Dekameron

Giovanni Boccaccio

Dekameron

Giovanni Boccaccio

POČÍNÁ SE KNIHA NAZVANÁ DEKAMERON, PŘEZDĚNÁ ARCIKUPLÍŘKA, JEŢ

OBSAHUJE STO PŘÍBĚHŦ, KTERÉ SI PO DESET DNÍ VYPRÁVĚLO SEDM PANÍ A TŘI MLADÍCI

ÚVOD

Je přirozené, ţe máme soucit s postiţenými lidmi, a třebaţe soucit sluší kaţdému, přece jen ho vyţadujeme především od těch, kteří uţ někdy potřebovali útěchu a nalezli někoho, kdo jim jí poskytl. Jedním z těch, kdo útěchy potřeboval či kdo si jí váţil anebo z ní čerpal radost, byl jsem já. Od svého útlého mládí jsem totiţ plál a planu ještě dnes převelikou a ušlechtilou láskou - moţná ţe víc, neţ se hodí na mŧj nízký stav, jako by se mohlo někomu zdát, kdybych o ní vypravoval. Někteří rozváţní lidé mě za to sice chválili a stoupl jsem u nich v ceně - kdyţ

se to dověděli -, nicméně já pro tuto lásku převelice strádal, nikoli ovšem proto, ţe by má milovaná paní byla ke mně krutá, ale proto, ţe málo ovládaná touha zaţehla v mém nitru nesmírný oheň - neboť má tuţba mi nedovolovala zŧstat spokojeně v patřičných mezích a zpŧsobovala mi pak častokrát více nesnází, neţ bylo třeba.

Kdyţ jsem tak trpěl, přinesly mi milé domluvy a chvályhodná utěšování leckterého přítele takovou úlevu, ţe právě to podle mého nejpevnějšího přesvědčení zpŧsobilo, ţe uţ nejsem mrtev.

Onen, jenţ je nekonečný, ráčil však ustanovit neměnný zákon, aby všechny pozemské věci měly svŧj konec, a tak se stalo, ţe má arcihoroucí láska - kterou nemohla zlomit či oblomit ţádná síla předsevzetí, rady, strach z hanby či z nebezpečí, jeţ by z ní mohlo pro mne vzejít -, během doby sama pohasla do té míry, ţe mi dnes po ní zbylo v mém nitru jen ono potěšení, jaké pociťuje člověk, jenţ se nepouští při plavbě příliš daleko od břehu. I cítím nyní, kdyţ uţ

je všecko kormoucení pryč, ţe mi z toho, co bývalo krušné, zŧstaly uţ jen příjemné vzpomínky.

Třebaţe však mé střádání jiţ pominulo, nevymizely mi ještě z paměti vzpomínky, jaká dobrodiní mi skytli ti, kteří mi byli nakloněni, a proto velmi těţce nesli mé trampoty - ba myslím, ţe vzpomínku na ty strasti zahladí leda smrt. A protoţe se má podle mého mínění ze všech ctností nejvíc chválit vděčnost a tupit její opak, usmyslil jsem si - abych se nezdál nevděčným -, ţe nyní,

kdy se mohu zvát volným, vynaloţím vše na to, abych i při tom málu, co zmohu, přinesl nějaké ulehčení, kdyţ uţ ne těm, kteří mi pomáhali - neboť ti to asi vzhledem k svému rozmyslu a štěstí nepotřebují -, tedy aspoň těm, kterým to přijde vhod. Má pomoc či útěcha -

chceme-li to tak znát -, je sotva asi taková, jakou oni potřebují, nicméně se mi zdá, ţe bych ji měl kvapně nabídnout tam, kde se jí jeví větší potřeba a kde bude jistě uţitečnější a také vítanější.

Coţpak mŧţe někdo popřít, ţe útěchu, ať uţ je jakákoli, je třeba uštědřovat daleko častěji pŧvabným paním neţ muţŧm?

Jelikoţ jsou bojácné a stydlivé, tají své milostné plameny, leč city skryté mají větší sílu neţ

city zjevné, coţ dobře vědí ti, kteří to zakusili; a jeţto se krom toho musí řídit přáními, libŧstkami a rozkazy otcŧ, matek, bratří a manţelŧ, stráví většinu času zavřené do čtyř stěn svých světnic. Zde pak sedávají nečinně, a ať chtějí nebo nechtějí, převalují se jim v hlavách všelijaké myšlenky, jeţ nemohou být všecky veselé.

Stane-li se pak, ţe nějaké vroucí přání vyvolá v jejich nitru jistou trudnomyslnost, musí v ní za těţkých trampot setrvat, jestliţe ji nezaplaší nové úvahy; je totiţ třeba říci, ţe ţeny nedovedou snášet útrapy tak jako muţi. Zamilovaní muţi si počínají docela jinak, o čemţ se mŧţeme na vlastní oči přesvědčit. Přijde-li na ně nějaká trudnomyslnost nebo chmurné myšlenky, znají muţi mnoho zpŧsobŧ, jak si ulevit či jak vše překonat, neboť kdyţ chtějí, mají vţdy sdostatek moţností vyjít si na procházku, vyslechnout a zhlédnout mnoho věcí, čihařit, lovit zvěř a ryby, jezdit na koni, hrát či obchodovat.

Kaţdý z těchto prostředkŧ mŧţe upoutat mysl buď částečně, nebo úplně a zbavit ji aspoň na nějakou dobu chmurných myšlenek. Jeden nebo druhý prostředek potom buď přinese útěchu, anebo zmírní trampoty.

Abych tedy aspoň zčásti napravil hříchy Štěstěny, jeţ skrblila pomocí právě tam, kde se nedostává sil, jak to vidíme u něţných paní, a abych poskytl pomoc a útěchu těm, jeţ milují (neboť těm druhým stačí, kdyţ mají jehlu, vřeteno a kolovrat), mám v úmyslu vyprávět sto povídek či pohádek či podobenství či historek, či jak je nazveme, jeţ si po deset dní vyprávěla počestná společnost sedmi ţen a tří mladíkŧ v nedávných dobách, kdy se tolik umíralo na mor, a přidat k nim několik písní, jeţ ony paní zpívaly pro své potěšení.

V těchto vyprávěních je moţno nalézt radostné i ţalné milostné příběhy, jakoţ i četná dobrodruţství, jeţ se zběhla jak v těchto dobách, tak i v časech dávných. Aţ je budou čísti zmíněné paní, budou moci ze šprýmovných věcí, o nichţ je v nich řeč, vytěţit stejnou měrou zábavu i uţitečnou radu a podle ní pak budou moci rozeznat, nejen čemu se mají vyhýbat, ale i to, čím se mají řídit. A věřím, ţe tyto příběhy určitě rozptýlí kaţdé souţení.

Stane-li se to (a dej Bŧh, aby tomu tak bylo), nechť vzdávají za to díky Amorovi, který mne osvobodil ze svých pout a tím mi dovolil, abych se staral o jejich zábavu.

POČÍNÁ SE PRVNÍ DEN DEKAMERONU, KDY PO VÝKLADU AUTOROVĚ - JAK

DOŠLO K TOMU, ŢE SE SEŠLY K SPOLEČNÉMU BESEDOVÁNÍ OSOBY, JEŢ

POZDĚJI VYSTOUPÍ - ZAČÍNÁ JEDEN KAŢDÝ POD VLADAŘENÍM PAMPINEY

VYPRÁVĚT, CO JE MU LIBO

Kdykoli, velepŧvabné paní, pomyslím na to, jak jste všechny jiţ od přírody soucitné, seznávám, ţe toto dílo bude mít podle vašeho soudu váţný a chmurný začátek, neboť nese ve svém čele bolestnou vzpomínku na nedávné umírání morem, rozesmutňující kaţdého, kdo je viděl či jinak se s ním seznámil.

