajan mu domlouval, aby pláče nechal a se svěřil.

„Ono se ti řekne – tobě – ale víš, jak sám a sám, ubohý sirotek –“

Kolega se zasmál.

„Pořád vedeš jednu, takový velký sirotek, jako jsi ty! Nech toho a svěř se mi, co chceš.“

„Vţdyť jsem to věděl, ţe se mi vysměješ! Kaţdý se mně vysměje

– co je –,“ a vzlykot opět přerušil mu řeč. Sklesnuv na obrostlý kořen starého stromu pohrouţil hlavu, pláčem se potřásající, do dlaní.

Krajan chvilenku nad ním stál a domlouval, ale pak vida, ţe je důvěry zbaven, odešel k veselým druhům, kteří se kol něho shrnuli a vyptávali se, co se Špínovi přihodilo.

„Vím tolik jako vy. Pil z dišperace, a jak je trochu stříknutý, rozpláče se a nevěří nikomu.“

„Vtělená elegie!“

„Ale my – gaudeamus!“

„Gaudeamus!“ vzkřikli všichni a dţbánky jen rachotily a cvakaly.

Slunce zapadlo za háj; dav výletníků řídl a na cestách vedoucích do Litomyšle bylo zase ţivo.

Byly to většinou měšťanské rodiny, které tudy se ubíraly, aby před nocí domov stihly. Mladším pak, zvláště studentům, nechtělo se dlouho z té stinné klenby hájové, kde se tak výborně vyráţeli.

Hudba dosud hrála a z různých míst zaznívaly veselé, studentské písně.

59

Slečna Elis byla by jiţ také odešla, neţ panna Márinka, Frybort i Vavřena tolik ji prosili, ţe nemohla odříci. Usedla stranou, čekajíc a přemýšlejíc.

S Lenkou nemohla jiţ promluviti.

Po oné nemilé příhodě čtverylkové přišel Vavřena opět ke slečně Lottynce a její paní mateři, neţ u obou marně se namáhal.

Kdyby nebylo Rollerky, minula by zajisté ta přeháňka zlého rozmaru; ale kdyţ paní aktuárová uslyšela, jak ten jejich instruktor, jehoţ svatou povinností bylo, aby přece si jich jak náleţí všímal a k nim pozorný byl, s tou tvrdohlavou Lenkou, jak jí říkala, téměř sám seděl a s ní se bavil a tak ji před nimi vyznamenával, nemohla odpustit a hrubé porušení slušnosti a galantnosti, jak se domnívala, jen tak přehlédnouti. Její Lotty, ta nejhezčí a nejbohatší, musela ustoupiti takovému venkovskému děvčeti! Vavřena hluboko klesl před očima Roubínkové. Domýšlela se do něho jinších věcí, lepšího vkusu a volby.

Lottynka šla s ním přece ještě do kola, kdyţ ji potom o taneček poprosil, ale byla málomluvná a odbývala filozofa, jenţ hovor s ní zaváděl, velmi stručně.

A náhle umlkl. To ji také zlobilo. Chtěla jej vytrestati, přála si, aby prosil a se domlouval; ale ten hrdý student mlčel nyní, jako by se hněval a byl uraţen.

Jindy chodívala paní Roubínková s průvodem za večera domů, dnes chystala se, sotvaţe slunce za háj se sklánělo, na zpáteční cestu.

Vavřena, aby povinnosti své dostál, nabídl se, ţe je sprovodí, jmenovitě ţe Fricka domů povede. Mínilť, ţe se potom ještě do háje navrátí.

„Fricka povede Lenka a nechceme jich vytrhovat ze zábavy,“

odbyla jej paní.

Uklonil se a poslední jeho pohled utkvěl na tváři Lenčině. Byla klidná, jasná jako jarní krajina kol a z očí zasvitlo mu světlo štěstí, důvěry a odhodlanosti. – Šero se rozloţilo v nedošínském háji.

Ostrostřelecká kapela sestoupila z taneční síně dolů do háje k 60

restauraci. Zpěv, výskot a smích ani teď neumlkly a vesele jako spoledne řadili se filozofové v šik, aby se dali na zpáteční pochod.

Hlučný a veselý pluk jejich nebyl ovšem tak četný jako ráno, nebo nejeden opustil řadu, aby konal sluţbu rytířskou a ramenem svým podporoval milou dívčici cestou do Litomyšle.

V poslední řadě kráčel klátivým krokem Špína po boku svého krajana, který jej vzal ve svou ochranu. Dlouhý sirotek se jiţ

vyplakal, ale nezbavil se dočista svého zármutku a opičky.

Opodál za legií studentskou, vesele zpívající, kráčel dav věrných městských výletníků, mezi nimi slečna Elis, jiţ Vavřena vedl, a Márinka, kterouţ svěřila péči a lásce páně Frybortově.

Pozdním večerem rozlehla se městem muzika naposled. Pochod dozněl, výletníci se rozcházeli. Měli načas, nebo kdyţ k městu docházeli, zatáhlo se nebe mračny a strojilo se na déšť.

Kdyţ slečna Elis se svými filozofy domů se vrátila, odevzdavši předtím svěřenou sobě, všecku blaţenou pannu Márinku domácí paní, seděl Zelenka u stolu a pilně studoval.

„Ale, pane Zelenko, toho jste si měl přece dopřát a nebýt z jiných,“ vytrhla jej stravovatelka, spokojená s dnešní slavností.

„Není času, slečno Elis. Aţ jednou něčím budu, pak si uţ

dopřeju,“ odvětil hubený student.

„Chlebaři! Pak zahodíš zase knihy a do smrti se na ţádnou nepodíváš,“ mínil Frybort, jenţ ukládal kytici fialek do sklenky plné čerstvé vody.

Dlouho ještě seděli Frybort a Vavřena se slečnou v pokoji, rozmlouvajíce o dnešním dnu.

Byli všichni spokojeni. Jen starostlivá Elis vrhla za hovoru několik stínů: co bude v koleji a co u aktuárů? Ale mladíci se nelekali.

Špína upadl v hluboký spánek a zapomněl na to, ţe je sirotek a ţe v háji něco hrozného byl spatřil.

Nastala májová noc.

Ve své komůrce seděla u malého stolku poloodstrojená Lenka při svíčce vrhající světlo na malou, rozevřenou kníţku. V domě 61

hluboký klid, všickni uţ spali. Mladá dívka majíc ruce volně na stolku upřeny, hleděla snivě před sebe. A zase naklonila se po chvíli a četla:

Je pozdní večer, první máj –

večerní máj, je lásky čas.

Zve k lásky hrám hrdliččin hlas –

Znova se vytrhla. Venku zašumělo. Přistoupila k oknu, hleděla ven, pak zhasivši světlo, otevřela. Bylo vlaţno, příjemně; z tmavých nebes řinul se první májový déšť a šuměl mile v kvetoucích korunách stromů před oknem stojících.

A jako všecky květiny a stromy tou tichou vlaţičkou okřívaly, volnilo se jí v duši. Naklonila se ven, naslouchala jímavému šumění.

Zapomněla na své nevolné postavení a svou odvislost. Duše její hrouţila se ve sladké sny první, šťastné lásky.

Bylo jí blaze. Vzpomínala na krásnou hodinu sotva uprchlou.

Stanula v šerém háji u starého nahnutého stromu. Co asi ten ptáček, ten svědek blaţené chvíle, nyní dělá?

Vzpomene-li také on na něj? –

Tou dobou jiţ Márinka sladce spala. Neslyšela deště, jenţ na okna jejího pokojíku bubnoval. Bylať zase v háji, kdeţ splácela Frybortovi svou ztracenou sázku.

62

VII.

Nastal nový den a s ním obyčejný ţivot. Na víţce gymnazijní odzvoněno, studenti se scházeli plným počtem do koleje jako jindy.

Opojení radostné, nadšení zmizelo a střízlivé uvaţování zavládlo.

Profesor náboţenství opět nepřišel do koleje. Vzpomněli na slova přísného rektora, ţe profesor dotud nepřijde, dokud mu nebude učiněno zadost. Rokovali

o tom co činiti. Prve však, neţli se dohodli, voláni jsou někteří k rektorovi, a mezi nimi Frybort a Vavřena.

Nastalo to, co kaţdý očekával a čeho se slečna Elis strachovala, přísný výslech pro onu bouři a pro majáles. Tyto věci ve Venkovském městě se neutajily, a přišly ve všeobecnou známost.

Všecka Litomyšl přála filozofům a nejedna dívka se zalekla slyšíc, ţe by mnozí

i vyloučením mohli býti potrestáni.

Fryborta uţ ty výslechy začínaly mrzeti, ne ţe by se bál, ale ţe doma slyšel slečnu Elis skoro neustále bědovati, ţe Márinčina jasná tvář se také zasmušila.

Vavřena byl klidný jako jindy, vymlouval vše starostlivé stravovatelce; ale kdyţ nic nezmohl, mlčel. Zelenka vyučoval, studoval, pojídal k večeři chléb a ovocnou kaši jako jindy. Neţ na jeho předčasně uvadlé tváři zračilo se teď jakési tajné uspokojení.

Špínovi jako by do výslechu nic nebylo. Seděl u otevřené knihy, kouřil, a maje líce zamračeno, zamyšleně hleděl před se.

Slečna Elis domnívajíc se, ţe snad se pro ty výslechy a nastávající trest kormoutí, přistoupila k němu vloţivši jemně ruku svou jemu na rameno, začala jej těšit.

Ale neţ domluvila, obrátil se Špína a hlubokým svým hlasem zahučel:

„Jen kdyby to uţ bylo! Byl bych rád, kdyby mne vyhnali.“

Elis strnula. To by tak bylo, aby někdo z jejího bytu vyloučením byl potrestán!

Čtyřicet sedm filozofů bydlelo u ní, všickni byli povţdy mezi prvními, jsou uţ velkými pány a teď! Čest jejího bytu byla by tatam!

Strachovala se víc neţ sami studenti. Ţe prý všecka Litomyšl byla na jejich straně – Přece ne. Kdyby všichni, zajisté ne paní Rollerová a rodina páně aktuárova.

Hned ráno druhého dne po slavnosti májové jala se paní Roubínková manţelu svému, v „obrštu“ si hovějícímu, vyprávěti, jaké ty letošní majáles byly; začala velmi obšírně a zrovna nespravedlivě o tom vykládat, jak jejich pan instruktor ji a zvláště Lottynku urazil a neslušně se choval.

Dotkla se tím velmi citlivě pana aktuára. Referát svůj stupňujíc došla aţ k tomu, jak Lenka sama se po háji procházela, jak se s instruktorem bavila.

Aktuár dnes uţ několikráte hlavu svou od Herodesa krále odvrátil a byl by počal úředně vyslýchati, kdyby nebyla nastala hodina, které musel do kanceláře.

Kdyţ pak o polednách přišel domů a se naobědval, začala Roubínková znovu, dokládajíc se svědectvím paní půlmistrové Rollerové. Lenka byla v kuchyni. Dobře však tušila, ţe se o ní jedná.

Bylť pan strýček za oběda několikráte na ni svůj chladný, ledový zrak obrátil, a tomu rozuměla.

Nelekala se, na všecko připravená, neţ zarazila se přece, kdyţ na Vavřenu pomyslila.

Ten přišel odpoledne v obyčejnou hodinu Fricka vyučovat. Paní aktuárová chladně jej přivítala, Lotty jako by ho neviděla. Darmo se po Lence ohlíţel. Jistě jí teta nějakou práci vykázala tak, aby nemohla přijíti do pokoje. Kdyţ odcházel do pokoje, potkal na chodbě Rollerku.

Radostně a velmi sladce uvítala ji paní aktuárová a zdrţovala milou návštěvu tak dlouho, aţ aktuár přišel z kanceláře domů.

Všecko se vymklo z koleje.

Co byl od své manţelky slyšel, to dotvrdila a dovršila paní purkmistrová, jeţ mimo jiné dodala, ţe Lenka se přátelí s tou slečnou Elis, která je taková vlastenka, která by všecko ráda na rub 64

obrátila; na doklad toho uvedla, ţe Elis byla velmi dobrou přítelkyní neboţky Rettigové, co chtěla celou Litomyšl zvlastenčiti.

Kdyţ Rollerka odešla, nesvlekl aktuár svůj úřední kabát, ale vyšel ven přímo do Lenčiny komůrky.

Nedaleko okna seděla jeho neť šijíc, jak jí teta přikázala.

Děvče bylo překvapeno, poněvadţ strýc sem nikdy nepřicházel.

Stanul uprostřed a hleděl upřeně na Lenku. Váţně, přísně začal jako v kanceláři. Vyptával se na včerejší den, na Vavřenu a slečnu Elis.

Lenka odpovídala pevně a pravdivě, nezapírajíc, ţe s nimi mluvila. Jiţ strýc umlkl a zdálo se, ţe je po výslechu; vtom upřel svůj zrak na stolek.

„Co to máš pod šitím?“

Lenka se zarazila a mlčela.

„Podej sem.“

Nebylo zbytí.

Roubínek vzav malou kníţku, pohledl na ni zběţně. Kdyţ

poznal, ţe je českým jazykem psána, ptal se, od koho ji má.

„Je má,“ bezděky zalhala Lenka, chtějíc ušetřiti Vavřenu.

„Ah, tak ty přijímáš prezenty?“ a strýc ukázal na vnitřek desky, kdeţ instruktor jeho synáčka byl podepsán. Dívka se zarděla a mlčela.

Bylo jiţ pozdě chybu napraviti. Nepromluviv uţ ani slova, odešel aktuár váţným krokem, nesa s sebou zabavenou kníţku.

Večer si dal Roubínek mimo obyčej rozsvítit svíci, a usednuv ke stolu ve svém květovaném „obrštu“, rozevřel corpus delicti a jal se čísti.

Ubohý Mácha!

Jiţ předtím nerozumná kritika zatratila jeho Máj a nyní soudil jej poznovu aktuár Roubínek.

Kdyby byl Vavřena nebo Frybort tu chladnou, lhostejnou tvář nad těmi vroucími verši skloněnou viděl, byl by se dal do smíchu.

Manţelka i dcera jiţ ulehly, v domě nastalo ticho. Roubínek drţe v kostnaté pravici kníţku, četl a četl, patrně s velkým namáháním.

65

Českým knihám nebyl zvyklý a nadto byla tato v „rajmech“, jak aktuár říkal.

Úchvatné verše Máchovy hrozně málo naň působily. Tvář úředníkova se neměnila a po chvíli jej čtení namáhalo.

Ustal na okamţik, ale pak chtěje povinnosti své dosti učinit a kníţku jak náleţí vyšetřiti, četl znova, a to jiţ pološeptem.

Za chvíli přestaly rty jeho se pohybovat. Oči jeho však přebíhaly ještě verše, pak list obrátil, opět šeptal, umlkl – Jiţ hledí jen na jedno místo, oči přimhuřuje, zavírají se; teď třapeček jeho noční čepice se zakýval, a jiţ mu klesla unavená hlava na prsa a blaţeně klímá.

Přečetl plné dva zpěvy a z třetího zbyly mu poslední verše: Je pozdní večer – druhý máj –

večerní máj – je lásky čas,

hrdliččin zve ku lásce hlas.

Roubínku, Roubínku!

Pan aktuár vstal dle všeho levou nohou z postele. Byl mrzut.

Snad příčinou toho byly ošklivé sny, jaké jej téměř po celou noc souţily. Arest, řetězy, policajti daleko větší a hroznější neţ

Kmoníček, šibenice, kostlivci, to všecko se mu pletlo v zmateném snu, z něhoţ div se nepropotil hrůzou a zděšením.

A to všecko ta kníţka, ty „rajmy“!

Takové neznaboţské knihy čte jeho schovanka, takové jí půjčuje instruktor jeho syna! Dobře to tušil, ţe to takový vlastenec, novotář.

Mrzut odešel do kanceláře.

Téhoţ dopoledne setkala se paní aktuárová s paní purkmistrovou Rollerovou a hodnou chvíli spolu rozmlouvaly.

Rollerka vypravovala, ţe byla navštívit pátera rektora a tam ţe se všeho jak náleţí dobře dověděla.

A neţ poledne minulo, byla jedna řeč, ţe nejhůře v tom jsou filozofové z bytu slečny Elis, z nichţ dva aspoň budou vyhnáni.

66

Tuto novinu vypravovala Roubínková svému muţi po obědě, kdyţ se mu při dýmce v mrzutosti jen poněkud ulehčilo.

Slečna Lotty sedíc u okna na pohodlné ţidli, škodolibě upírala své oči na Lenku, ubrus ze stolu skládající. Viděla, jak její sokyně sebou trhla a zbledla, jak ustrašeně k tetě vzhledla.

„Ten divně jednou skončí! Ještě tak mladý a uţ se drţí novot a dělá proti představeným revoluci. Zaslouţí si notně přísný trest,“

chladně pravil Roubínek a pustil váţně kotouč dýmu.

Lenka, předtím na okamţik jako strnulá, vztyčila nyní hlavu a kvapně odešla. Do duše urazila ji ta bezcitnost a obmezenost.

„Ta bude vyvádět!“ mínila Lotty, kdyţ sestřenka odešla.

„Ta bude ještě paličatější! Na, es wird sich zeigen!“

Od slečny Elis odešla paní domácí, kdyţ jí bezděky způsobila velkou starost. Povědělať Márinčina matka, co zaslechla o studentech, zvláště o Vavřenovi a Frybortovi.

Stará, suchoučká slečna seděla, teskně očekávajíc, aţ by někdo z pánů filozofů se vrátil.

Konečně zahřmotilo na schodech a do pokoje kvapně vstoupil veselý Hanák.

„Ach, pane Fryborte, ţe konečně jdete! Mám srdce jako jáhlu.

Řekněte mně, co se děje? Odkud jdete?“

„Od výslechu.“

„A je pravda, ţe – vás – ţe budete musit pryč?“ Filozof se zasmál.

„To vyţenou celou filozofii. Všichni za jednoho!“

„A coţ kdyţ se tak stane?“ Frybort zasmál se znova. „A vy se ještě smějete? Ta hanba!“

„Nic špatného jsem nevykonal. Bránili jsme starý zvyk.“

„Ale bude po studiích.“

„Co potřebuju vědět, abych byl řádným občanem, to vím, knihoţrout by beztoho ze mne nebyl!“

„A Márinka?“

„Márinka? Ta mne má ráda a vezme si mne, budu-li sedlákem na Hané, tak jako kdybych byl nějakým advokátem!“

67

„Coţ vy, ale pan Vavřena! Co by ten dělal!“

„Však oni si to dobře rozmyslí, neţ takového výborného studenta vyţenou a zkazí. Ostatně, páter German se ho zastane a koneckonců: ex moribus primam, cetera eminenter!“

Slečna majíc po tolik let filozofy, přiučila se těm latinským třídám na vysvědčeních a rozuměla dobře, co Frybort řekl:

„Kdyby to tak Pán Bůh dal! Je po výslechu?“

„Ano, zejtra snad jiţ bude vyhlášen rozsudek.“

„A kde je pan Vavřena?“

„Šel do hodiny.“

Vavřena kráčeje po schodech k bytu aktuárovu, hleděl dychtivě před se a čekal, ţe Lenku uvidí. Ale chodba byla prázdna, dveře Lenčina pokojíku zavřeny. Jiţ druhý den jí neviděl. Touţil ji spatřiti.

Věděl, ţe to není náhodou, ţe aktuárka jí brání. Dnes bylo jako včera, ani matka, ani dcera si instruktora tak nevšimly, jako jindy.

Jediné bylo dnes kromobyčejné to, ţe pan aktuár uţ byl doma.

Vavřena učil. Jindy přes tu chvíli přicházívala slečna Lotty pro to neb ono, teď se z prvního pokoje ani nehnula. Kdyţ bylo po hodině, aktuár sedě ve své lenošce a hledě na Herodesa krále, zastavil Vavřenu a mluvil k němu. Pověděl svým lhostejným, chladným způsobem, ţe je úředníkem, jenţ musí býti pořádným, a ţe tedy pořádek také na jiných ţádati musí. Pan instruktor však ţe si všímá příliš jiných věcí, co se naň nepatří, a ţe mu to bude ještě jednou škodit více neţ teď. Ţe by měl jen studovat, a ne si rebelie a zbytečného vlastenčení všímat a jiné kazit.

„Ţiţka a císař Josef byli také Čechové,“ tentokrát nedodal však

„a ten kostel tu máme po nich na památku“, nýbrţ: „a nečetli taky takové hloupé, neznaboţské knihy, jakými mladým holkám rozum pletete. Nač holce kniha? Vařečka a ne lejstro! A pak chci, aby Fricek

–“

„Pane aktuáre, račte mně laskavě zkrátka říci, co míníte.“

68

Aktuárův zrak opustil Herodesa krále a utkvěl na tom opováţlivém mladíkovi, coţ znamenalo, ţe Roubínek byl nemálo udiven a překvapen.

„Míním, ţe si jiného – instruktora – a tu máte za měsíc –“ Ukázal na stůl, kdeţ byl Vavřenův měsíční plat na květen vysázen.

Vavřena podotknuv, ţe si těch peněz ještě nezaslouţil, poděkoval a odešel bez peněz.

Roubínková i dcera byly překvapeny. Domnívalyť se, ţe bude Vavřena ohromen, ţe bude se omlouvat, a on ukloniv se a hrdě vztýčiv hlavu, odešel.

„Ó, toho hrdopýška! Jak jsme se v něm zmýlili!“ zvolala aktuárová.

Od aktuárů nešel Vavřena přímo domů, ale volným krokem ubíral se z města ven, aţ se v nedošínském háji ocitl.

Neţ se v svém zamyšlení nadál, stanul nedaleko starého, nahrbeného stromu v hloubi hájové. Plíţil se opět pod jeho korunou, a hleděl upřeně k mocné haluzi, k níţ bylo hnízdečko jeho přilepeno.

Bylo celé, dobře zachovalé.

Pak zacházel dále, aţ na lavičku pod starým bukem se usadil; myšlenky jeho byly dosud u starého stromu, kde s Lenkou stál, kde ruku její tiskl.

Jak jí dá zprávu, kterou byl přislíbil, jak bude dále?

Slečna Elis i její studenti byli dávno po večeři, kdyţ Vavřena přišel. Zůstal v předním pokoji.

„Slečno, stalo se, co jste předpovídala.“

„Pustili vás?“ a polekaná vzhledla k mladému muţi.

„Ano, ublíţí mně to, ale nezabije. Neţ –“

„Rozumím, pane Vavřeno. Kdoţ ví, proč to je dobré, a věrnost vítězí!“ dodala významně.

„Ano, doufám, věřím, ale vy musíte býti se mnou.“

Elis podala mu svou drobnou ruku, kterou mladý filozof vděčně stiskl.

69

VIII.

V koleji bylo mnoho jednání a vyslýchání. Mnozí tušili zlý konec, v městě se vypravovalo o nejhorším. Profesor náboţenství, rektor a biskupský komisař uznali, ţe se filozofové hrubě provinili a ţe tedy je nutný přísný trest.

Profesor náboţenství ţádal neústupně dostiučinění za pohanu, která se mu stala. Na štěstí studentů nepředl s ním rektor zrovna dobrou přízi, a tak bezděky, vlastně úmyslně, klonil se k filozofům, kteří nadto za výslechu doznali, ţe nemínili proti profesorovi demonstrovati, nýbrţ ţe ten přípis je tak rozčilil, ano, kdyţ tu slavnost „majáles“ uspořádali, nemínili nic tím proti profesorům, jak najevo dali, volajíce, prve neţ do háje vytáhli, „vivat“ akademii a jim.

V tom je vydatně podporoval starý, váţený páter German, který se jich ve sboru zastal co nejvydatněji. Neţ přísný rektor sotva by byl povolil. Přišlo pak k němu několik předních měšťanů a sousedů prosit za studenty.

Mnohým by tím bylo uleveno, ale několik těch „předáků“, kteří všechno zosnovali, byl by přece nejtěţší trest stihl. Neţ na štěstí všech pobavila ta historie mocného pána, který se všemu tomu srdečně zasmál a z odvahy filozofů měl radost.

Byl sousedem rektorovým. Kdyţ takový pán z krásného zámku, bohatý, mocný, za někoho slovíčko ztratí, nepadne to slovo na skálu.

Hrabě George byl ten deus ex machina, jenţ všechno umírnil, smířil a dobře zakončil.

Deputace k profesoru náboţenství, některé „primae e moribus“ a něco hodin ve filozofském karceru byly následky, které mnohé filozofy stihly za tu bouři v koleji a slavnost „majáles“.

Slečna Elis div se na Fryborta nerozhněvala, kdyţ v neděli ráno s ní a se všemi v bytu ţalostně a bolestně se loučil, ubíraje se do koleje, aby vyměřené hodiny si tam odseděl. Šelma šelmovská! Ještě si z toho šašky tropí!

I Vavřena vesele odcházel a za ním jako medvěd hučící Špína.

Slečna Elis nevyšla toho dne ani z domu. Sedmačtyřicet filozofů u ní bydlelo, a ţádný z nich nebyl takto potrestán! Všichni jsou jiţ

páni – a teď tři najednou v karceru!

Jenom tím se těšila, ţe není sama postiţena a ţe ti její filozofové přece jsou nejlepší a něco dovedou. Mrzelo ji jejich potrestání, ale pana Zelenku přece nepochválila, ba za celý den s ním ani slovíčka nepromluvila.

Všichni v městě se z toho potěšili, ţe filozofy horší a přísnější tresty nestihly; jen paní Rollerová mínila, ţe by jinak s takovými vzpurnými mladíky zatočila. Také paní aktuárová byla zklamána, neţ co pravda, měla i na tomto trestu dosti.

Neţ minul týden, měl Fricek nového instruktora, tichého, přičinlivého filozofa, o němţ rektor dal panu aktuárovi svědectví, ţe pilně studuje, ano i více, neţli se v koleji ţádá. Lottynka i matka zpočátku jej nadmíru vlídně vítaly, jsouce k němu velmi laskavy, ale za týden uţ zchladla slečna dcera. Coţ všechno naplat, nebyl to přece Vavřena. Vyrovnal se mu věděním, ale to u slečinky neváţilo.

Nebyl tak hezký, nadto, jak se zdálo, se jich ostýchal a bál. Přišel-li, pozdravil, odcházeje klonil se a zdravil opět, více téměř od něho neuslyšely.

„Hodný je, aber unbeholfen,“ to byla suma všeho pozorování a úsudku slečny Lottynky, s čímţ i matinka souhlasila.

Lenka by však odporovala a dala pravdě průchod, ţe pan instruktor je obratný. Sotva týden k nim chodil a jiţ jí velmi zručně a opatrně dodal kníţku, v níţ našla psaníčko.

Tam četla:

„Broţ je dobrý vlastenec. Věřte mu. Bývám v háji. Na starém stromě všecko dobře. Jen já v háji někoho nadarmo hledám, ale doufám a věřím, ţe jej jednou najdu. Touţím s Vámi promluviti.

Těším se, ţe mně aspoň řádečkem odpovíte. Pak udám více. Mějte se dobře! Váš V.“

Četla ne jednou, dvakrát, ale přečasto, kaţdého večera ve své komůrce.

71

Za krátký čas dodal Broţ odpověď. Vavřena spěchal do zámeckého parku a tam v šeré dolině ve stínu starých jedlí přečetl dychtivě ţádanou odpověď:

„Způsobil jste mi velkou radost. Věřím, doufám. Pozdravujte háj a starý strom.“

„Věřím, doufám!“ opakoval potěšený mladý filozof.