Nechci však, aby vás to odstrašilo od dalšího čtení a abyste se domnívaly, ţe budete muset během četby neustále míjet nářky a slzy. Nechť tento hrozný začátek není pro vás ničím jiným, neţ je pro poutníky drsné a strmé skalisko, za nímţ leţí překrásná a líbezná rovina, jeţ

se zdá poutníkŧm tím pŧvabnější, čím obtíţnější bylo vylézt na ono skalisko a sestoupit z něho. A jako po největší veselosti přichází smutek, tak hoře končí veselím chodícím mu v patách.

Po těchto krátkých nepříjemnostech (pravím krátkých, neboť jsou obsaţeny jen v několika slovech) přijde velmi brzo příjemnost a zábava, kterou jsem vám předtím slíbil a kterou byste moţná po takovémto začátku ani nečekaly, kdybych vám o ní byl napřed neřekl.

Kdybych vás byl totiţ mohl vést jinudy tam, kam vás chci zavést, a nemusel vás vést po tak drsné stezce, jako je tato, byl bych to opravdu rád udělal: protoţe však by bez této vzpomínky nebylo moţné ukázat vám, jaká byla příčina věcí, o nichţ budete zanedlouho číst, přivádí mne tato nezbytnost k tomu, abych o tom psal - a jiţ začínám.

Pravím tedy, ţe od spásonosného vtělení Syna boţího dospěla léta čísla tisíc tři sta čtyřicet osm, kdyţ do vynikajícího města Florencie, krásnějšího nad všecka ostatní města italská, přišel vraţedný mor, seslaný na smrtelníky buď vlivem nebeských těles, nebo ze spravedlivého boţího hněvu, abychom se napravili; povstal několik let předtím ve východních zemích, připravil je o nečíslné mnoţství lidí, a přenášeje se bez ustání z jednoho místa na druhé, nemilosrdně šířil se na západ.

Nepomáhala proti němu ţádná dŧmyslnost ani lidská obezřetnost, která pomocí úředníkŧ k tomu určených vyčistila města od mnohého neřádstva, zakázala, kaţdému nemocnému vstupovat do města a dala mnohé rady, jak si uchovat zdraví - nepomáhaly však ani poníţené prosby, které zboţní lidé ne jednou, ale mnohokrát v dlouhých procesích a jinými zpŧsoby vysílali k Bohu: asi uţ začátkem jara řečeného roku se začaly divuplným zpŧsobem ukazovat jeho hrozné bolestné účinky.

A nebylo tomu jako na východě, kde jasným znamením nevyhnutelné smrti bylo krvácení z nosu, nýbrţ při začátku nemoci naskakovaly muţŧm i ţenám buď ve slabinách, nebo v podpaţí jakési otoky, z nichţ některé vyrostly do velikosti obyčejného jablka, jiné do velikosti vejce; některé vyrostly více, některé méně a obyčejní lidé jim říkali boule. Tyto smrtonosné boule se během krátké doby začaly z jmenovaných míst rozšiřovat a vyvstávat na kterékoli jiné části těla, načeţ se začaly měnit v černé či tmavomodré skvrny, které mnoha lidem naskakovaly na paţích a stehnech a jinde po těle; u někoho se objevovaly skvrny veliké a v malém počtu, u někoho byly malé, zato jich bylo hodně. A jako byly a zŧstávaly první boule znamením nevyhnutelné smrti, tak byly skvrny pro kaţdého, u koho se vyskytly, znamením brzkého konce.

Ukázalo se záhy, ţe proti této nemoci nepomáhá ani rada lékaře, ani ţádný lék; buď to bylo proto, ţe se tomu vzpírala povaha choroby, anebo ţe léčící (jejichţ počet byl převeliký - a byli to kromě učených i muţi a ţeny nemající o lékařství ani potuchy) ve své nevědomosti nepoznali, z čeho choroba povstává, a proto nepředepisovali náleţitý lék, takţe se uzdravilo jen nemnoho lidí a skoro všichni hynuli třetího dne poté, co se u nich objevily uvedené příznaky. Ten hynul rychleji, onen pomaleji, ale všichni umírali bez horečky či bez nějakých jiných příznakŧ.

Mor zuřil proto tak silně, ţe se stykem přenášel z osob nemocných na osoby zdravé, nejinak neţ to dělá oheň, kdyţ jsou mu hodně nablízku věci suché nebo mastné. A choroba měla sílu tím větší, ţe se nemoc či společný dŧvod k smrti přenášel na zdravé lidi nejenom hovorem a stykem s nemocnými; vyšlo najevo, ţe tuto nemoc zpŧsobovalo i to, ţe se někdo dotkl šatu či některé jiné věci, které se dotýkal či které pouţíval nemocný.

Je s podivem slyšet to, co vám musím povědět - ale neviděl to tolik lidí a nevidět to já sám na vlastní oči, sotva bych se tomu odváţil uvěřit a tím méně o tom psát, i kdybych to byl slyšel od jakkoli dŧvěryhodného člověka. Říkám vám tedy, ţe ona vlastnost moru šířit se z jednoho člověka na druhého - jak o tom vypravuji - byla tak silná, ţe se tato choroba nepřenášela jen z člověka na člověka, ale stačilo - jak se mnohokrát ukázalo -, aby se věci nějakého nemocného či člověka, jenţ na tuto nemoc zemřel, dotkl i nějaký tvor nepatřící mezi lidi, a nejenom se nakazil, ale nemoc ho v převelice krátké době sklátila. O tom jsem mimo jiné případy - jak uţ

jsem před chvílí řekl - nabyl na vlastní oči takovéto zkušenosti: na ulici byly vyhozeny hadry nějakého chuďasa, jenţ zemřel na tuto chorobu, a tu se stalo, ţe k nim přišli dva vepři, kteří se v nich podle svého zvyku velmi ryli a hrabali nejprve rypákem a potom i tesáky; za hodinku nato se však uţ trochu potáceli, jako by poţili jedu, a pak se oba dva svalili na hadry, které ke svému neštěstí škubali.

Z takovýchto a z mnoha jiných případŧ, podobných nebo ještě horších, zrodily se pak rŧzné obavy a smyšlenky v hlavách těch, kteří zŧstali naţivu, a skoro všechny posedl velmi krutý záměr - totiţ vyhnout se nemocným a uprchnout před nimi a jejich věcmi, neboť kaţdý doufal, ţe se tak sám zachrání.

Někteří se domnívali, ţe se dá této chorobě čelit tím, ţe budou střídmě ţít a zřeknou se všeho nadbytku. I vytvořili si společnosti a ţili odloučeni od všech ostatních; usadili se a zavřeli se v domech, kde nebyl ţádný nemocný a kde se dalo lépe ţít, poţívali zde velmi střídmě nejjemnějších pokrmŧ a nejlepších vín, vyhýbali se jakémukoli přepychu, nechtěli, aby je někdo přišel navštívit, nepřáli si slyšet zvenčí ţádné zprávy o smrti a o nemocných a tak tu pobývali za zvukŧ hudby a při zábavách, kterých si mohli dopřát.

Někteří byli opačného mínění a tvrdili, ţe nejzaručenějším lékem na tuto chorobu je hodně pít, uţívat si, chodit za zpěvu písní a uprostřed ţertŧ na procházky, ukájet pokud moţno kaţdou choutku a smát se a vysmívat se všemu, co se děje. A jak to říkali, tak také dělali, co mohli; dnem i nocí putovali z hospody do hospody, pili nadmíru a bez míry a navíc ještě lezli do cizích domŧ, sotvaţe tam vyčenichali něco, co by jim přišlo k chuti či zpŧsobilo jim zábavu.

Mohli to docela snadno dělat, neboť kaţdý - jako by uţ neměl dál ţít - se vzdal svých věcí tak jako sebe sama: většina domŧ se proto stala majetkem všech a cizinec, jenţ do nich vešel, počínal si tu tak, jako si tu předtím počínal jejich vlastní pán.