Jaro míjelo a přicházelo léto.

Frybort byl vesel a šťasten a začínal studovati, nebo blíţila se doba zkoušky. Vídal často Márinku, hovoříval s ní a ţertoval a nejednou přinesl si kytici čerstvých, vonných květin.

Bodrý Hanák byl vţdy vesel a blaţen, přinesl-li kytici, ale nepověděl od koho; slečna Elis také nezradila a paní domácí uţ více nezpozorovala na něm kabát na prsou zabílený.

Jen Špína mohl svědčiti, ten však ani nedutal. Byl teď více neţ

jindy málomluvný, mrzutý a silně kouřil i studoval, aţ se tomu slečna Elis divila. S ní teď častěji Vavřena o samotě mluvíval a vţdy o Lence, kterou by Elis sama opět ráda viděla.

Zamilovalať si ji, bylať neteří jejího Jiříka, a ráda by ji od aktuárů vysvobodila.

Znala Vavřenu, důvěřovala v jeho povahu.

Ti dva byli by po celý ţivot spolu šťastni. Ba počítala jiţ v duchu, jak dlouho Vavřena ještě musí studovati, neţ dosáhne pevného postavení, neţ by se mohl ţenit. Neviděla ho u oltáře s ţádnou jinou neţli s Lenkou. –

Broţ pilně vyučoval Fricka, takţe pan aktuár tichého instruktora si velmi chválil a také panu listovnímu jednou v neděli za

„růţového“ hovoru podotkl, ţe se mu ten nový učitel proto nejvíce líbí, ţe je skromný a ne do světa, ţe si podle všeho nevšímá ţádných novot a zbytečností, jaké mladému věku nepříslušejí. I Lenka nepřestávala býti vděčnou Broţovi, jenţ od Vavřeny nejen české knihy, ale i psaníčka v nich přinášel.

Ačkoliv mladý filozof často kolem starého domu, v němţ

Roubínek bydlil, chodíval, spatřil jen málokdy Lenku; tetinka ji z oka nespustila. Vavřena byl spokojen a šťasten, kdyţ milé děvče 72

zahledl; ponenáhlu však mu to nestačilo. Chtěl, musil s ní mluvit, a v tom právě mu slečna Elis po mnohých poradách pomohla.

Lenka nemohla chodit na filozofskou mši, musila do zámku.

Tam se shledala s Elis, která byla vţdy šťastna, ţe si s tou milou dívčinou aspoň několik slov na galerii před kaplí zámeckou mohla pohovořiti. Potřetí přivedla s sebou domácích Márinku a mladá děvčata, jiţ dříve se znající, spřátelila se. Márinka chodívala jindy ovšem na mši filozofů, ale tuto malou oběť ráda přinesla, uţ také zasvěcená v tajemství Vavřenovo, hodné slečně Elis i příteli Frybortovu.

Márinka vyzvala Lenku, aby v neděli odpoledne, kdy má čas, přišla do zámeckého parku, tam ţe si déle pohovoří.

Tak se stalo. Co pan aktuár na Herodesa krále hledě s panem listovním růţově se bavil a manţelka jeho u nich seděla a Lottynka u některé přítelkyně návštěvou meškala, odskočila Lenka do blizounkého parku, kdeţ Márinka na ni čekala. Tou dobou bývalo tam málo lidí, neboť všichni vycházeli do Nedošína a jinam za město. Ale divnou náhodou vábila zámecká zahrada v tu dobu dva filozofy, kteří tu pravidelně jako znenadání mezi stromy se zjevili a zanedlouho k děvčatům se přibočili.

Blaţené chvilky v parku byly kratičké, a přece stačily, aby Vavřena poznal, jak Lenka mu je srdečně oddána, jakého je vroucího citu a šlechetné mysli, přece obsahovaly tolik, ţe Lenka po celé dny a týdny na ně vzpomínala a z nich potěšení čerpala.

Co oba váţně rozmlouvali, bavil Frybort ţerty a vtipem svou Márinku.

Vavřena jen litoval, a Lenka také, ţe ty schůzky nebyly kaţdého dne, ba ani ne kaţdé neděle. Někdy jich několik uplynulo, neţ

Lenka opět Márince oznámila, ţe bude jí moţná přijíti.

A tak nezbývalo neţ psaní, které váţný postillon d’amour svědomitě a spolehlivě donášel.

Tu neděli po svatém Antonínu byla v háji nedošínském u kapličky pouť, a toho dne bylo tam, jako vţdy jindy, skoro celé 73

město. I paní aktuárová s Lottynkou se tam odebraly a bavily se mezi honorací velmi dobře.

Paní Rollerová přišla poněkud později, ale přinesla paní Roubínkové noviny, jaké noviny!

Pulmistrová věděla neb dověděla se všeho, a tak nezůstaly jí chůzky Lenčiny s Vavřenou tajny.

Paní Roubínková ţasla, trnula, jak ta její schovanka se zapomíná a způsobu a dobrých mravů nedbá; chystala se na ni, ba zahrozila.

Lottynka byla dočista zklamána.

Lenka seděla k večeru ve své komůrce, hledíc otevřeným oknem do zahrádky. V myšlenkách byla ještě v parku pod střemchou u Vavřeny. Vtom zašustěly venku šaty, a paní teta po procházce ještě nesvlečená vstoupila. Nastal přísný výslech. Neť nezapírala, nelhala, toho nedovedla. Pověděla, ţe byla v parku, a na další otázky přiznala klidně, ţe s Vavřenou mluvila.

To rozhněvalo paní aktuárovou tím více. Čekala, ţe bude zapírati, plačíc prositi; neţ vzdorná hlavička se nesklonila, jak paní teta očekávala.

Přivolán i pan aktuár na pomoc. Nastala bouřka v domě. Z toho ze všeho vyšlo, ţe Lence zapověděla teta chodit do parku a s Vavřenou vůbec mluviti, coţ i muţ potvrdil, a nakonec hrozba paní Roubínkové, ţe kdyby Lenka při tom všem setrvala, ţe by tím vzdala se mateřské péče své tety a ţe by si mohla jíti za tím hladomřivým, na nic pyšným filozofem.

V měsíci červenci přijel sám hradecký biskup, aby přítomen byl zkouškám, jmenovitě z náboţenství.

Zelenka zhubeněl jako louč od samého studování.

Navečer před vlastní zkouškou poţádal Špína slečnu Elis, aby mu přichystala černou kávu, ţe bude celou noc studovati. Slečna Elis za takových okamţiků bděla se svými studenty. Večer, bylo okolo desáté hodiny, Frybort sklapl knihu. „Co umím, umím, za noc to nezhltnu.“

74

Ulehl a za chvíli spal blaţeně a spokojen. Po jedenácté sklapl Vavřena knihu a zanedlouho i jemu zavřel spánek umdlené oči. Tou dobou popíjel Špína černou kávu, aby zaplašil všechnu ospalost.

Kniha náboţenství leţela před ním, četl a kouřil. Hustý dým válel se u velkých kotoučích nízkým pokojíkem jako mlha na horách a jimi bylo viděti neumdlenou bledou hlavu Zelenkovu, který shrben nad explikacemi za druhým stolkem při svitu olejové lampičky studoval, či „dřel“, jak Frybort říkával.

Slečna Elis seděla ve svém pokoji u okna, hledíc do tiché, vlaţné noci. Myslila, ţe zejtra její studenti jí hanbu neudělají. O Zelenkovi a Vavřenovi byla jista, Frybort měl hlavu jako stříbrný zvonek a Špína poslední čas velmi pilně studoval. Ale starostlivá slečna nevěděla, ţe jen u knihy sedal a myšlenkami bůhvíkde bloudil. Bylo k půlnoci, kdyţ zlehýnka otevřela dveře vedlejšího pokojíku. Slyšela poklidný dech spících, viděla Zelenku jako noční sůvu bdělého, a tam v koutku sedí Špína nad knihou. Sklenice prázdna, káva vypita – a slyš, to chrapot! Probůh! Vypije kávu a – spí! –

„Chudák je zmořený!“ pomyslila si Elis. „Zmohlo jej to ustavičné studování. Snad bych jej měla vzbudit? Ale je pozdě a on rozespalý, unavený.“

A zase šourala se tichounce zpět a uloţila se.

Ráno druhého dne, kdyţ se filozofové ubírali ke zkoušce, přála jim mnoho štěstí, připomínajíc, aby se pokropili svěcenou vodou a svatým kříţem se poznamenali. Celé dopoledne byla jako na špendlíkách, přes tu chvíli vybíhala k oknu a vyhlíţela. Domácích Márinka měla se tak jako Elis, k níţ často do kuchyně „jen na odskok“ přiběhla. O jiném hovor nebyl neţ o studentech a zkoušce.

Prohřátým vzduchem chvěly se zvuky zvonu poledne oznamujícího, minula půla, a teprve ozvaly se kroky a hlasy dole na síni. Elis odhodivši lţíci, vyšla rychle na chodbu.

Zdola slyšela Márinčin veselý hlas a Frybortův smích. Ó, dobře to skončilo! A tu jiţ pan Zelenka. Bledá, suchounká tvář je vyjasněna, rty se usmívají.

„Omnia eminenter, slečno!“

75

„Však jste si toho zaslouţil. Vítám vás.“

Za ním stoupal Vavřena, klidnější, ale také veselý, a poslední Frybort.

„Slečno Elis,“ volal jiţ na schodech, „máte-li dost ovsa a šlejšek na krmení? Nesu vám hus –“

„Pěkně děkuju, to by pantáta vás s takovým ptactvem nerad viděl.“

„Rád uvidí, rád. Samé eminence to nejsou, ale dobře to dopadlo.“

„Chvála Pánu Bohu! Ale kde jest pan Špína?“

Vavřena i Frybort umlkli. Zatím vstoupili do pokoje.

„Chudák, ve všem má neštěstí,“ pravil váţně Vavřena. „A tak studoval! Co začne?“

Slečna Elis měla radost pokaţenu. Počítala najisto, ţe Špína, předtím tak vytrvale studovavší, jak náleţí obstojí.

Čekali naň, ale on nešel.

„Nechtěl nám kazit radost,“ mínil Vavřena, „a opravdu, netěší mne dnešní den tak, jako by mne těšil, kdyby i Špína s námi mohl se radovat.“

Ten zatím za tichého, parného odpoledne seděl v zámeckém parku dole v houštině pod starou jedlí. Opíraje tvář svou o dlaň, hleděl upřeně do země.

Ze své rány, která jej stihla, se jiţ probíral. Uvaţoval nyní, co mu zbývá, kterou cestou by se měl dáti. Dlouho tak seděl, aţ konečně volným krokem vyšel z parku. Městem kráčel rychleji, neohlíţeje se; domnívalť se, ţe všichni se za ním obracejí, šeptají a úsměšně naň hledí. Doma zastal jen slečnu Elis. Přinesla mu jídlo, snášela mu, co měla, avšak o zkoušku nezavadila ani slovíčkem.

Špína pojedl něco málo. Pak obrátiv se ke slečně, pravil:

„Tak uţ víte –“

„Vím a divím se tomu. Byl jste tak pilný.“

„Hm, uţ se stalo.“

„Škoda roku!“

„Nebudu opakovat. Mne tu všecko pronásleduje.“

76

„A co začnete?“

„Půjdu do kláštera,“ pravil temně, ale pevně. „Ale vţdyť máte z náboţenství nedobrou.“ „U milosrdných mne proto přijmou.“

„Probůh, pane Špíno!“

Ale on se jiţ rozhodl. Vyloţil jí, ţe nemá ţádné podpory, ţe kaţdou skývu si musí trpce zaslouţiti. „Proč bych se souţil, nic nečekám, nedoufám, a kdybych tu zůstal, dopadlo by to zase tak, nebo tu nemám pokoje.“

Zamlčel se. Slečna Elis stanuvši nedaleko od něho, pravila soucitně: „Znám vaše neštěstí a vím –“

Filozof zvedl prudce hlavu.

„Vy víte? No, teď se mi teprve vysmějí!“

„Ale, pane Špíno, co si o mně myslíte?“

Neţ on jiţ ani nehlesl. Byl zdánlivě klidný; za tou lhostejnou tváří tajila se však bouře citů. Za chvíli vstav, odešel do svého pokojíku. Slečna Elis hledíc na tu postavu v chatrném šatě kupředu nahnutou, pocítila hlubokou soustrast.

Propadlý filozof stanul u okna svého pokojíku a hleděl zamyšlen do náměstí. Tam bylo nadobyčej ţivo. Studenti ve valných tlupách se procházeli, a všichni byli veselí, ţivě rukama rozkládali. Viděl přijíţděti vozy, na nich naloţené studentské kufry, u vozů kráčeli otcové, měšťané, venkované v rozmanitých krojích. Všichni přijeli sobě pro své syny, z nichţ se potěší; odvezou je domů, kdeţ zaţijí šťastných a veselých prázdnin. Pro něho nikdo nepřijde; nemá domova, ani otce, ani pečlivé, dobrotivé matky, nikoho, kdo by jej přátelsky a radostně na vagace vítal.

Zrak jeho utkvěl na protější straně náměstí; tam před domem stál venkovský vůz, do něhoţ byl zapřaţen silný hnědáček. Na voze černal se jiţ kufr, na němţ leţel uzel peřin ve strakatě pruhovaných cejchách. U hlavy koňovy stál malý studentík, gymnazista, který dnes zajisté radostí, očekáváním a tuţbou oka nezamhouřil; hladil něţně i radostně nozdry milého koně, kterého tak dávno jiţ neviděl a který jej co nevidět doveze k mamince.

Otec ještě u domácího pána rovná, synek nemůţe se jiţ dočkati.

77

Prostinký ten výjev otřásl Špínou. Rázem viděl před sebou starou, bílou kobylu strýce faráře, která jej, mladého studentíka, rok co rok k strýci a rodičům dováţela.

Vzpomněl, jak i on radostně ji vítal a hladíval, vzpomněl, jak domů dojíţděl, jak matka uţ mu naproti chodila, jak strýc farář jej za dobré vysvědčení hladil a odměňoval – Všecky ty prosté, ale pro něho tak vzácné a radostné výjevy blaţeného mládí mihly se jeho duší jako krásný sen; opřev hlavu o zeď, dal se do pláče. –

Toho dne bylo v Litomyšli mnoho radostí, ale také dost smutku.

Nejedna panenka trudně se zamyslila, ţe její filozof aţ za měsíce opět přijde, ba mnohý, opouštěje filozofii, více se nevrátí a na vysokých školách ve hlučné Praze snad zapomene.

Lence se také kalily oči, ale snaţila se vyloudit na rty úsměv.

Neměla s Vavřenou mluviti, přísným trestem jí hrozili. Ale co jí hrozba, co trest?

Přišla tajně za soumraku na zapovězené místo do parku. Mnoho se odváţila. Samotná, tou pozdní dobou – ale měl by Vavřena odejít, aniţ by s ním promluvila?

Růţová zář korunami probleskující pohasla, v háji se tmělo.

Lenka měla se k odchodu. Šli několik kroků, stanuli opět, aţ

neúprosný čas přikázal. Lenka podala Vavřenovi ruku; on stisknuv ji, přiţehl rozechvěnou dívku k svému srdci a políbil svěţí její rty.

Zmlkla v jeho náručí; viděl v zášeří ubledlou její tvář, přivřená, dlouhou řasou lemovaná víčka. Náhle se mu vytrhla a kvapila odtud. Bělavý šat mihl se ještě křovinami, branka vedoucí k panskému domu zaskřípala.

Lenka zmizela. Vavřenovi znělo dosud tiché, vroucí:

„Nezapomeň!“ a na rtech cítil dosud ţhoucí políbení milované dívky. Stál dosud na témţe místě a hleděl v tu stranu, kterou zmizela. Setmělo se.

V hospodě u Prenců bylo jiţ rozsvíceno a pod visutou lampou veselo. Páni filozofové, kteří teprve zejtra odjedou, sešli se tu, aby naposled v kolegiálním, přátelském krouţku se pobavili. Veselosti 78

nebyl nedostatek – toť, aby student před prázdninami se rmoutil.

Chvílemi kolovala píseň, pak ji přerušil smích, hluk a ţerty. Ale smích neměl konce, kdyţ Frybort svým vtipným způsobem jal se vypravovati nehodu, která stihla paní Rollerovou. Dnes uţ to vešlo sice ve všeobecnou známost, ale kdyţ Frybort vypravoval, smáli se nanovo.

Při slavné dnešní mši dodrala se aţ na kůr a tam u samého zábradlí se usadila, majíc svůj váček na pletivo před sebou. Jak pilně pozorovala a svým pichlavým zrakem někam stranou hleděla, spatřil někdo blíţe stojící, ţe váček je otevřený a navrchu v něm ţe divná věc. Kdyţ potom Rollerka opět se obrátila, div nevykřikla.

Vzchopivši se rychle, vztáhla pravici po váčku, který sklouzl divnou náhodou přes zábradlí; ale nezadrţela ho. Kloníc se za ním, pozorovala, ţe lidé se k ní vzhůru obracejí, ţe tu udiveně, tam smějíce se karty lapají, které z váčku vypadly a jako velké chomáčky sněhové třepetavě, zvolna na udivený dav se sypaly.

Bylo smíchu a vtipů v celé Litomyšli pro nešťastný pád karet paní pulmistrové.

Největší však radost z toho měli filozofové u Prenců shromáţdění. Bylo jiţ pozdě, ale smích, hluk a zpěv tam neustával.

Celé město dřímalo v objetí vlaţné červencové noci. Lidé, kteří seděli na lavičkách před domy, zmizeli k půlnoci. Ještě zněl kdes otevřeným oknem drnkot kytary; i ten umlkl. Ticho.

V arkýři staroţitného domu seděla u otevřeného okna domácích Márinka. Nemohla usnouti. Viděla na náměstí i do uličky tam vybíhající, na protější radní věţ, za níţ klenulo se tmavomodré, hvězdami poseté nebe. Slečna Elis jí pověděla, ţe Frybort zvečera odešel. Vrátil se?

A jak ujdou ty prázdniny? Smutný, dlouhý čas!

Pojednou rozlehl se v šeré uličce proud ztlumených zvuků, lahodných muţských hlasů. Márinka sebou trhla, pak uskočila, napjatě naslouchajíc. Jiţ rozeznává jeden – toť Frybortův zvučný hlas. Zastaveníčko! Jí! Jak krásný zpěv, jak tišinou noční mile zaznívá! Přistoupila opatrně k oknu. Zahledla dole zpěváky, kolegy 79

Frybortovy, kteréhoţ i v šeru poznala. Slyšela, ţe naproti se okna otvírají, ţe lidé k nim přistupují; uskočila nanovo. Jí na počest!

Zpěv dozvučel. Kroky rozcházejících se zpěváků ozývaly se po dlaţbě, aţ zanikly; pak zarachotil klíč v domovních dveřích, slyšela po schodech kroky, jeţ ztichly u dveří jejího pokojíku. Zachvěla se, váhala, pak přistoupila blíţe.

„Márinko, dobrou noc! Dobrou noc!“ ozval se venku tichý, srdečný hlas.

Ó, jak ráda by mu poděkovala a pověděla, jakou radost jí způsobil!

Ale nemohla, nesměla a jen potichu opakovala: „Dobrou noc!“

Dveře vrzly, Frybort zašel. Všude zase klid, jen v srdci Márinčině ne. Dobrou noc!

Stěhování studentů bylo všeobecné. Na všech cestách z Litomyšle vedoucích bylo viděti četné vozy obtíţené nářadím studentským, mířící do rozmanitých končin Čech i Moravy. Zelenka odjel dopoledne, brzo po něm Vavřena a odpoledne loučil se Frybort. Otec jeho, poctivý, zachovalý Hanák, děkoval srdečně slečně Elis, ţe tak syna jeho opatrovala, a vyřizoval pozdravení od panímámy, která jí leccos na znamení své uznalosti poslala do hospodářství. Veselý filozof loučil se vesele se všemi v domě, ale kdyţ Márince, té chvíle váţné a zamlklé, ruku naposledy stiskl, opustila jej veselost.

„Maličko a uvidíme se zase! Sbohem!“ zvolal srdečně. Všechno ponenáhlu odjelo a v Litomyšli bylo, jako by vymetl. Stalať se na krátký čas chudší o několik set lidí, a to mladých a bujných. I v domech bylo ticho, smutno.

„Je tu jako po pohřbu,“ pravila slečna Elis paní domácí.

„Ba bylo by tu smutno bez nich, viď, Márinko?“ Dcerka se zarděla.

„Je mi, jako by mně synové odešli. Věřte mně, paní domácí, sedmačtyřicet filozofů jsem měla v bytu, ale tyto mám nejradši,“ a myslila vlastně nejvíce na Vavřenu a Fryborta.

80

„A co pan Špína?“ ptala se paní domácí.

„Půjde zejtra, chudák, do kláštera.“

Ten za celé odpoledne někde se toulal. Pozdě odpoledne bylo jej v zámeckém parku vidět, an sedí pod stromy zamyšlen. Odtud zašel domů, poţádal slečnu Elis, aby mu nedala zaspati, aţ časně zrána odejde.

„A nerozloučíte se s nikým?“

„S kým?“

„S paní domácí?“

„Tu zastanu v krámě. Do bytu nepůjdu.“ Elis porozuměla.

„Tak Márinku ani neuvidíte,“ dodala jemně.

„Ne – nechci –,“ vyrazil stísněným hlasem. „Ale řekněte jí –

prosím –,“ líce Špínovo zbarvilo se do temna, „řekněte jí, ţe jí přeju mnoho štěstí, aby byla vţdycky šťastna.“ Umlkl a víc o ní nepromluvil.

Spal té noci málo. Poslední chvíle strastného, klopotného, ale přece volného ţivota. Co jej čeká? Radost a štěstí nikde, o tom byl přesvědčen.

Ráno mu do jeho skrovného uzlíku slečna Elis přidala ještě zásoby potravní.

Nepomyslil si, ţe se bude tak těţce rozcházeti. V ten okamţik uvědomil si, jak starostlivá, hodná, dobrá ta jeho stravovatelka byla, takové duše ţe uţ nenajde. Hlas se mu třásl, kdyţ jí za všecko děkoval.

Elis uronila nejednu slzu a ţádala, aby na ni také někdy psaníčkem vzpomněl. Kdyţ vyšel na síň, stanul jako ohromený.

Bylo záhy zrána a Mařenka jiţ ustrojená, čerstvá jako růţe stála na síni u schodů, jako by naň čekala. Přistoupil k ní, ale nemohl promluviti. Hrdlo se mu stáhlo, jen oči mluvily. Pak slyšel její lahodný hlas, který mu tolikrát srdce rozechvěl.

„Ani byste mi sbohem nedal, pane Špíno. Mějte se dobře a vzpomeňte také na nás!“

81

Bylo mu, jako by se v šeré síni vyjasnilo. Na rtech zjevil se mu úsměv. Promluvil něco spleteně, z čehoţ jen jasné bylo: „Buďte šťastna! Sbohem!“

To překvapující setkání, poslední radost i ţal, způsobila mu také slečna Elis.

Probral se teprve, kdyţ byl za Litomyšlí. Uzlík v levé, hůl v pravici, kráčel silnicí k Vysokému Mýtu. Tam kde dostoupila návrší, stanul u starého topole vedle cesty. Filozof hleděl naposled na krajinu a město, kdeţ byl své mládí strávil. Bylo jasné, srpnové jitro.

Ó, jak tu pěkně, milo! Údolí nedošínské, lučiny, háj – všecko tak svěţí, čerstvé, z tmavé zeleni vystupující domy města jako v zahradě. Tam krásný zámek v parku, nedaleko ta nešťastná kolej, dole radní věţ a naproti staroţitný dům s arkýřem, a tam –

Na vše to zíral naposledy, navţdy s milými místy se loučil, a zároveň své mladosti a svobodě sbohem dával –

Ó, léta studentská!

Doby radostí i starostí, doby úsilného studování, obavy a strachu ze zkoušek, doby vtipu, veselosti a zpěvu, doby kondic a úmorného vyučování, svěţí mysli, bujarých sil, doby strádání i hladu, a přece bohaté růţovými sny, plné nadějí a plánů, doby svobody, přátelství, prvních veršů a první lásky! Ó, kdoţ by rád s vámi se loučil, kdoţ

by z celé duše na vás nevzpomínal v tísni a chladu přísného ţivota, plného rozporů a zklamání!

82

IX.

Slečna Elis byla dobroditelkou mladých milujících, a proto byla u ní skoro filiální pošta.

Sluha poštovní pokaţdé, kdy diligence přijela, přinesl jí aspoň jedno psaní, a ona málokteré rozpečetila.

Prohledla obálku, a uzřevši to neb ono znaménko, uschovala je do prádelníku do modliteb. Obyčejně, jak poštovní sluha odešel, přiběhla ihned domácích Márinka a dychtivě se tázala:

„Něco pro mne?“

Zazářila, kdyţ slečna usmívajíc se odtušila: „Tohle je z Moravy.“

Někdy došly náhodou dva listy a tu pak určovala Elis:

„Ten je váš, ten do zámecké kaple.“

Tam totiţ je odevzdala Márinka Lence, s kterou se tam kaţdé neděle shledala.

„Tak co píše?“ ptávala se dodatečně slečna, kdykoliv děvče list rychle zrakoma přeletlo.

„Mnoho pozdravení a díků, a ţe se těší, aţ tu zas bude.“

„Věřím, věřím; a vy také, panno Márinko, viďte?“

Asi dvakráte psal Frybort přímo slečně Elis. Vavřena pak vícekráte. Zelenka však si ani jednou nevzpomněl a Špína také nedával o sobě věděti.

„Co by chudák psal, leda o neštěstí,“ mínila slečna Elis, kdyţ tak za rozpravy Márinka se o něm zmínila.

Tak míjel den veselých prázdnin po dni, studentům doma rychle, skokem, děvčatům v Litomyšli zvolna, krokem.

Lence od slavnosti „majáles“ dařilo se hůře neţ jindy. Lottynka jako by ani sestřenkou nebyla, teta stala se ještě přísnější, a u strýce, kterým v domácích věcech manţelka vládla, neměla sirota ţádného zastání. Lenka pracovala, starala se o domácnost za všechny, a přece neučinila ještě zadost. Jiţ i lidé si toho všimli a tu tam se vypravovalo, jak s přičinlivým tím děvčetem nakládají. Vykládali 83

paní aktuárové ve zlé, ţe neteř svou jako popelku stále doma nechává, nikam ji s sebou nebéře a ţádného vyraţení jí nepřeje.

Ale v tom se klamali. Lence bylo volněji, kdy byla o samotě. Tu mohla čísti své české kníţky a Vavřenovy listy, tu mohla se volně oddati svým snům a nadějím.

Co prázdniny nastaly, uvolnilo se jí v tom, ţe mohla spíše vyjiti.

V neděli ráno chodívala do zámecké kaple, odpoledne někdy do parku, někdy na hřbitov navštívit hroby svých rodičů. Jedinou, nejmilejší druţkou jí byla Márinka, která mimo listy přinášela jí pozvání, aby jednou slečnu Elis navštívila. Třetí neděli o prázdninách setkala se s tou příznivkyní na hřbitově, odkudţ s ní odešla do jejího bytu; tam uţ dávno touţila podívati se.

Bylo to krásné odpoledne v tom světlém pokoji, kdeţ všecko tak pěkně srovnáno jen se třpytilo!

Mladá dívka stanula uprostřed, upírajíc zraky své na podobiznu mladého kněze, svého strýce.