Ale i při zvířeckých předsevzetích se vyhýbali nemocným, jak mohli.

Za tohoto strádání a souţení skoro úplně upadla a poklesla v našem městě ctihodná váţnost zákonŧ jak boţských, tak lidských, protoţe ti, kdo je měli spravovat a vykonávat, buď zemřeli jako ostatní lidé, nebo byli nemocní, či zŧstali bez všech pomocníkŧ, takţe nemohli svŧj úřad vykonávat a kaţdému bylo tedy dovoleno, aby si dělal co chce.

Mnozí jiní zachovávali mezi těmito dvěma druhy lidí střední cestu, neomezovali se v jídle tak jako ti první, ani se neoddávali pití a nevázanostem jako ti druzí; uţívali podle chuti do sytosti všeho a neuzavírali se, nýbrţ chodili na procházky. V ruce nosili někteří květiny či vonné byliny či rŧzné druhy koření a co chvíli si je přidrţovali u nosu, jeţto měli za to, ţe nejlépe je osvěţovat mozek takovýmito vŧněmi; vzduch totiţ úplně ztěţkl a páchl puchem mrtvol, nemocí a lékŧ.

Někteří smýšleli krutěji (jako by to bylo snad jistější) a říkali, ţe proti moru není lepšího léku a nic tak dobrého jako utéci před ním; z té příčiny se proto nestarali o nic jiného neţ o sebe a mnoho muţŧ a paní opustilo své město, své domy, svŧj kraj, své příbuzné a svŧj majetek - a vyhledávalo cizí nebo své venkovské statky, jako by je nemohl dostihnout hněv boţí, trestající tímto morem lidské nepravosti, ať uţ byli kdekoli, a jako by hněv boţí zamýšlel postihnout jenom ty, kteří meškali za hradbami svého města, anebo jako by byli toho mínění, ţe nikdo nemá zŧstat v městě a ţe nadešla kaţdému jeho poslední hodinka.

Třebaţe všichni tito lidé rŧzných názorŧ nezemřeli, přece jen se všichni nezachránili. Naopak, mnoho lidí sdílejících ten i onen názor se roznemohlo, protoţe ještě v době, kdy sami byli zdrávi, dali příklad těm, kteří byli zdrávi i teď, a hynuli nyní opuštěni skoro všemi lidmi.

Nehledě k tomu, ţe se jeden občan štítil druhého, ţe se skoro ţádný soused nestaral o druhého a ţe se i příbuzní buď vŧbec nestýkali, anebo jenom zřídka, a to ještě na dálku, toto souţení naplnilo duše muţŧ a ţen takovou hrŧzou, ţe bratr opouštěl bratra, strýc synovce, sestra bratra a často i ţena opustila svého muţe - ba co je ještě horší a skoro neuvěřitelné - otcŧm a matkám se ošklivilo navštěvovat a obsluhovat své děti.

A tak tomu nesčetnému mnoţství muţŧ a ţen, kteří onemocněli, nezbývalo jiné pomoci neţ

pomoc milosrdných přátel (a těch bylo málo) anebo lakomého sluţebnictva, které lákala k sluţbě tučná

a nestydatá mzda, ačkoli přesto prese všecko i těchto lidí nebylo mnoho. Byli to vesměs lidé obhroublí a navíc neznali takovýchto sluţeb, takţe neposlouţili ničím jiným neţ tím, ţe podali něco, co si nemocní přáli, anebo přihlíţeli, jak umírají. A mnohokrát se stalo, ţe při takovéto sluţbě kvŧli výdělku zahubili sami sebe.

Z toho, ţe nemocné opouštěli jejich sousedé, příbuzní a přátelé a ţe byl nedostatek sluţebnictva, vzešel pak obyčej, předtím skoro vŧbec neslýchaný, ţe si ţádná, nemocná ţena, ať uţ byla jakkoli pŧvabná či krásná či urozená, nedělala starosti s tím, ţe měla k obsluze muţe, ať uţ byl jakýkoli, mladý či starý - a ţe před ním beze studu odhalovala kteroukoli část těla stejně tak, jako by to byla učinila před ţenou, jelikoţ to vyţadovala při její nemoci nutnost: a to moţná bylo příčinou, ţe ony ţeny, jeţ se uzdravily, byly potom méně počestné.

Mimoto zachvátila smrt i mnoho takových lidí, kteří by byli moţná vyvázli, kdyby byli bývali ošetřeni; a tak proto, ţe se nemocným nedostalo vhodné péče, i proto, ţe mor velmi řádil, bylo v městě takové mnoţství lidí umírajících ve dne v noci, ţe kaţdý trnul, kdyţ o tom slyšel, natoţ potom kdyţ to viděl. Z té příčiny se tedy skoro musely zrodit mezi těmi, kteří zŧstali naţivu, takové mravy, jeţ se příčily mravŧ dřívějším.

Bývalo zvykem (jak to vídáme ostatně ještě dnes), ţe se v domě zemřelého scházívaly ţeny z příbuzenstva a ze sousedství a ţe tam plakaly s ţenami, jeţ byly mrtvému nejbliţší; příbuzní a sousedé se zase shromáţdili spolu s jinými měšťany před domem zesnulého a podle toho, k jakému stavu zesnulý patřil, přišlo sem kněţstvo, načeţ ti, kteří byli stejného stavu jako mrtvý, odnesli na ramenou zesnulého s pohřební obřadností uprostřed voskovic a zpěvŧ do kostela, jenţ si neboţtík vybral jiţ před smrtí.

Kdyţ se ovšem zvětšila krutost moru, tyhle všecky obyčeje buď úplně, nebo větším dílem pominuly a na jejich místo nastoupily nové. Umírající totiţ nejenom neměli kolem sebe mnoho ţen, ale bylo i mnoho takových, kteří odešli z tohoto ţivota bez svědkŧ. Bylo tedy

velice poskrovnu těch, nad nimiţ jejich příbuzní ţalostně zanaříkali a prolili hořké slzy, a namísto toho nyní nastoupil smích, ţerty a druţné zábavy - zvyky, jeţ si kvŧli zdraví brzy a znamenitě osvojily paní, nechávající stranou ţenskou soucitnost.

Vzácný úkaz byl, kdyţ mrtvolu doprovázelo do kostela deset nebo dvanáct sousedŧ - to ještě nebyli ctihodní a vznešení měšťané, nýbrţ jakýsi druh hrobařŧ, pocházejících z drobného lidu, kteří si dávali říkat pochovávači; konali tyto sluţby za peníze, nosili máry kvapným krokem - a to nikoli do onoho kostela, který si neboţtík před smrtí určil, ale nejčastěji do toho, který byl nejblíţe. Za márami pak chodívali čtyři nebo šest kněţí s několika svícemi a leckdy vŧbec bez svíce. Tito kněţí se však příliš neunavovali dlouhými a slavnostními obřady, ale za pomoci oněch hrobníkŧ kladli neboţtíka do toho prázdného hrobu, který byl nejblíţe po ruce.

Pohled na drobný lid a také na velkou část středních vrstev byl ještě ţalostnější. Snad naděje, snad bída je nutily zŧstat doma, a protoţe byli pořád ve styku se sousedy, upadali do nemoci denně po tisících; a jeţto je také nikdo neobsluhoval a nijak neošetřoval, umírali naveskrz bez moţnosti záchrany. Ve dne v noci hynulo mnoho lidí na veřejné ulici a mnozí z těch, kteří sice zamřeli doma, dávali zvěst o své smrti teprve zápachem rozkládajícího se těla.

A mrtvých i umírajících - všude plno.

Většině z nich poslouţili sousedé, hnáni k tomu jednak strachem, aby jim neuškodil rozklad mrtvol, jednak soucitem, který měli se zesnulými. Buď sami, nebo s pomocí nosičŧ - jestliţe je mohli sehnat - vynášeli ze svých domkŧ těla zemřelých a kladli je před vrata, takţe ten, kdo šel okolo, mohl jich tam obzvláště ráno vidět nesčetné mnoţství: potom teprve poslali pro máry, ale byly i takové případy, ţe pro nedostatek már byli neboţtíci kladeni na nějaké prkno.

A jedny máry nesly častokrát dva či tři neboţtíky pohromadě, ba bylo by se dalo napočítat i mnoho takových már, na nichţ spočívala manţelka se svým chotěm, dva či tři bratři nebo otec a syn či tak podobně. A nesčíslněkrát došlo k tomu, ţe pro někoho šli dva kněţí s kříţem a tu se za nimi pustili nosiči s třemi nebo čtyřmi márami a někde, kde se kněţí domnívali, ţe mají pohřbít jednoho mrtvého, měli jich potom k pohřbívání šest či osm a leckdy i víc. Proto také nikdo neprokazoval těmto zesnulým úctu jedinou slzou či svíčkou či doprovodem na poslední cestě. Věci naopak dospěly tak daleko, ţe se nikdo o umírající lidi nestaral víc, neţ by se dnes starali o kozy. A tak velmi zřetelně vyšlo najevo to, co by byl přirozený běh věcí drobnými a řídkými strastmi nikdy nemohl ukázat mudrcŧm, ţe totiţ všecko je třeba snášet trpělivě a ţe velikost útrap mŧţe učinit i z nemudrcŧ lidi odevzdané a bezstarostné.

Kdyţ se ukázalo, jaké mnoţství je neboţtíkŧ, kteří byli ke kaţdému kostelu kaţdý den a takřka kaţdou hodinu přinášeni, a kdyţ se uţ na hroby nedostávalo svaté pŧdy zvláště proto, ţe předtím chtěli dát kaţdému podle starobylého zvyku jeho místo, začaly se místo toho na hřbitovech - neboť všude bylo uţ plno - kopat obrovské jámy a do nich byli kladeni přinášení neboţtíci po stovkách.

Byli sem ukládáni tak, jako se nakládá v lodích zboţí - vrstva na vrstvu; kaţdou vrstvu posypali trochou země a tak pokračovali, aţ byla jáma plná.

Abych však nešel do všech podrobností našich utrpení, jeţ tenkrát postihla město, pravím, ţe ony zlé časy, jeţ na ně přišly, neušetřily proto o nic méně a v ničem jeho okolí, kde v

roztroušených vsích (ponecháme-li stranou opevněná místa, která se i ve své malosti podobala městŧm) a v polích umírali bědní a nuzní rolníci a jejich rodiny; umírali bez jakéhokoli ošetření lékařem či bez péče sluţebnictva na cestách, na obdělaných polích a doma, ve dne v noci, ba hynuli ne jako lidé, ale skoro jako dobytek.

Proto se mravy venkovanŧ uvolnily stejně tak jako mravy měšťanŧ; nestarali se o své věci a záleţitosti, naopak všichni jako by očekávali smrt toho dne, jehoţ jitra se doţili, snaţili se ze všech sil nikoli o to, aby pomáhali na svět budoucím plodŧm dobytka, země a svých někdejších prací, ale o to, aby spotřebovali vše, co bylo po ruce. Tak se stalo, ţe z chlévŧ, kam patřili, byli vypuzeni voli, osli, ovce, kozy, vepři, slepice, dokonce i psi - člověku nejvěrnější - a potulovali se, jak jim bylo libo, po polích, kde dosud stálo opuštěné obilí, nejenom nesklizené, ale i nepoţaté. A mnohá zvířata - jako by měla rozum - vracela se sytá na noc domŧ, kdyţ se přes den napásla, aniţ je musel hnát pastýř.

Co ještě dodat - kdyţ opustíme venkov a vrátíme se do města -, ne-li to, ţe krutost nebe a snad zčásti také lidí byla taková, ţe za zdmi města Florencie - jak se má za jisté, vzhledem k prudkosti morové choroby a okolnosti, ţe mnoho nemocných bylo špatně ošetřováno či opuštěno ve svých bědách, jelikoţ zdraví měli strach - zahynulo od března do července přes sto tisíc lidských tvorŧ. Nebýt morové rány, nikdo by si byl moţná ani nepomyslil, ţe město mělo tolik obyvatel.

Kolik velikých palácŧ, kolik krásných domŧ, kolik šlechtických sídel, kdysi plných sluţebnictva, pánŧ a paní, bylo nyní opuštěno do posledního sluhy! Kolik starobylých rodŧ, kolik velebohatých dědictví, co vzácného jmění se náhle octlo bez řádného dědice. Kolik statných muţŧ, kolik krásných paní, kolik roztomilých mladíkŧ, které by byli nejenom jiní, ale sám Galenus, Hippokrates či Aeskulap uznali ze nejzdravější, snídalo ráno se svými rodiči, druhy a přáteli a večer uţ večeřelo na onom světě se svými předky.

Mně samému uţ je líto probírat se tolika strastmi, i pomíjím nyní onu část utrpení, kterou pominout mohu, a pravím, ţe jednou, kdyţ uţ to v městě došlo tak daleko, ţe bylo skoro bez obyvatel, sešlo se

v ctihodném kostele Santa Maria Novella (jak jsem se potom dověděl od jedné dŧvěryhodné osoby) kteréhosi úterního jitra, kdy v kostele nebyl skoro nikdo jiný, sedm paní; přišly na sluţby boţí v tmavých šatech, jak si to doba ţádala, a byly to paní, jeţ vzájemně poutalo přátelství, sousedství či příbuzenství. Ani jedna z nich nepřekročila dosud věk osmadvaceti let a ţádné z nich nebylo méně neţ osmnáct; kaţdá byla moudrá, z urozené krve a krásná co do zjevu, vybraných mravŧ i počestnosti.

Pověděl bych jejich pravá jména, kdyby mi v tom nebránil závaţný dŧvod, a to ten, ţe nechci, aby se některá z nich styděla za věci, které si vyprávěly a poslouchaly a na něţ za chvíli dojde

- neboť dnes jsou z dŧvodŧ svrchu uvedených mravy poněkud přísnější, neţ byly tenkrát; ba byly tenkrát daleko a daleko volnější nejenom u lidí tak starých, jako byly ony paní, ale i u lidí ve věku mnohem zralejším. Nechci také poskytnout záminku závistníkŧm (kteří jsou vţdy pohotově hanobit kaţdý chvályhodný ţivot), aby mohli hanlivými slovy sniţovat počestnost oněch znamenitých paní. Aby však kaţdý vyrozuměl beze zmatku, která právě mluví, mám v úmyslu dát kaţdé z nich jméno, jeţ zcela nebo zčásti odpovídá jejím vlastnostem.

První z nich a té nejstarší dáme jméno Pampinea, druhé Fiammetta, třetí Filomena, čtvrté Emilia, páté potom Lauretta, šesté Neifile a poslední nikoli bez dŧvodu nazveme Elisa.