Pak zavedla Elis svého hosta do studentského pokojíku a ukázala jí, kde Vavřena bytoval, stolek měl a studoval. Teď tu prázdno a ticho. –

Týden míjel po týdni, psaníčka docházela a odcházela; Lenka navštívila ještě několikráte slečnu Elis a Márinku. Kdyţ se o tom konečně paní aktuárová dověděla, a vyplísnivši neteř svou, jí tyto návštěvy zakázala, bylo jiţ pozdě, nebo nastal podzim.

A jak ovoce uzrálo, tráva bledla, květy uvadly a ptáci na dalekou cestu se strojili, shlukovali se ze všech stran hosté dávno ţádaní.

Ze všech končin Čech i Moravy přijíţděly opět vozy obtíţené studentskými kufry a strakatými peřinami, v městě nastal zase rachot, hluk, nový, čilý ţivot. Studenti byli tu.

Přijeli gymnazisté, přijeli páni filozofové.

Vše bylo po starém. Elis i Márinka měly nemalou radost, kdyţ

Frybort a brzo po něm Vavřena přijel. Zelenka ubytoval se také u slečny; jal se hned zpočátku pilně studovati, vyučoval jako loni, ţivě se skrovně, a často zas večeříval porcičku suchého chleba a ovocnou kaši. O Špínovi ani ptáci nezpívali, jako by do vody zapadl. Broţ

84

vyučoval opět aktuárova Fricka a nastoupil nanovo ve svůj úřad postillona d’amour, nebo co filozofové přijeli, střeţila paní Roubínková Lenku tak, ţe nezbylo jiného, neţ aby písmem sobě milenci pověděli, co slovy sobě říci nemohli.

Frybort byl šťastnější. Byl Márince tak blízko, vídal ji a mluvíval s ní denně, nadto mu ani paní domácí v tom nezabraňovala.

Podzim minul, půda utuhla, a ze zataţeného, šedého nebe poletoval první sníh. Frybort měl teď skoro zrovna tolik starostí, jako na jaře před slavností „majáles“.

Jiţ před vánocemi bylo řečí, bylo těšení se na ples filozofský, jenţ

býval v městě nejkrásnějším, nejslavnějším. I letos chystali se naň velmi i páni výborové, mezi nimiţ Frybort byl nejpřednější, nejobratnější, starali se, aby letošní předešlé krásou i nádherou překonal, jako by tušili, ţe to poslední za staroslavné filozofie.

Lottynka Roubínková jiţ záhy a pečlivě se připravovala. „Ty musíš býti královnou, keine andere!“ říkávala paní aktuárová, kdyţ

o šatech pracovaly. Lenka měla na nich nejhlavnější podíl.

Musila na nich pilně šíti, aniţ se přitom těšiti mohla, ţe i ona ten ples uvidí, kterého se Lottynka dočekati nemohla. Nedoufala ani dost málo, ţe by tam směla jíti. Netouţila by; neţ jak mohla zůstati poklidnou? Několik hodin býti Vavřenovi nablízku, s ním hovořit!

Ale dály se divy. Týden před plesem ptala se jí teta, chce-li také jít, aby se chystala. Roubínková neučinila tak ani na domluvu svého muţe, nýbrţ spíše proto, ţe z mnohých stran slyšela, jak o tom ve světě se mluví, ţe je zlá, přísná, ba krutá.

Ovšem neměla Lenka šaty z tak drahé látky jako Lotty, ale dovedná ruka její uměla z mála mnoho učinit, a čeho se na šperku nedostávalo, to dodaly mladá, výrazná tvář, zářící oko, krásné vlasy a pěkná postava.

Nastal večer ţádaného dne. Venku mrzlo, hvězdy se jiskřily. Pan aktuár Roubínek vymydlený, ustrojený přecházel po pokoji, čekaje na ţenské dosud se strojící.

Dnes měl na sobě „klapálka“, černý frak, který mu nejlépe padl, mající jméno své po svém dovedném zhotoviteli. Venku ozval se 85

jasný zvuk zvonců, sáně se zastavily před domem. Aktuár přistoupiv ke dveřím dámského pokoje, zaklepal.

„Dělejte, uţ jsou saně tu.“

„Aber, Roubínek, vţdyť ještě nestříleli.“

Vtom zahoukla mocná rána z hmoţdíře a za ní hned druhá. Ples se začínal. Lotty právě dokončivši svou toaletu stála před zrcadlem důkladně se v něm zhlíţejíc. Matka se zalíbením a nadšením patřila na svěţí, sličnou dívku ve vkusných, bohatě zdobených šatech.

„Nein, ty musíš být královnou, Lotty! Wenn eine Dame schön sein soll, muss sie schön gewachsen sein, a to jseš ty, Lotty!“ Znova hleděla, znova přehlíţela. „Wenn eine Dame schön sein soll, muss sie dunkle Augen haben, a ty máš! Ještě tu mašli, Lotty, tak – Wenn eine Dame – schön sein soll –, muss sie dunkles Haar haben, a ty máš. Aber, Roubínek!“ zvolala mrzutě, kdyţ netrpělivý manţel poznovu na dveře zaklepal. „Wie ich sag‘, ty musíš být královnou.“

Zimním večerem houkaly rány z hmoţdířů.

„Tak jen dej pozor, ať se nepomačkáš. Jsi hotova, Leny?“ ptala se náhle své neteře.

„Jsem.“

Stranou zrcadla stála Lenka, ne zkroušeně, ne pokořená, aniţ

závistivá, ale klidná. Neţ kdyţ na nádhernou toaletu své sestřenky patřila, ozývala se v jejím nitru teskná obava, zalíbí-li se ve svém jednodušším rouše

Vavřenovi? Posuzovalať se příliš přísně, nevědouc, jak jí vše výborně sluší, jak lepou je jako rozkvetlá, čerstvá konvalinka.

Konečně se dveře tajemností toaletních otevřely a chladné oko páně aktuárovo zamrkalo překvapením, kdyţ Lotty ve vší nádheře a kráse spatřilo. Kdyţ byli domácí lidé ještě se vynadivili, vsedli Roubínkovi do saní a ujíţděli z návrší k nedalekému Karlovu, který zářil přečetnými světly. Na můstku k hostinci vedoucímu stáli kominíci v plné parádě, drţíce planoucí pochodně, dále Kmoníček, taktéţ slavnostně vystrojený. Před mostem tlačil se hustý dav diváků, kteří přišli na čuměnou a soudili kolemjdoucí. Přicházejících nebylo konce. V chladném větru planula světla pochodní, rány 86

houkaly, tanečníků a tanečnic, tatínků a maminek proudem přibývalo a vše hrnulo se ke vchodu, míříc do sálu, kdeţ zvučná hudba spustila.

V sále plném světel za zvučící, veselé hudby bylo utěšeně. Páni filozofové se jiţ o to starali, aby dámám co nejpříjemněji čas ubíhal.

Kdyţ Lenka po schodech do sálu stoupala, chvělo se jí srdce obavou i očekáváním a zachvěl jí lehounký mrazík, kdyţ hudba spustila.

Bylať jakţiva poprvé v tak velké, hlučné společnosti.

Sebevědomě vkročila Lotty do sálu přijímajíc milostivě poklony galantních studentů. Její jiskrné oko přehlédlo rychle celý sál. Jen tam u postranních dveří, kde stál štíhlý, mladý muţ, utkvělo déle.

Viděla, jak Vavřena chladně, bez pohnutí na ni popatřil, jak hlavu klidně obrací – a teď – pohnul sebou, oko mu vzplanulo a filozofův klid byl tentam.

Ó, toho zaslepence! Čekala něco jiného, neţ ten chladný, lhostejný pohled. A přece vzplanul, ale pro jinou!

Na Lenku patřil upřeně, radostně překvapen, blaţen. Nečekal jí, nevěděl, ţe přijde. Jak farářova schovanka to vzplanutí jeho oka, ten záţeh radosti v jeho tváři postihla, opustila ji všecka obava a tíseň a v srdci zajásala. A kdyţ potom před ni předstoupil a o taneček poprosil, kdyţ v náručí svém skvělým sálem za veselé hudby kolem ji unášel, kdyţ slyšela vroucí, srdečná slova, jeţ jí za tance pošeptal, zatočila se jí hlava blaţeností.

Kolem zdí pod četnými velkými zrcadly byly fotely a pohovky, kdeţ zasedal nejvyšší tribunál; paní, gardedámy. Kostěný binokl k očím elegantně přikládajíc, hleděla paní Roubínková na svou dceru, která téměř z kola nevycházela.

Kdyţ za přestávky procházka sálem nastala, byla Lottynka jako obklopena. Jen ten, o kterém se domnívala, ţe dnes najisto k ní přijde, ten jako by jí neviděl.

Čekala, ale nadarmo. Viděla, jak se sestřenkou tančí a s ní ţivě, důvěrně mluví, a hrdá Lottynka byla zase nespokojena, mrzuta. I zraky její matinky stíhaly přísně a nevlídně ten šťastný párek.

87

Ale Lenka i Vavřena nedbali těch pohledů a mračných, úsměšných tváří; uţívali plnou měrou těch několik blaţených chvilek, jeţ jim popřány, zrovna tak jako Frybort, který všechnu svou pozornost zářící, šťastné Márince věnoval.

„Kdyby nás tak slečna Elis viděla!“ šeptala Lenka.

„Ţehnala by nám.“

Okolo jedenácté hodiny zazvučela z malé galerie, kde kapela byla umístěna, hlučná fanfára. Poctilť hrabě Ţorţ se svou překrásnou sestrou ples filozofský. Za chvíli po tomto přerušení bylo vše jako před tím.

Hráli, tančili.

Nastala půlnoc a dosud Vavřena nepřišel Lottynce se poklonit, a tedy jiţ také nepřijde. Nezvítězila. Majíc bílé čelo mráčkem nespokojenosti zastíněno, přistoupila ke své matce.

„Bedenke nur, wie er ungalant ist,“ jala se stěţovati, ale vtom dostalo se jí náhrady. Pan hrabě obcházeje, zastavil se u paní aktuárové a dcery, k nimţ promluvil několik vlídných slov; Roubínková zatrnula blaţeností. Kdyţ pak odešel a ona se do vedlejšího pokoje za manţelem ubírala, pohledla opovrţlivě na Vavřenu i Lenku, jeţ potkala. Kdoţ se jí vyrovná? Co je on, ten student ze selského rodu? Není divu, sprostý sprostého hledá!

Roubínková neopomenula známým sděliti, co pan hrabě lichotného jim řekl, a mţikem rozneslo se, ţe Lottynku prohlásil královnou plesu.

Nejhůře se měl pan aktuár Roubínek. Piják nebyl, v karty nemohl si zahrát a nikde tu na stěně nevisel Herodes král, na nějţ by zraky své mohl upírati. Chodíval časně spat, teď tu celou noc! Zíval, touţil po „obrštu“, noční čepici a měkké posteli. Ale to jím pohnulo a jej potěšilo, jak milostivá vrchnost blahosklonně s manţelkou hovořiti ráčila.

Teprve kdyţ ráno nastávalo, rozcházeli se z plesu. Frybort doprovázel paní domácí a Márinku, s nimi šel Vavřena. Rodina páně Roubínkova šla nyní také pěšky. Šerem poletoval sníh a ukládal se na šály a pláště dam dobře zahalených. Ač unaveny, 88

mluvily přece o tom vyznamenání pana hraběte. Jen Lenka mlčela; v myšlenkách jejích však bylo jako na jaře, plno květů.

Myslila na slova Vavřenova, na svatý jeho slib, který jí byl slíbil v ozdobném rondelu sálovém, kdyţ tam chvíli o samotě seděli.

„Čekejme, drahá Lenko! Já tebe nenechám a nezradím!“ pravil jí a ona mu věřila jako evangeliu.

89

X.

Otevřelo se nové jaro, jeţ přineslo mimo květ a zpěv také červánky a skvělou zář nové doby, po které národové absolutismem sklíčení touţili a dychtili. Metternich padl, cenzura zrušena a dovoleno zřízení národní obrany. Dne 15. března prohlášena konstituce. Zpráva o tom naplnila Prahu i veškeré království plesem a jásotem.

Národní obrana či garda zřizovala se všude.

Ve Vídni zřízena legie studentská, rozdělena po starořímsku a zanedlouho nebyla jedinou.

Klid tiché Litomyšle uletěl bůhvíkam. Vše vyšinulo se ze svých kolejí, a změny i převraty dály se neočekávaně, náhle, přes noc.

Zpráva z matičky Prahy stíhala zprávu, rozčilujíc a napínajíc mysli všech. Jedni vítali konstituci s radostí, jiní v nejistotě vyčkávali, a někteří, více stranou a za větrem, láli na ty novoty a rušení obvyklého pořádku.

Pan aktuár Roubínek byl nešťasten, všecek od sebe. Neměl nyní chvilenky oddechu, neb jeho nejkonzervativnější duch lekal se novot všech a tušil zvrácení všeho pořádku, veškeré kázně a konečnou všeobecnou záhubu.

Pan listovní častěji k němu docházel, ale o „růţových“ hovorech nebylo ani potuchy. Roubínek sice dosud hledíval na Herodesa krále, ale častěji teď od něho zrak odvracel, nebo přítel listovní přinášel noviny!

Ve Vídni bouřky, v Praze zmatky, schůze obecného lidu, zrušení cenzury, roboty –– Boţe, Boţe, kam se ten svět poděje, jaká to obluda vše na rub obracející, ta konstituce!

Všude v okolních městech zařizují gardy, v Litomyšli bude co nevidět a kaţdý občan bude se musiti chopit zbraně, dostane čako na hlavu, bude se „na bělidle“ execírovat, stráţí stát, na manévry chodit!

To by se člověk z toho roznemohl! Pan aktuár si uţ nemohl ani dobře pohověti, kdyţ maje „obršta“ na sobě v lenošce seděl, ani mu jiţ dýmčička nechutnala, třeba v ní Lottynka svým růţovým prstíčkem tabák přitlačila.

Přes tu chvíli bylo slyšeti hluk i zpěv na ulici, výskot i kočičinu, zevšad zvučelo: „Národ, vlast, svoboda, rovnoprávnost, český jazyk, samospráva,“ a kdovíjaká ještě hesla přemrštěných mozkovic, jak Roubínek listovnímu podotkl.

Bůh ví, kde se ti vlastenci najednou vzali! Vyrostli přes noc jako houby po dešti. Všecko vlastenčilo. Nikde ţádné úcty, veta po bývalém respektu. Kaţdý vznesl pyšněji hlavu, jako by tou konstitucí o kus vyrostl. Paní Roubínková těţce nesla, ţe všude začínalo se mluvit jen po česku a ţe se té její češtině tu i tam vysmáli.

Jako manţel v listovním, tak měla ona v paní Rollerové přítelkyni.“

„Bedenken sie, ta naše Leny. Dříve pořád nemluvná, tvrdohlavá, teď hovorná a veselá. To je všechno –“

„Diese Konstitution! Uviděj, man wird noch rauben und morden!“

A coţ potom, kdyţ Lottynka přichvátavši domů, oznamovala, ţe filozofové měli velikou schůzi a ţe zařídí studentskou legii!

„Teď jsme hotovi!“ zavzdychal Roubínek. „Co je to, dá-li se dítěti nůţ nebo břitva? Studentům šavle místo per! Teď jsme hotovi!“

„Und was die Professoren und was der Pater Rec –

tor?“

„Nemohou tomu zabránit.“

„Jakpak – kdyţ ani ouřad – ani ministerstvo nemá respektu,“ a Roubínkův pohled utkvěl strnule na Herodesovi králi.

Slečna Elis teď za celý boţí den své studenty, vyjma Zelenku, málo vídala. Byliť neustále v koleji nebo ve schůzích, jimţ konce nebylo. Jak by se jim mohl vyhýbati Frybort nebo Vavřena? Na všech akademiích a ústavech zařizují se, neb jiţ byly zařízeny legie studentské, měla by litomyšlská filozofie být poslední? Nikdo jim v tom brániti nemohl, a také by si nedali; a tak neţ krátký čas uplynul, 91

prve neţ měšťanstvo utvořilo sbor národní obrany, sešikovala se legie, vedena setníkem a volenými důstojníky.

Paní domácí rozmlouvajíc se slečnou Elis, nejednou vyslovila svou obavu nad tím bouřlivým časem, jenţ zajisté nic dobrého nepřinese. Neţ suchoučká, uvědomělá slečna těšila ji, vykládajíc jí konstituci, jak jí sama rozuměla a jak ji Vavřena o ní poučil. Těšila se z toho všeho, ţe duch vlastenecký, dosud v městě jen jako v úkrytu a na zapřenou meškající, vůbec zavládl.

„Coţ by tomu neboţka Rettiška řekla! Ţe se nedočkala!“ a pohled její utkvěl na obraze tichého, obětivého vlastence pátera Jiřího.

A jak její byt proslul! Div radostí se nezačervenala, kdyţ Márinka chvatně přiběhla jí oznámit, ţe ve velké schůzi filozofů zvolili Fryborta i Vavřenu za důstojníky.

„To musí mít oficírské šerpy!“ vzpomněla Elis. „Já ušiju Frybortovi.“

„A já panu Vavřenovi, Lenka, chudinka, nemůţe.“ Kdyţ pozdě odpoledne se Frybort domů ubíral, potkal náhodou na schodech Márinku.

„Pěkně vítám, pane oficír!“ šelmovsky vítalo rozradostněné děvče.

„Pěkně děkuju. Teď se uţ nebojím, panno Márinko – děvčátka mají nejraději barevné výloţky –,“ a jiţ jí tiskl ruku a přitiskl rty své k jejím.

„Taková je oficírská –“

Druhého dne, byla neděle, měla legie poprvé vytáhnouti na cvičení. Záhy odpoledne odbývala se v bytu slečny Elis malá slavnost. Přišla paní domácí s dcerou, která přinesla něco zabaleného v papíru. Kdyţ jej rozdělala, vyňala krásnou šerpu barvy červenobílé a podobnou vyndala ze skříně slečna Elis. Oba důstojníci-filozofové stáli uprostřed pokoje, majíce na hlavách zelené čapky s červenobílým prýmkem. Uniformy neměli, ale po boku se jim houpaly na pěkném řemeni lesklé šavle.

92

Frybort, usmívaje se, nahnul poněkud svou šíji a Márinka, zarděvši se, vystoupila před ním na špičky svých malých noţek a věšela mu přes rameno šerpu, kterou na boku pěknou kličkou upevnila. Mladý legionář, kloně se, vzdával čest po vojansku. Vtom vstoupil do pokoje studentík, vyřizuje, ţe pan Broţ posílá panu Vavřenovi tento balíček. Filozof chvatně po něm sáhl, a kdyţ jej rozdělal, uviděl krásnou šerpu barvy červenobílé a ze šerpy vypadl lístek. Vavřena jej ihned přečetl a – začervenal se radostí.

„Ó, dostanu košíčkem, jiţ to vím!“ zvolala slečna Elis. „Ale ráda ustoupím. Panna Lenka –“

„Posílá mi tu šerpu.“

„To svou schovám.“

„Ale prosí vás, slečno Elis, abyste ji mně připevnila.“

„Toť se rozumí, kdoţ jiný?“

Důstojníci-filozofové poděkovavše a vojansky pozdravivše, odešli k legii. Matka, dcera i slečna Elis přistoupivše k oknu, hleděly za studenty, jak statečně v ozdobení a ozbrojení svém si vykračují –

Všecko dělalo revoluci i periody páně Roubínkovy.

Toho nedělního odpoledne seděl aktuár jako obyčejně za stolem, píše list kolegovi svému na Rychemburku. Jindy to chodívalo zrovna samo, věta za větou, perioda za periodou, urovnaná, vypulérovaná, ţe bylo paní Roubínkové milo poslouchat. Ale dnes nemohl manţel její pořádné věty stlouci. Kde začíti, kdyţ toho tolik v tom bohaprázdném, rebelantském čase? Jindy psal o větru, počasí, tu tam o nějaké novince v úřadě – dnes aby psal – kdoţ by se nerozmrzel – všude i do péra tlačí se mu ta „svoboda, rovnoprávnost, vlast, zrušení roboty –“ Sotvaţe první řádek napsal, jiţ byl vyrušen. Venku se ozval temný hluk, zpěv, pak pádné kroky velikého mnoţství. Manţelka i dcera přiskočily k oknům.

„Tatínku, tatínku, jiţ jdou!“

Hluk se jiţ ozýval pod samými okny. Roubínek vstal a podíval se také.

93

Na ulici dav lidu, středem kráčí odměřeným, stejným krokem studentská legie, v čele setník, v boku důstojníci. Všichni, i prostí legionáři mají zelené čapky a zbraně.

Oddělení za oddělením. Lottynka sebou trhla.

Tu Vavřena – důstojník – jiţ slyší jeho zvučný hlas.

„Vpravo hleď!“ a celá kohorta vzdává čest.

„Vpravo hleď!“ velí hned za ním kvůli svému příteli důstojník Frybort.

Komu to? Ó, dobře stihla Lotty Vavřenův pohled, jenţ zamířil k oknu na chodbě, kde Lenka stála. Jí vzdávají, kohorty čest!

Odskočila od okna, jakoţ i její otec mrzut k své lenošce se ubíral.

Po chvíli dal se opět do psaní, ale dařilo se mu při tom jako prve.

Opíraje o stůl pravici, v níţ namočený brk drţel, hleděl na Herodesa krále, to je, zamyslil se.

Ta legie mu nešla z hlavy. Vlastenci! Hm, nač tu zbraň a ty zelené čepičky? Zelené čepičky!

Sklonil se a psal. Na papír vyplynuly z brkového péra zelené čepičky. Kdo to jakţiv slyšel? Ţiţka a císař Josef byli také vlastenci, a

– zbraň, zelené čepičky! Zkáza!

Filozofové po odbytých přednáškách scházeli se, aby se cvičili vojansky. Zpočátku panovala svornost mezi nimi, ale kdyţ většina česká nechtěla déle trpěti nesnášelivost a panovačnost Němců, vystoupili tito z legie, kteráţ stavši se nyní rozhodně vlasteneckou, zvolila sobě za setníka rázného Čecha Jehličku.

Ale nevlastenčili pouze zpěvem a provoláváním. Přednášky dosud byly všechny německé, o jazyku českém a literatuře nezaslechli ani slova. Všichni cítili nutnost, aby se zdokonalili a utvrdili v mateřském jazyku. Neţ kdo jim měl přednášeti a je poučiti?

Profesoři všichni ze starší doby nevyznali se v mluvnici české a literatuře, ani výmluvný, vlastenecký stařec páter German.

Odbývána o tom porada, a kdyţ se všichni dohodli, odebrali se Vavřena a Frybort jako deputace přímo na děkanství k páteru 94

Antonínu Šantovi, o němţ bylo známo, ţe upřímný, účinný vlastenec a ţe jazyk český i literaturu horlivě pěstuje.

Mladý kněz sedě v čeledníku četl, kdyţ na chodbě šavle zařinčely a do světnice vstoupili delegáti studentské legie. Byl radostně překvapen, uslyšev jejich ţádost, a ochotně slíbil, nebude-li v tom brániti páter rektor. Ten za oněch poměrů nemohl a musil mimořádného docenta připustiti.

Zanedlouho nato byl sál koleje filozofické všecek plničký.

Profesoři, za nimi studenti, gardisté, měšťané dostavili se do přednášky; tak četné posluchačstvo míval jen někdy páter German, kdyţ z historie zvláštní partie přednášel. Jako by to ani filozofové nebyli, kteří loňského roku v těch místech profesoru náboţenství pekelnou vřavu vyvedli. Stáli tu jako dušičky, oči všech byly upjaty na mladého kněze, jenţ za katedru vystoupil.

Zvučným hlasem jal se přednášeti úvod. Vřelými, výmluvnými slovy vzpomenul minulosti českého národa, jeho slávy, úpadku, ukázal na úsilnou práci předních buditelů, Jungmanna, ţijících ještě Šafaříka, Palackého, mluvil o přítomném, nadějíplném čase, o lepší budoucnosti.

Ticho panovalo po celém sále, ţe by bzukot mouchy slyšeti bylo; zraky mladíků planuly nadšeností. Pohled pátera Antonína utkvěl na bělovlasém páteru Germanovi, jenţ opíral vztaţené ruce o hůl.

Na výrazné, ušlechtilé jeho tváři zračilo se hluboké pohnutí a z očí řinuly se mu přes vráskovitou tvář slzy.

Byla to radost Simeonova, jemuţ popřáno dočkati se zásvitu nového dne, který tak dlouho, dlouho očekával. –

Bouřlivá pochvala zahučela sálem, kdyţ páter Antonín skončil.

Od toho dne měli na filozofii novou přednášku, a v ţádné jiné nebývalo tolik posluchačů jako v této.

Toho dne, kdy všecka filozofie byla nadšena a rozradována, stihlo aktuára Roubínka, který v přednášce nebyl, hrozné neštěstí.

Paní Roubínková strnula, kdyţ muţ její vrátiv se z kanceláře, do pokoje vstoupil. Dlouho naň naléhala, aby pověděl, co se přihodilo, proč jest tak zaraţen. Ale on sklesnuv do lenošky, nesvlekl ani 95

„abraháma“, coţ na jeho šetrnost bylo mnoho, neoblekl ani „obršta“, ale hleděl ledovým zrakem na Herodesa krále. Konečně kdyţ paní aktuárová se počala durditi, promluvil. „Garda –“

„Co garda? Jaká garda?“

„Zámecká –“

„Ale tak – Nerozumím.“

„Bude zámecká garda.“

„Aber, Roubínek – rede doch vernünftig, vţdyť je v městě garda.“

„Pan hrabě Ţorţ chce – míti – taky gardu –“ Teď teprve Roubínková pochopila. „Du musst auch – ty taky musíš?“ Roubínek jen kývl hlavou. „A listovní taky?“

„Taky – všichni –“

Svět se obracel vzhůru kostkou! Kdyţ sama milostivá vrchnost se přidává k těm novotám a rebelantům, kdoţ ostojí? Ale ona poroučí a on musí poslechnouti. Musí dojít do zámecké zbrojnice tam mu připnou nějaký starý palaš, vloţí na rameno pušku, postaví do řady a jiţ bude po zámeckém dvoře „jedna“, „dva“, „jedna“,

„dva“ choditi, „pravá“, „levá“, boţe, jako ti komedianti, ti měšťané gardisté a blázniví studenti – on aktuár! A přijdou a budou se na ně dívat děti, odrostlí, všichni, a udělá-li chybu, budou pokřikovati

„seno“, „sláma“ a on, zelenou čapku na hlavě, bude poskakovat jako nějaký tatrman! Kde potom úcta, kam se poděje respekt, autorita? –

96

XI.

Ruch vlastenecký dělal větší kola, zasáhal dál a dále, I dívky a paní, v záleţitostech národních namnoze lhostejné, neubránily se proudu. Dobré símě, zaseté Dobromilou Rettigovou, vydalo nyní hojného ovoce. Ruch oné doby byl jako deštěm, jenţ rostlinu vlastenectví, tu v úkrytu rostoucí, tam jen ţivořící, povzbudil a vzkřísil. Nejvíce se z toho hnutí radovaly slečna Elis a Lenka.

Zatímco gardy a studenti se cvičili, na stráţe chodili, ponůcky zastávali, sbíraly paní a dívky mezi sebou peníze, a kdyţ sebrány, ušit a ozdoben krásný prapor, který se měl vznášeti nad hlavami studentských legionářů.