Tyto paní se sešly v jedné části kostela - ne z nějaké smluvené příčiny, ale náhodou: sedly si takřka do krouţku, po dlouhých stonech se přestaly modlit otčenáše a začaly si mezi sebou vyprávět mnoho všelijakých věcí o tom, jaké jsou časy. Po nějaké chvíli, kdyţ ostatní mlčely, Pampinea se takto rozhovořila:

"Mé drahé paní, slyšely jste moţná mnohokrát jako já, ţe ten, kdo se poctivě řídí svými právy, nikomu nekřivdí. Je přirozeným právem kaţdého, kdo přijde na svět, hledět si svého ţivota, uchovat jej a hájit - a tohle se uznává do té míry, ţe leckdo mohl beztrestně zabít člověka - jak se uţ mnohokrát stalo -, aby uchoval ţivot sobě. A jestliţe to připouštějí zákony, které se starají, aby se kaţdému smrtelníku dobře ţilo, oč více tedy smíme my a kdokoli jiný pouţít k záchraně svého ţivota prostředkŧ, jeţ se naskýtají, aniţ tím někoho urazíme? Kdykoli bedlivým okem zkoumám naše chování za dnešního rána a za jiter dřívějších a kdykoli se zamyslím, jak časté jsou naše rozmluvy, vidím, a vy to mŧţete vidět rovněţ, ţe kaţdá z nás má obavy o svŧj ţivot. Nedivím se tomu, ale kdyţ uváţím, ţe všechny se po ţensku děsíme, tu jsem velice překvapena, ţe se nesnaţíme odpomoci nějak tomu, čeho se kaţdá z nás bojí.

Připadá mi to, jako bychom zde meškaly jen proto, abychom mohly či musely vidět na vlastní oči, kolik mrtvol bylo uloţeno do hrobu, a slyšet na vlastní uši, zda ti mniši tady, jejichţ počet je stále menší a menší, zpívají své hodinky v příslušnou dobu, či abychom kaţdému, kdo se tu objeví, ukazovaly svým šatem, jak veliké jsou naše starosti a kolik jich je. A vyjdeme-li odtud, pak buď vídáme, jak kolem nás nosí mrtvé či nemocné, anebo spatříme ty, které pravomoc veřejných zákonŧ odsoudila za nějaké poklesky do vyhnanství, ale kteří se - jako zákonŧm na posměch - toulají po našem městě a páchají hnusné násilnosti, protoţe vědí, ţe jejich vykonavatelé jsou buď mrtvi, nebo nemocni. Nebo vidíme chátru našeho města, která je rozpálena naší krví a říká si pochovávači, jak se k našemu utrpení projíţdí na koni po městě a potupnými písničkami nám připomíná naše strasti. A neslyšíme nic jiného neţ Tihle a tihle zemřeli! nebo Tihle a tihle umírají! a všude bychom slyšely bolestné nářky, kdyby ještě ţili lidé, kteří by mohli naříkat.

A kdyţ se pak vrátím domŧ - nevím, děje-li se vám to jako mně - a z celého početného sluţebnictva najdu doma jen jedinou svou sluţebnou, tu na mne padne strach a já cítím, jak se mi jeţí kaţdý vlásek. A kamkoli se hnu a kdekoli meškám, všude se mi zdá, ţe vidím stíny těch, kteří zemřeli a kteří mne děsí nikoli těmi tvářemi, jaké měli zaţiva, ale strašlivým vzezřením, o němţ nevím, jak ho tak nenadále nabyli.

Z těchto příčin se necítím dobře ani venku, ani doma, a to tím spíše, čím více vidím, ţe nikdo, kdo měl moţnost odebrat se někam, jako ji máme my, nezŧstal zde kromě nás. A postřehla jsem a slyšela jsem častokrát (pokud tu přece jen někdo zbyl), ţe ti, kdo zŧstali, nedělají rozdílu mezi tím, co je počestné a nepočestné, a jestliţe dostanou chuť, sami i ve společnosti, páchají ve dne v noci to, co jim skýtá největší vyraţení. A nejenom lidé, kteří nesloţili slib, ale i lidé zavření v klášteřích si namlouvají, ţe se pro ně hodí to, co pro jiné, a ţe jim to není zapovězeno; zpronevěřili se řeholím, oddali se smyslným rozkoším a stali se prostopášníky a zhýralci a domnívají se, ţe takto se zachrání.

A jestliţe tomu tak je, coţ je zřejmé na první pohled, co tu děláme? Nač čekáme? O čem sníme? Proč jsme liknavější a lhostejnější ke svému zdraví neţ všichni ostatní občané?

Domníváme se, ţe nemáme takovou cenu jako ostatní, či si snad myslíme, ţe náš ţivot je spjat s naším tělem pevnějším poutem neţ ţivot ostatních a ţe se tedy nemusíme starat o nic, co by jej dokázalo narušit? Mýlíme se, klameme se! A jak jsme hloupé, ţe si to myslíme! Stačí jen

pomyslit, jakou spoustu a jakých mladíkŧ a paní zahubil tento krutý mor. Nechceme-li proto z malomyslnosti či nedbalosti upadnout do toho, čemu bychom se snad mohly při dobré vŧli vyhnout, soudím, ač nevím, budete-li s mým názorem souhlasit, ţe nejlépe by bylo, kdybychom všechny, jak tu jsme, odešly z města, coţ udělalo uţ mnoho jiných před námi, a kdybychom uprchly před nepočestnými příklady ostatních jako před smrtí; odebraly bychom se počestně na svá venkovská sídla, jichţ máme kaţdá hodně, a tam bychom se oddávaly radostem, veselí a zábavě, pokud by to šlo, aniţ bychom nějak překročily mez rozumu.

Tam je slyšet zpívat ptáčky, tam je vidět, jak se zelenají kopce a roviny, jako moře se tam vlní pole plná obilí, roste tam na tisíc druhŧ stromoví a samo nebe je tam milostivější - neboť ač rozhněváno, neupírá nám své věčné krásy, jeţ jsou mnohem pŧvabnější na pohled neţ

prázdné zdi našeho města. Krom toho všeho je tam svěţejší vzduch, všech věcí, jichţ je v těchto dobách třeba k ţivobytí, je tam daleko víc a všech trampot je tam daleko méně.

Třebaţe i rolníci umírají jako měšťané, je tam přece jen o tolik méně nepříjemností, o kolik je tam méně domŧ a obyvatel.

Vidím-li to dobře i z druhé strany, pak mŧţeme po pravdě říci, ţe zde nikoho neopouštíme, ba naopak, ţe opuštěny jsme spíše my, protoţe naši lidé buď zemřeli, či uprchli před smrtí a zanechali nás tu samotné v takovém ţalu, jako bychom ani nebyly jejich.

Nikdo nám proto nemŧţe kvŧli tomuto záměru nic vyčítat, ba kdybychom se jím neřídily, mohla by nás stihnout bolest a zármutek a moţná ţe i smrt. Bude-li vám to tedy vhod, myslím, ţe bychom dobře udělaly, kdybychom přikázaly svým sluţebným, aby přišly za námi se vším potřebným, a vypravily se pobývat jednou zde, zítra onde. Budeme se veselit a radovat, jak jen to v téhle době pŧjde, a to tak dlouho, dokud nespatříme (nestihne-li nás ovšem dříve smrt), ţe nebesa udělala uţ téhle pohromě konec.

Chtěla bych vám ještě připomenout, ţe je vhodnější ve cti odejít neţ tu pobývat - jako většina ţen - v necti."

Ostatní paní vyslechly Pampineu a nejenom schválily její radu, ale protoţe touţily zařídit se podle ní, začaly si hned mezi sebou povídat o podrobnostech, jak to udělat - jako by uţ měly rovnou vstát a ruče se vydat na cestu.

Filomena, jeţ byla z všech nejrozváţnější, však pravila:

"Paní, ačkoli to, co nám vyprávěla Pampinea, bylo znamenitě řečeno, není ještě třeba se ukvapovat, jak to podle mého zdání chcete udělat vy. Nezapomeňte, ţe všechny jsme ţeny, a ani jedna z nás

není tak dětinská, aby dobře nevěděla, jak rozumně si počínají ţeny, kdyţ jsou spolu samy, a jak chytře si umějí vést bez pomoci muţe. Jsme nestálé, svévolné, podezřívavé, malomyslné a bojácné, a proto se velmi bojím, ţe se tato společnost rozpadne příliš brzo a s menší ctí, neţ

by se na nás slušelo, jestliţe si budeme vládnout jen my samy. Je proto dobře postarat se o tohle, dřív neţ se do něčeho pustíme."