Sběratelky nepochodily u Roubínků valně. Paní aktuárová, která by jim byla nejraději dveře ukázala, neuhodila se příliš přes kapsu.

Ale nešlo to jen tak za těch konstitučních časů, aby je vůbec odbyla.

Kdyţ sběratelky odešly, potkaly na schodech Roubínkovu schovanku, která tam patrně na ně čekala. Zardívajíc se, vyňala z kapsičky své zástěrky něco v papíře zabaleného a odevzdala sběratelkám.

„Prosím, přijměte tuto maličkost!“ Kdyby Vavřena Lenku skromnou, v milé ostýchavosti spatřil, byl by nadšeně zulíbal ručku, která na vlasteneckou věc obětovala zahospodařený groš, celé své jmění.

Přišel máj bez „majáles“. Nebylo na ně kdy, mysli všech zabývaly se váţnějšími věcmi. Z Prahy docházely neustále nové a nové zvěsti, které buď lekaly, ale většinou pěknou nadějí a očekáváním lepších časů těšily.

Podnik paní a dívek litomyšlských skvěle se zdařil. Prapor pořízen, zhotoven. Jako dítě zaradovala se Lenka, kdyţ jí Broţ

doručil tištěný list, na němţ četla:

„Pozvání k slavnosti svěcení praporu studentské legie litomyšlské, kteráţ se dne 21. května 1848 následujícím pořadem konati bude.“

Kdyţ pořádek přečtla, utkvěly zraky její na posledních řádcích.

„Ke zvelebení této slavnosti sbor ostrostřelecký a důstojnictvo národní obrany podílností svou přispěje. Výbor legie studentské v Litomyšli.“

Radovala se i hrdou byla na Vavřenu, důstojníka, člena výboru.

Zatím dopustil se pan Roubínek něčeho, čeho by se nikdo, kdyţ

byl vţdy tak chladný a ledový, nenadál.

Vrátil se právě utrmácen z execírky a našel na stole ono pozvání.

Sotvaţe několik řádků přečetl, smáčknul papír v hrsti a mrštil jím do kouta. Ale coţ byl platen všechen hněv. Proti proudu nemoţná plavati. Roubínek hněvem svým slavnost nezabránil. Dvacátý první den měsíce května byl chladný, nicméně sešel se velký zástup ke koleji, kdeţ ve velkém sále byli shromáţděni hodnostové, kmotr praporu, mladý hrabě Kinský, studenti a jiní hosté. Tam vystoupivši na vyvýšené místo, promluvila slavnostně oděná drůţička praporu, neť pátera Germana, ve jménu dívek a paní litomyšlských, odevzdávajíc prapor, kterýţ skvostnou kyticí, něţnou pozorností jí darovanou, ozdobila. Za studentskou legii vzletně odpověděl setník Jehlička. Pak ubíral se ohromný zástup na náměstí, kde sbor ostrostřelecký, městská garda i studentstvo se rozestavili.

Jasným vzduchem zahlaholil hlučný, dlouhotrvající jásot, kdyţ

nový, posvěcený prapor, na němţ Svornost, Rovnost zlatou literou zářily, poprvé ve výši nad hlavami studentské legie zavlál, kdyţ

skvostné fábory jeho poprvé ve větru se míhavě třepetaly.

U otevřeného okna stála slečna Elis s Lenkou. Obě vlastenky hleděly s vřelým účastenstvím na slavnost. I váţné, slavnostní ticho, jímţ toliko hlas knězův zazníval, i hlaholící jásot, vše je dojímalo.

Hudba zahřměla a všecky korporace i všecken zástup ubíral se dlouhým průvodem zpět ke kostelu piaristskému, kdeţ slavnost mší a zpěvem Te deum měla být zakončena. Elis s radostí patřila na četné řady filozofů, kteří hrdě si za novým praporem vykračovali, ale Lence zasvitlo líčko rumnou září, kdyţ štíhlý důstojník k ní do okna vzhledl a pohledem i úsměvem pozdravoval.

98

Ruch veřejného ţivota neumdléval, ale den ode dne se vzmáhal.

Z Prahy rozcházelo se pohnutí, rozechvění do všech částí Českého království. Náhlé, neočekávané obraty dály se téměř přes noc, události vţdy nové, domácí i zahraničné, zaměstnávaly a rozčilovaly všechny vrstvy. Vypsányť volby do českého sněmu i do parlamentu frankfurtského, Palacký vydal svůj slavný manifest. Pak Češi a Němci, dříve svorní, rozrůznili se, v Praze udála se nejedna výtrţnost a kocovina. Úřadové pozbyli své moci a zlí lidé naduţívali té krátké doby zlaté svobody.

Hluk rozbouřených vln doléhal aţ do Litomyšle jindy tak tiché.

Aktuár Roubínek si zoufal. Uţ nenaříkal; chodil na cvičení, do úřadu, sedal doma, hledě na svůj zamilovaný obraz, a jen kdyţ

listovní přišel, uvolnilo se mu, neb si mohl srdečně postěţovati. Paní Roubínková i přítelkyně její Rollerka musily mlčeti; nesouhlasily s ničím, bylo jim vše protivno, ale nebezpečno v takových dobách mínění svému průchod dáti.

Rollerová tajně protestovala; bylo jí jako panovnici vlády zbavené.

Lottynka váhala. Z opozice proti Vavřenovi a Lence byla proti všemu; neţ kdyţ všichni a všechny téměř dívky se změnily, začínalo jí býti nevolno v osamoceném tom postavení. Lence tyto pohnuté dni přály. Sešlať se mnohem častěji s Vavřenou neţ jindy, aniţ tomu paní teta mohla zabrániti.

Slečně Elis přinášeli teď kaţdou chvilku její studenti neobyčejné noviny. Nejvíce polekal Frybort svou stravovatelku, kdyţ oznámil, ţe koncem května skončí se letošní běh na filozofii. Ještě více se tou novinkou polekala Márinka. Neţ veselý Hanáček dovedl ji potěšiti, ţe tu zůstane. Činil tak pro ni i pro dobu. Neţ nad očekávání měl se dříve rozloučiti, neţ zamýšlel, a rovněţ Vavřena, který nechtěl do obyčejných prázdnin Litomyšl opustit.

Část legionářů se rozešla, hlavně po osmém dni měsíce června, kteréhoţ se setník Jehlička s kolegy, profesory, měšťany i dívkami vlasteneckými loučil veřejnou řečí.

99

„Slavní otcové, předkové naši, které vraţedlná cizinců a vlasti naší zhoubců ruka do hrobek sklátila, vám přísahám ve jménu svých spolubratrů, věrni jsme synové vaši, ţe práva českému národu nově vydobytá statně a věrně hájiti budeme, ţe skutkem dokáţeme, ţe jazyk a zvyky své ctíti a národnost i chrabrou pravicí, kdyby toho bylo třeba, zastávati chceme!“

Nejedna panenka zaslzela, kdyţ stateční filozofové se rozcházeli.

Lenka i Mařenka byly spokojenější. Ještě skoro dva plné měsíce, neţ

nastane rozloučení!

Ale tu pak druhý svátek svatodušní, dvanáctý červen, osudný, nešťastný den!

Dne 13. června došly do Litomyšle hrozné zprávy, jeţ všechny pobouřily. „V Praze vypukla revoluce, staroslavné město vydáno všanc. V hrozném tom zmatku drancují a plení nevázané roty, všecko, je narub a není sdostatek prostředků a sil, jimiţ by pořádek a kázeň byly navráceny!“

Podobné zprávy, plné strašných podrobností, rozletly se bleskem po celém městě. Na Bělidle sešel se valný počet měšťanstva, především gardisté a ostrostřelci. Doneseno, ţe z venkova přichází ohroţené Praze pomoc, a tu po delší debatě dohodli se také, ţe se vydají ku Praze. Předtím však vysláno několik předních měšťanů k nejbliţší stanici ţelezniční, vyzvědět, jak se věci mají a jde-li také z jiných míst Praze pomoc. Zvečera odjeli, záhy zrána se měli navrátit.

Prve neţli se všechen dav z Bělidla rozešel, odebrali se odtud dva filozofové, kdyţ byli nejhlavnější vyslechli. Šli spolu váţně rozmlouvajíce. Před domem slečny Elis si srdečně stiskli ruku.

Vavřena zamířil k zámku, Frybort do bytu, kdeţ zastal slečnu ulekanou, postrašenou a s ní Márinku. Obě naléhaly na filozofa otázkami. Zarazilo je, ţe Frybort, ač nikterak sklíčený, přece jen byl váţnější neţ jindy. A kdyţ vše dopověděl, zbledla slečna Elis a Mařenka zmlknuvši ohromená, dala se do pláče. Plakala chvíli a bylo slyšeti za pláče:

100

„Vy mne nemáte rád – vy můţete jen tak odejít –“ Frybort přivinuv ji k sobě, těšil ji, jak mohl, ţe to svatou jeho povinností, ţe tak Vavřenovi slíbil.

I Elis jej zdrţovala; ale důvody její, ţe co tam on sám pořídí, co tomu otec řekne, i prosby Máričiny nic nezmohly.

V zámeckém parku stála Lenka s Vavřenou. Něco jí důvěrně a tiše vypravoval. Ubohé děvče zbledlo za řeči; kdyţ pak domluvil, mlčela chvíli, hledíc sklopeným okem do země. Byla klidna, jako socha, ale socha smutku. Na tváři bylo viděti, ţe u vnitru jejím bolestný zápas.

Pak vzhlednuvši k němu zaroseným zrakem, podala mu ruku.

„Nemůţete jinak jednat, je to vaší povinností, jděte –“

Hlas se jí chvěl, a rázem umlknuvši, sklonila hlavu na jeho rameno a zaplakala.

Byl to smutný večer, smutná noc. Dlouho bylo viděti světlo u slečny Elis; po půlnoci zaskřípaly domovní dveře, ze kterých vyšli dva muţové. Nahoře v pokojíku plakala domácích Mařenka a slečna Elis se modlila. V komůrce své bděla Lenka. Před ní leţely rozevřené kníţky a v nich modlitba za vlast, psaná rukou strýcovou.

–

Záhy zrána, ještě za šera, vracela se tryskem deputace měšťanská, aby pověděla, co na dráze viděla a slyšela.

Nevšimla si Fryborta a Vavřeny, kteří chvatně kráčeli tam, odkud přijíţděla.

Deputace dojíţděla města, ale tu jiţ potkávala čety gardistů a ostrostřelců, kteří, nedočkavše zpráv, rázem se rozhodli vytáhnouti Praze na pomoc. U hostince Babky jiţ stály vozy, na nichţ naloţeny potrava a všechny potřeby té malé měšťanské armády. Zprávami svými, kterých na dráze nabyli, nezvrátili ji vyslaní měšťané, ano potvrdili, ţe všemu tak a ţe gardy měst českých táhnou ku Praze.

Dali se na pochod.

Tou dobou pásal se také aktuár Roubínek dlouhým svým staroţitným palašem na obranu matičky Prahy. Ţiţka a císař Josef 101

byli podle něho také vlastenci, ale takhle zajisté meč si nepřipínali.

Roubínek byl bledý, strachem strnulý a dlouho to trvalo, neţ sobě řemen zapjal. Sklíčenost jeho mnoţil zármutek i pláč manţelčin i dceřin.

Ó, srdce neměl hrabě Ţorš! Uslyšev, ţe v Praze nastalo bezvládí, ţe majetek a ţivoty občanů nejsou jisty, ţe garda litomyšlská i z jiných měst vyšla hlavnímu městu na pomoc, rozkázal své zámecké obraně, aby narychlo se ozbrojila a na pochod do Prahy se připravila.

Herodese králi! Tys ukrutnější nebyl, dada novorozeňátka betlémská, černá i bílá, do jednoho povraţditi.

Pan aktuár, pořádný občan, úředník, jemuţ všechen nepokoj a nepořádek hrůzou byl, ten se měl chopiti zbraně proti lecjaké luze, měl do ní stříleti – A chytnou-li jej, jak naloţí s ním ti divocí, rozzuření rebelanti? Na lucernu ho pověsí, břicho mu rozpárají. Čím se provinil, ţe on, ten nejklidnější, nejpořádnější občan musí lidskou krev prolévati? Ó tichý pokoji, pohodlná lenoško a ty Herodese králi, sbohem, snad více vás nespatří, snad u vás si nikdy jiţ

neodpočine, nepohoví.

Objímal manţelku, dceru, bled, maje své ledové oči plné slz; klopýtal po schodech dolů a palaš jeho řinčel o ně.

Na zámeckém dvoře stála sešikována garda hraběte Ţorše.

Všickni úřadníci vyzbrojeni, na pochod připraveni. Kolem manţelky, děti, známí.

Hrabě přichází, teď snad dá rozkaz. Ale zastaviv se u vrchního, rozmlouvá s ním; oba hledí k mýtské silnici. Hrozná chvíle. Hrabě vyslal zvláštního posla, aby důkladně vyzvěděl, jak se věci mají.

Nejde, nevrací se; snad bude hrabě netrpěliv a dá zatím rozkaz k pochodu. Ó, kdyby Bůh dal a posel přišel a přinesl dobrou novinu!

Roubínek povzdychuje, obrací oči své po rodině – vtom – uřícený, udýchaný posel – Vypravuje něco hraběti, ten se vyptává. Oči všech upřely se na to skupení. Roubínek nedýchal – a teď – Hrabě se obrací ke gardě a oznamuje, ţe ho došla jistá, určitá zpráva, ţe v 102

Praze vypukla revoluce, ţe je tam hrozný zmatek – Roubínek ztrácel všechnu naději. Půjdou – půjdou!

Ale ţe lid se chopil zbraně proti císařskému vojsku, oznamoval hrabě, a proti tomu on ţe bojovati nebude, nechť tedy gardisté se rozejdou po svém úřadu a povolání.