Tu pravila Elisa:

"Muţové jsou skutečně hlavou ţen a bez jejich řízení dospěje málokdy nějaké naše dílo k dobrému konci. Kde však nějaké takové muţe získat? Kaţdá víme, ţe většina muţŧ z našich

rodin je mrtva. Z těch, kteří zŧstali naţivu, je jeden zde a druhý onde, pohybují se v rŧzných společnostech, aniţ my víme kde, a prchají před tím, čemu se snaţíme uniknout i my. Prosit o to jiné muţe se nehodí, neboť jestliţe chceme jít za svou záchranou, musíme najít vhodný zpŧsob, jak to udělat, aby tam, kam se chceme odebrat za zábavou a oddechem, netáhly se za námi mrzutosti a pohoršení."

Zatímco paní takto rozmlouvaly, vešli pojednou do kostela tři mladí muţi, z nichţ

nejmladšímu nebylo však méně neţ pětadvacet let a v nichţ nemohla ani zkaţená doba, ani ztráta přátel či rodičŧ, ani strach o vlastní ţivoty uhasit, ba ani zchladit lásku. Jeden z nich se jmenoval Pamfilo, druhý Filostrato a poslední Dioneo. Všichni byli velmi milí a zpŧsobní a za těchto velikých zmatkŧ nalézali největší útěchu v tom, ţe vyhledávali své paní, jeţ náhodou byly všechny tři mezi oněmi sedmi, o nichţ byla řeč, a z nichţ některé byly s některými mladíky spřízněné.

Paní je spatřily dříve, neţ mladíci uviděli je, a Pampinea s úsměvem pravila:

"Hle, Štěstěna je našemu počínání nakloněna a posílá nám rozváţné a čacké mladíky, kteří nám budou rádi dělat jak vŧdce, tak sluţebníky, nebudeme-li váhat a přijmeme je do svých sluţeb."

Neifile celá ve tváři zrudla studem, protoţe jeden z oněch mladíkŧ ji miloval, a pravila:

"Pampineo, proboha, rozvaţ dobře, co říkáš. Vím velmi dobře, ţe o kaţdém z nich lze říci jen to nejlepší. Věřím, ţe by dokázali ještě větší věci, neţ je tato, a jsem i toho mínění, ţe by dovedli dělat dobrou a počestnou společnost nejen nám, ale ještě krásnějším a milejším paním, neţ jsme my. Ale protoţe je všeobecně známo, ţe jsou zamilovaní do některých paní, jeţ jsou mezi námi, bojím se, aby je bez naší či jejich viny nestihly pomluvy a výtky, jestliţe je vezmeme s sebou."

"Co na tom?" prohlásila Filomena. "Jestliţe někde počestně ţiju a jestliţe nemám kvŧli tomu výčitky svědomí, ať si říká kdo chce co chce. Bŧh a pravda uchopí zbraň za mne. Jen kdyby uţ byli ochotni jít s námi, abychom mohly opravdu říci - jak to pravila Pampinea -, ţe Štěstěna naší výpravě přeje."

Kdyţ ostatní slyšely, jak vhodně promluvila, nejenomţe neměly ţádné námitky, ale všechny svorně prohlásily, ţe by mladíci měli být zavoláni, aby jim paní mohly povědět svŧj úmysl a poprosit je, aby jim laskavě dělali na této výpravě společníky.

Pampinea proto neřekla uţ ani slovo, vstala, a jeţto byla s jedním z nich pokrevně spřízněna, zamířila k mladíkŧm, kteří tu stáli a dívali se na paní. S veselou tváří je pozdravila, pověděla jim o svém záměru a jménem ostatních paní je poprosila, aby se s čistými a bratrskými úmysly stali jejich společníky.

Mladíci si zprvu mysleli, ţe je paní chtějí povodit za nos, kdyţ však viděli, ţe paní mluví váţně, odpověděli vesele, ţe je jim to vhod, a bez okolkŧ se před svým odchodem umluvili na tom, co je třeba zařídit k odjezdu.

I dali řádně nachystat vše potřebné, poslali to napřed tam, kam se hodlali vydat, a za rozbřesku příštího rána, to jest ve středu, paní s několika svými sluţkami a tři mladíci se

svými třemi sluhy opustili město a vydali se na cestu. Nebyli od města ještě ani dvě malé míle, kdyţ dorazili k místu, jeţ si předtím vybrali.

Řečené sídlo leţelo na malém kopečku poněkud vzdáleném od našich silnic a porostlém rŧznými stromy a křovisky, jejichţ listí se zelenalo, takţe naň bylo milo pohledět. Na vrcholu kopce stál palác s krásným a velikým nádvořím uprostřed, s lodţiemi, sály a komnatami, z nichţ kaţdá byla sama o sobě překrásná a vyzdobená pozoruhodnými veselými malbami: vŧkol se rozkládaly trávníky a líbezné zahrady, studny s nesmírně svěţí vodou a sklepy plné drahocenných vín, coţ by bylo bývalo vhod spíše velkým pijákŧm neţ střídmým a počestným paním.

K nemalému potěšení shledala téţ společnost, jeţ právě dorazila do paláce, ţe všude je uklizeno, v komnatách ţe je ustláno a všechno ţe je pokryto sítím a květy, jeţ rostou v tom období.

Kdyţ si po příchodu sedli, pravil Dioneo, jenţ vynikal nad ostatní jinochy líbezností a vtipností:

"Paní, přivedl nás sem spíše váš rozum neţ naše obezřetnost. Nevím, co vy zamýšlíte počít se svými starostmi, ale já ty své zanechal ve městě, ještě neţ jsem vyjel z jeho bran, a proto se buď rozhodněte, ţe se budete se mnou radovat, smát a zpívat - pokud to, jak říkám, odpovídá vaší dŧstojnosti -, anebo mě propusťte, abych se mohl vrátit ke svým starostem a zŧstat v suţovaném městě."

Pampinea, jako by byla rovněţ zaplašila všechny své starosti, mu zvesela odvětila:

"Znamenitě mluvíš, Dioneo. Ţijeme radostně, vţdyť jsme uprchli před smutkem. Leč věci, jeţ

nemají ţádný řád, nemají ani dlouhého trvání, a kdyţ uţ jsem já začala rozmluvu, která dala podnět k utvoření této krásné společnosti, musím myslet i na to, jak by naše veselení mohlo pokračovat. Soudím proto, ţe je nezbytné, abychom se navzájem dohodli, kdo nám bude vládnout; my ho budeme ctít a poslouchat jako největšího pána a on bude myslit jen na to, jak by se nám postaral o veselý ţivot.

Aby však mohl kaţdý okusit tíhu starostí spolu s radostí z vladaření a aby nikdo, ať uţ patří k té či oné straně, nemohl druhým závidět, ţe vladaření neokusil, navrhuji, aby ono břemeno a pocta bylo kaţdému přiřčeno na jeden den. Kdo bude první, to nechť je určeno naší společnou volbou. Kdo nastoupí po něm to nechť určí v hodině večerní podle své libosti ten či ta, která vladařila onoho dne. Ten, kdo povládne, ať po celou dobu své vlády rozhoduje a ustanovuje místo i zpŧsob, jak máme ţít."

Tato slova se všem nesmírně zalíbila a Pampinea byla jednohlasně zvolena vladařkou pro první den. Filomena se honem rozběhla k jednomu vavřínu, neboť často slýchala vyprávět, jaké cti zasluhuje jeho listí a jakou čest propŧjčuje tomu, kdo je jím po zásluze ověnčen; utrhla z něho několik snítek, uvila z nich pěkný a dŧstojný věnec a vloţila jej vladařce na hlavu. Tento věnec pak zŧstal i u všech ostatních po celou dobu, co trvala tato společnost, zjevným odznakem královské vlády a svrchovanosti.

Pampinea, jeţ se tedy stala královnou, přikázala, aby všichni umlkli, pak si dala zavolat sluhy tří mladíkŧ a čtyři sluţebné všech paní a pravila za všeobecného mlčení:

"Hodlám vám všem, jakoţto první, dát příklad, jak by naše společnost postupující od dobrého k lepšímu mohla řádně a radostně a bez veškeré hanby ţít a trvat, pokud bude chtít. Proto tedy především ustanovuji Dioneova sluhu Parmena svým správcem a svěřuji mu starost a péči o všechnu naši čeleď a o vše, co patří ke sluţbě v síních. Chci dále, aby Sirisco, sluha Pamfilŧv, byl naším nakupovatelem a pokladníkem a aby byl poslušen rozkazŧ Parmenových. Tindaro nechť pečuje o komnaty Filostrata a druhých dvou mladíkŧ, neboť ostatní budou zaneprázdněni svými povinnostmi a nebudou se o ně moci starat. Moje Misia a Filomenina Licisca budou

napořád v kuchyni a budou zde pečlivě připravovat pokrmy podle toho, jak jim přikáţe Parmeno. Přejeme si dále, aby se Laurettina Chimera a Fiammettina Stratilia bedlivě staraly o pořádek v ţenských komnatách a dbaly o čistotu všude, kdekoli budeme. Hlavně však si přejeme a nařizujeme, aby se kaţdý, ať uţ jde kamkoli a ať uţ se odkudkoli vrací, ať vidí či slyší cokoli, střeţil přinést nám zvenčí jinou zprávu neţ veselou, je-li mu naše přízeň milá."

Kdyţ udělila tyto povšechné rozkazy, jeţ všichni schvalovali, povstala vesele a pravila:

"Jsou zde zahrady, jsou zde louky, je zde mnoho jiných líbezných míst, kam se mŧţe kaţdý po své libosti a ke svému potěšení vydat; aţ však udeří devátá hodina, nechť je kaţdý zde, aby mohl ve vší svěţesti pojíst."

Kdyţ nová královna propustila veselou společnost, vydali se mladíci s krásnými paními volným krokem do zahrady: cestou vedli příjemné řeči, vili si krásné věnce z rozličného listí a zpívali milostné písně.

Pobyli v zahradě tak dlouho, jak jim to dovolila královna, načeţ se vrátili domŧ a shledali, ţe se Parmeno velmi horlivě ujal svého úkolu, neboť kdyţ vešli do přízemní síně, spatřili prostřené stoly, pokryté bělostnými ubrusy, na nich číše, jeţ vypadaly jako ze stříbra, a vše poházené květy kručinky. Na královnino přání byly všem polity ruce vodou a podle pořadí, jeţ určil Parmeno, usedli všichni ke stolu.

Byly přineseny umně připravené pokrmy a velice jemná vína a tři sluhové se jali nehlučně obsluhovat u stolŧ. Kaţdý měl radost, ţe vše bylo hezky a řádně uspořádáno, a všichni jedli zvesela a uprostřed líbezných ţertŧ.

Kdyţ bylo sklizeno ze stolŧ, přikázala královna, aby byly doneseny hudební nástroje, neboť všechny paní jakoţ i všichni mladíci uměli tančit a někteří z nich uměli i znamenitě zpívat a hrát. Dioneo se pak na královnin příkaz chopil loutny a Fiammetta violy a začali lahodně hrát píseň k tanci. Královna proto poslala sluţebnictvo jíst a s ostatními paními a dvěma mladíky šla volným krokem do kola a začala tančit. Kdyţ bylo po tanci, začali všichni zpívat líbezné a veselé písně.

Tím zpŧsobem trávili čas tak dlouho, aţ se královně uzdálo, ţe nadešel čas k odpolednímu spánku. Propustila tedy všechny; tři mladíci odešli do svých oddělených komnat, kde byla uchystána lŧţka a všude leţelo plno květin jako v jídelním sále. Podobně tomu bylo i v komnatách paní.

Všichni se svlékli a ulehli k odpočinku. Krátce po tom, co odbila třetí hodina, královna vstala, dala vzbudit ostatní paní jakoţ

i mladíky - tvrdíc, ţe je škodlivé ve dne příliš spát -, načeţ se všichni vydali na louku, kde rostla vysoká zelená tráva a kam odnikud nemohlo proniknout slunce. Vanul zde příjemný větřík a královna projevila přání, aby si všichni sedli v kruhu do trávy. Poté takto promluvila:

"Jak vidíte, slunce stojí vysoko a vedro je veliké. Není slyšet nic neţ cikády nahoře v olivách.

Proto myslím, ţe by bylo pošetilé, kdybychom šli v této chvíli někam jinam. Zde je hezky a svěţe, jsou tu - jak vidíte - hrací stolky a šachy, takţe se kaţdý mŧţe bavit podle toho, co je mu nejmilejší.

Jestliţe se však přidrţíte mého názoru, nebudeme hrát, protoţe při hře se mysl jedné z obou stran rozmrzí, aniţ z toho má druhá strana nebo ti, kdo přihlíţejí, nějakou radost, ale strávíme tuto parnou denní dobu vyprávěním příběhŧ, coţ mŧţe poskytnout zábavu celé společnosti, jeţ naslouchá, co jí jeden vypravuje. Sotva kaţdý z vás poví nějaký malý příběh, uţ se bude slunce sklánět, vedro poleví a my si pak budeme moci vyjít tam, kam se nám bude nejvíc chtít, a cestou se budeme veselit. Je-li vám to tedy po chuti - a já jsem připravena řídit se tím, co je vám libo -, uděláme to takto. Nelíbí-li se vám to, mŧţe kaţdý aţ do večerní hodiny dělat, co je mu nejmilejší."

Paní a všichni mladíci byli vesměs pro vyprávění.

"Nuţe," pravila královna, "je-li vám to vhod, chci, aby si v tento první den mohl kaţdý vybrat pro své vyprávění takový námět, jaký si sám zvolí."

Nato se obrátila k Pamfilovi, jenţ jí seděl po pravici, a líbezně mu řekla, aby některým ze svých příběhŧ dal počátek dalším.

Kdyţ Pamfilo vyslechl rozkaz, jal se takto vyprávět - zatímco všichni ostatní poslouchali.

PŘÍBĚH PRVNÍ

Ser Ciappelletto oklame falešnou zpovědí zboţného mnicha a zemře: ačkoli to byl za svého ţivota nejhanebnější člověk, nabude po smrti pověsti světce a je nazýván svatým Ciappellettem.

Sluší se, nejdraţší paní, aby se vše, co člověk dělá, začínalo obdivuhodným a svatým jménem toho, jenţ je Stvořitelem všech věcí. Mám-li proto já první započít naše vyprávění, hodlám začít jedním

z jeho divŧ; vyslechněmeţ je, neboť tím se upevní naše naděje v něho jakoţto v pevné útočiště, a my pak povţdy budeme velebit jeho jméno.

Je přece najevě, ţe všechny pozemské věci jsou pomíjející a smrtelné a krom toho - jelikoţ

jsou samy o sobě i mimo sebe samá nesnáz, starost a námaha - podléhají nesčíslným nebezpečím, takţe my smrtelníci, ţijící mezi nimi a z nich, nemohli bychom ani uprostřed nich ţít, ani se jim vyhnout, kdyby nám k tomu neposkytovala sílu a obratnost zvláštní milost boţí. Nesmíme si však o ní myslet, ţe na nás a do nás sestupuje za nějaké naše zásluhy.