To bylo tak neočekávané, ţe ani Roubínek tolik radostí nemohl pojati. Tolik nenadálých převratů a přechodů, ţe ani nemohl výraz dáti své radosti. Vytrhl se nejprvnější z řady, a zapomenuv na svou váţnou chůzi, pospíchal k manţelce a dceři. Jiţ na schodech strhl čapku a odepínal šavli. Pak sklesl unaven do své lenošky, ale jen málo mluvil.

103

XII.

V noci dne 14. června vyšlo vojsko tajně z Prahy a obsadilo Hradčany. Druhého dne kníţe Windischgrätz vyřkl nad Prahou obleţenost. Lid podnikl nerovný boj. Ze Starého Města stříleli na Malou Stranu, načeţ vojsko odpovídalo hrubou střelbou granátovou.

V davu bojujících studentů byl Vavřena i Frybort, ale bojovali od sebe vzdálení; Vavřena stál v houfu studentském a pilně střílel.

„Sem, přátelé, sem!“ ozval se za ním mocný, hřímavý hlas. Kdyţ

se ohlédl, spatřil dlouhého mnicha, v hrubé, hnědé kutně. Tvář mladého mnicha jinak nehezká byla bleda, jen oko planulo ţivou zaníceností. V levici drţel kouřící se ještě pušku, pravicí ukazoval na ohroţené, nebezpečné místo.

„Špíno!“ vzkřikl Vavřena a přiskočil k bývalému kolegovi.

„Vojto! Vítám tě! Ale sem, za mnou, sem, sem!“

Hrnuli se tam, kam naznačil bojovný mnich, jenţ poznovu nabíjel pušku. Vavřena se postavil vedle něho. Rány zarachotily, granáty svištěly a třaskaly, křik válečný kolkolem, tu tam ozvalo se zasténání i smrtelný chrapot. Na dlouhé řeči a vyptávání nebylo času. Vavřena jen zaslechl Špínův hlas:

„Je tu Frybort taky?“

„Je.“

Vtom praskl nedaleko granát, třísky jeho rozpraskly se, a kdyţ

záţeh a výbuch minul, leţelo několik mladíků na dlaţbě ve své krvi.

Vavřena vyváznuv z nebezpečí ohlédl se po Špínovi. Ten leţel vedle. Ihned přikleknuv, nadzdvihl svého přítele. Byl na smrt bledý, na prsou barvila se kutna teplou krví.

S pomocí nějakého studenta odnesl těţce raněného na místo, jeţ

chráněno bylo před nepřátelskými koulemi.

Kdyţ mladému mnichovi lékařsky přispěli a on z mrákoty se probral, promluvil namáhavě k Vavřenovi:

„Jdi do boje, jdi. Přijdeš-li do Litomyšle, pozdravuj – víš“ – Pak umlkl. Vavřena neposlechl na slovo, ale chvíli ještě zůstal a dobře učinil.

Tak aspoň v poslední hodince stál u dokonávajícího „opuštěného sirotka“ známý, přítel, jenţ srdečně nad nešťastným zatruchlil.

To bylo 15. června. Den nato uzavřena čestná kapitulace; ale kdyţ potom z mlýnů na vojsko vystřeleno, obnovil Windischgrätz bombardování, přičemţ staroměstské mlýny i vodárna vyhořely.

Dne 17. června vzdala se Praha. Vojsko vtrhlo do města a nastalo houfné zatýkání.

Prve neţli se Praha vzdala a neţ došlo k těm smutným koncům, vrátila se pomoc litomyšlská.

Slečna Elis vyptávala se opatrně po svých studentech, zdali je tam nikdo neviděl; avšak nikdo nemohl jí ţádané zprávy dáti.

Filozofové s nimi nebyli – šli zajisté na barikády a tu buď padli, aneb byli zatčeni a před soud postaveni.

Lenka v tváři jako by kapky krve neměla, stále zamyšlena, smutna Neměla nikoho, komu by si mohla postěţovati. K slečně Elis nesměla; neb nyní, co strýc onemocněl, nevyšla téměř ani na krok z domu. Musila především Roubínka obsluhovat a u vedení domácnosti jí neuleveno. Však ani teta, ani Lotty nemohly říci, ţe by jen slovem si postěţovala, anebo ţe by před nimi vzdychla.

Coţ, tmavá komůrka slz neviděla, a nepověděla také, ţe za dlouhých nočních hodin slyšela tichý pláč opuštěného srdce, jeţ se lekalo, ţe všecko, všecko ztratilo. Pan aktuár se opravdu a nebezpečně roznemohl.

To všecko měla ta konstituce na svědomí, jak jeho manţelka Rollerce pověděla. Paní purkmistrová vrátila se z delší návštěvy u přátel, a první její cesta byla k aktuárovým. Přinesla tam také noviny, jak je Praha rozstřílená, jak ty rebelanty chytají.

Kdyţ to Roubínkovi pověděli, vyjasnila se mu tvář a pravil: „No, bude zas pořádek –“

105

V městě mnoho se vypravovalo o Frybortovi a Vavřenovi. Ač slečna Elis a návodem její dobří přátelé tvrdili, ţe její filozofové na vagace odešli, přece tu i tam se povídalo, ţe šli do Prahy a tam zůstali, a Roubínková dodávala:

„Dobře to Roubínek povídal, ţe to s tím Vavřenou ein schlechtes Ende nehmen wird –“

Minulo několik dní a ţádných zpráv nebylo.

V noci, šestého dne po tom, co se navrátila pomoc městská z Prahy, probudila se náhle slečna Elis.

Slyšela zaklepati na dveře tím způsobem, jakým někdy klepával Frybort, kdyţ se pozdě od Prenců vracel. Myslila, ţe to byl ţivý sen, ale klepání ozvalo se poznovu, rychle, chvatně –

Začala se třást a namáhavě vstavši, oděla se kvapně a spěchala dolů, jak jen mohla.

„Kdo to?“ ptala se třesoucím se hlasem.

„Já, slečno Elis, Frybort –“

„Svatá Panno!“

Otevřela, on stiskl jí srdečně ruku a sám zavřel. „Pojďme rychle nahoru.“

Kdyţ rozsvítila, div nevzkřikla zděšením. Ten kvetoucí mladík jak se změnil! Zhubeněl, šat rozedraný, špinavý.

„Nelekejte se, nic mně není, jen hrozný hlad mám. Utíkám z Prahy čtvrtý den, musil jsem se skrývat – jen rychle něco jist. Co dělá Márinka?“

A kdyţ slečna přinesla, prosil, aby vzbudila Márinku; moţná-li, ţe musí ještě té noci dále.

Elis byla jako u vidění. Měla radost i strach a dělala, co Frybort chtěl.

„A co pan Vavřena?“

„Je ţiv a zdráv a uprchl domů do hor. Utíkali jsme kus pospolu.

Ten lístek odevzdejte Lence – ale Špína, chudák, padl na barikádě.“

Slečna Elis zalekla se a nechtěla ani uvěřiti. Byla by donekonečna litovala a se vyptávala, kdyby jí Frybort času popřál. Pokud bylo moţná, tiše vzbudila Márinku i domácí paní, jimţ krátce vše 106

oznámila. Obě chvatně se přistrojivše, spěchaly nahoru. Frybort spatřiv svou Márinku nic se na matku neohlíţel, ale vyskočiv, objal prudce milé děvče. Paní domácí chtěla dělat kázáníčko, proč se do té rebelie dával a tak snad studie si pokazil, ale student dovedl ji potěšit. Byl by málem zapomněl, co ještě hodlá učinit, ale hlas zvonu z věţe druhou hodinu noční oznamující, jej upamatoval. Vysvětliv vše, pokud čas dovoloval, a rozloučiv se krátce, srdečně, odešel a zamířil k nedalekým moravským hranicím, Slíbil, ţe jakmile domova dojde, lístkem oznámí. Tiše, nepozorovaně přišel a rovněţ

tak zmizel.

Následujícího večera neslyšela jiţ komůrka Lenčina tichý, bolestný pláč. Svíčka vzplanula a při jejím světle klonila se dívka nad prouţkem papíru, který jí oznamoval, ţe Vavřena ţije, ţe šťastně prchl a co nevidět více listem oznámí.

Bouře praţská potlačena, nastaly výslechy a tresty.

Špína si uţ všechno odbyl. Dlouho se v kutně, která ho nikterak netěšila, nesouţil, ale na věčnost v ní musil.

Neţ minuly prázdniny, stihl paní Roubínkovou a její dceru velký zármutek. Pan aktuár odebral se na věčnost. Odešel, zanechav, jak se sluší a patří, spořádanou poslední vůli. Ustanovil, co manţelce, co dceři, kam „obršta“, „abraháma“, „klapálka“ a tak dále, a zvláštní odstavec věnován „vzácnému“ obrazu Herodesa krále, na který i na lůţku leţe, často a dlouho patříval.

Zanechal jej listovnímu, milému příteli, s nímţ tak často růţově se bavíval. Na Lenku zcela nezapomněl. Ustanovil jí skrovnou sumičku, ţe jej tak pečlivě a věrně opatrovala.

Byl slavný pohřeb. Bůh nebeský nepopřál panu aktuárovi té radosti, aby se dočkal dobrého pořádku doby Bachovy blahé paměti.

Zato jej povolal k sobě, aby se radoval s Ţiţkou a císařem Josefem,

„co je ten kostel po nich na památku“. –

Po prázdninách bylo v bytu slečny Elis méně hluku neţ jindy.

Nemělať ţádného filozofa a přijala do bytu jen tři malé studentíky.

107

Neţ nestýskalo se jí, neboť byla spokojenější. Její dávné přání se splnilo.

Navrhla Lence, aby se k ní přestěhovala a s ní ţila. Paní aktuárová ovdověvši, dlouho se naoko zpěčovala, ale nakonec povolila; vţdyť byla Lenka také trochu ze slečniny přízně.

Po prázdninách přijel Frybort s otcem a poţádal o ruku Márinčinu. Paní domácí arci snívala o doktoru, ale Frybort raději volil veliký, krásný statek na zlaté Hané, a Márinka také nezamítla studovaného rolníka.

„Měla jsi filozofa, oficíra, budeš mít také sedláka ráda?“

Objala jej.

Nyní chodívala psaní z Moravy přímo na adresu Márinčinu; slečna Elis dostávala jen listy z Prahy, které vlastně byly Lenčiny.

Psával je Vojtěch Vavřena, medicinae studiosus. Ušelť šťastně všemu vyšetřování, mohl klidně dále studovati.

Zelenka nepsal.

„To jsem věděla, ţe jak odtud odjede, ţe zapomene.“

O masopustě příštího roku přijel si Frybort s četnou druţinou hanáckou pro Márinku, aby ji odvezl jako svou milou ţínku. Z

Prahy přibyl host, Vavřena, jenţ Márinku dovedl k oltáři a jehoţ

druţičkou byla Lenka. Kdyţ o svatební hostině všickni byli rozveseleni, nejvíce sám ţenich, a přípitky se pronášely, povstal Vavřena a povznesl číši na čestnou památku bývalého přítele a kolegy, který v osudném boji na barikádách zahynul. Nevěsta sklopila oči, slečna Elis zaslzela.

108

XIII.

Rok 1849 minul. Filozofie litomyšlská byla zrušena, legie se rozešla, prapor její zničen. Páter rektor strhl jej ze ţerdi, kterou zarazil do piaristské zahrady k nějakému angreštovému keři.

Rollerka se vystěhovala z města ke svým příbuzným.

Po pěti letech bylo v staroţitném domě, v němţ slečna Elis bydlela, zase veselo. Vyplnilť se její sen, vyplnila Lenčina tuţba.

Mdr. Vavřena se ţenil, veda k oltáři farářovu neteř. Láska jejich byla tak svěţí, jako za oné doby, kdy se ještě scházívali za nedělního odpoledne v zámeckém parku. Měli hosti aţ z Moravy. Frybort šťastný, spokojený, přijel s Márinkou, a usmívaje se, pravil: „Byls mi druţbou, příteli, ale tu sluţbu ti splatit nemohu, jak tato figura zde ukazuje.“ I ukázal na svého tříletého, boubelatého kloučka.

Paní aktuárová, ač pozvána, na svatbě nebyla.

Sličná, bohatá dcerka její nenašla dosud ţenicha. Čekalať na velkého pána, nejméně doktora. Ale dosud nepřišel.

Slečna Elis odstěhovala se „ke svým dětem“ a nelitovala toho nikdy. Vypravovala nyní častěji neţ jindy, jak měla jedenapadesát filozofů v bytu. Padesát z nich stali se samostatnými pány, jedenapadesátý zahynul na barikádě.

Kdyţ ţila u Vavřenů, došel jí list, za který musila celý dvacetník vyplatit. Co to, kdo asi píše? Byl to Zelenka, jenţ oznamoval, ţe je v Medlitském klášteře a ţe se mu převýborně daří. „Jiţ nemusím chléb a ovocnou kaši pojídati,“ psal mimo jiné.

„Věřím,“ podotkl Vavřena, „teď asi má tlusté, rumné tváře a notné bříško a nevezme jinou knihu do ruky neţli breviář.“

„A škrtí dvacetníky; ani nevyplatil psaní.“

O Štědrém večeru, který mladý doktor s milou ţenuškou poprvé trávil, dostal od Fryborta srdečný list, v němţ našel také veliký popsaný arch. V čele stálo:

„Kolegové!“

109

„Je to první opis provolání, které jsme před slavností ‚majáles‘

spolu skládali. Našel jsem je na dně svého studentského kufru. Bude ti zajisté milo, na ony časy sobě vzpomenouti,“ psal Frybort.

„Baţe milo! Tenkráte jsme se našli u starého stromu; víš, Lenko?

Máme také hnízdečko a je v něm milo a blaze.“ –

Skonává se historie filozofská,

sepsaná pro milou památku starým

a pro potěšení mladých,

které aby hojné bylo, auktor té kroniky

upřímně rád sobě přeje a ţádá.

110