Pramení z jeho vlastní dobrotivosti a vyvolávají ji svými prosbami ti, kteří byli sice smrtelní jako my, ale za svého ţivota se správně řídili jeho přikázáními, takţe nyní se stali věčnými a blaţenými jako On, neboť my - neodvaţující se vznášet své prosby před tvář tak velikého

soudce - sdělujeme věci, o nichţ máme za to, ţe nám prospějí, těmto věčným a blaţeným jakoţto prostředníkŧm, kteří ze zkušenosti znají naši křehkost.

Jelikoţ však bystrost našeho smrtelného oka nemŧţe nikterak proniknout do tajemství boţské mysli, nahlíţíme tím více, jakou milosrdnou dobrotivostí k nám je naplněn. On, stane-li se někdy, ţe nás oklame naše domněnka a my si zvolíme za přímluvčího u jeho majestátu někoho, kdo jím byl uvrţen do věčného zatracení. Avšak On, jemuţ není nic tajno, ohlíţí se spíše na čistotu srdce prosebníka neţli na jeho nevědomost nebo na zavrţenost přímluvčího, jejţ jsme prosili (jako by tento přímluvčí byl blaţen před jeho tváří), a vyslyší ty, kteří se k němu modlí.

To všecko se zřetelně projeví v příběhu, který vám zamýšlím vypravovat. Zřetelně pravím, neboť přihlíţím ne k soudu boţímu, ale k soudu lidí.

Vypravuje se tedy, ţe se velmi bohatý a tuze veliký kupec Musciatto Franzesi stal rytířem a měl se vypravit do Toskány s messerem Karlem Bezzemkem, bratrem francouzského krále, kterého o to poţádal a kterého k výpravě přiměl papeţ Bonifác. Kdyţ však zjistil, ţe jeho záleţitosti - jak to bývá u obchodníkŧ - jsou zde a onde velmi spletité a ţe je nelze snadno ani rázem vyřídit, rozhodl se, ţe je svěří několika osobám.

Se všemi si věděl rady, jen v tom si nebyl jist - koho by měl pověřit, aby mu vymáhal dluhy u několika Burgunďanŧ.

Příčinou této nejistoty byla pověst, ţe Burgunďané jsou lidé hašteřiví, nepoctiví a věrolomní, a proto si Musciatto dlouho lámal hlavu, kde by našel tak ničemného člověka, na něhoţ by se mohl aspoň trochu spolehnout, ţe dokáţe vyzrát na ničemnost Burgunďanŧ.

A co tak o tom neustále přemýšlel, vzpomněl si na muţe, který ho často navštěvoval v jeho domě v Paříţi. Slul ser Ciapperello z Prata, a jeţto byl malé postavy a hodně se fintil, usuzovali Francouzi, ţe Ciapperello vlastně znamená Ceparello, čímţ se chce říci cappello, to jest věnec v jejich řeči - a protoţe Ciapperello byl drobné postavy, jak jsme uţ řekli, neříkali mu Cappello, nýbrţ Ciappelletto. Byl proto všude znám jako Ciappelletto a málokdo věděl, ţe se vlastně jmenuje ser Ciapperello.

Ţivot tohoto Ciappelletta vypadal takto: Protoţe byl notářem, náramně se styděl, kdyţ mu přišli na to, ţe některá jeho listina (ačkoli jich mnoho nevyhotovil) je pravá. Byl by totiţ

falešných listin nadělal, kolik by byl kdo chtěl, neboť daleko raději listiny zadarmo padělal, neţ vyhotovoval za velký poplatek listiny správné. Největší potěšení mu dělalo, kdyţ mohl podávat křivá svědectví, ať ho o ně někdo ţádal nebo neţádal - a protoţe se v těchto dobách náramně věřilo na přísahy, neostýchal se přísahat křivě; dík této ničemnosti pak vyhrával v tolika rozepřích, v kolika ho vyzvali, aby přísahal, ţe říká na svou víru pravdu.

Obzvláštní zalíbení nalézal v tom - a tuze horlivě se vţdy přitom snaţil -, kdyţ mohl vyvolat mezi přáteli a příbuznými nebo nějakými jinými osobami zlou krev, nepřátelství a pohoršení.

A čím větší zlo z toho vzešlo, tím větší z toho měl radost. Kdyţ ho někdo vybídl k nějaké vraţdě či k nějakému jinému zlosynství, nikdy neřekl ne a velmi rád šel. Ba častokrát se stalo, ţe ochotně mordoval a vraţdil lidi vlastníma rukama. Bohu a svatým se rouhal převelice a kaţdá maličkost ho dovedla tak rozkatit jako málokoho druhého.

Do kostela nechodil nikdy, svátostmi pohrdal a mluvil o nich hanlivě jako o mrzkých věcech.

Zato naopak rád navštěvoval krčmy a jiná hanebná místa a často tam chodíval. Ţeny miloval asi tak jako pes hŧl, zato zvrácenou láskou se kochal víc neţ kterýkoli jiný zvrhlík. Dokázal loupit a krást a tvářit se přitom jako svatý, byl ţrout a veliký pijan; kdyţ se mu něco zhatilo, zuřil; hrál a proslul jako falešný hráč v kostky.

Ale proč o tom tolik mluvím? Byl to prostě snad ten nejhorší člověk, jaký se kdy narodil. Jeho spády dlouho ochraňovala moc a postavení messera Musciatta, kvŧli němuţ brali na něho začasté ohled i lidé, jimţ mnohokrát ublíţil, i dvŧr, kde páchal bezpráví napořád.

Kdyţ se tedy messer Musciatto vzpomněl na toho sera Ciapperella, jehoţ ţivot výtečně znal, usoudil, ţe bude na ničemnosti Burgunďanŧ jako dělaný. Dal si ho proto zavolat a takto k němu promluvil:

"Jak víš, sere Ciappelletto, chystám se na cesty, a protoţe mám mimo jiné nějaké pohledávky u Burgunďanŧ, coţ jsou samí podvodníci, nevím o nikom lepším, komu bych svěřil vymáhání peněz od nich, neţ jsi ty. Ty nemáš teď nic na práci, a jsi-li to ochoten udělat, vymohu ti doporučení u dvora a z toho, co vymŧţeš, ti dám slušný díl."

Ser Ciappelletto, jenţ právě zahálel a strádal ve věcech pozemských, nahlédl, ţe mu odchází ten, kdo byl dlouho jeho podporou a oporou, i rozhodl se bez okolkŧ, neboť mu málem nic jiného nezbývalo - a řekl, ţe rád přijímá.

Kdyţ se tedy domluvili, dostal ser Ciappelletto plnou moc a doporučující listiny od krále a po Musciattově odjezdu se vydal do Burgundska, kde ho skoro nikdo neznal. Zde však začal vymáhat dluhy a dělat to, proč přišel, proti svému zvyku tak vlídné a mírně, ţe to vypadalo, jako by si nechával prchlivost na pozdější dobu.

Počínaje si tedy takto, přebýval v domě dvou bratří z Florencie, kteří pŧjčovali na lichvářský úrok a velmi si ho váţili, protoţe mu byl nakloněn messer Musciatto - kdyţ tu se stalo, ţe Ciappelletto onemocněl. Oba bratří hned k němu zavolali lékaře a ti ho ošetřovali a dělali všecko potřebné, aby se ser Ciappelletto uzdravil.

Veškerá pomoc však byla marná, protoţe ser Ciappelletto byl uţ staré a zhýralé chlapisko, a jak říkali lékaři, bylo to s ním den ode dne horší a horší jako s člověkem, který uţ mele z posledního.

Oběma bratřím to bylo tuze nemilé a jednou - meškajíce vedle světnice, v níţ leţel nemocný ser Ciappelletto - začali spolu takto rozmlouvat:

"Co s ním budeme dělat?" říkali si mezi sebou. "Máme na krku kvŧli němu pěknou nepříjemnost, protoţe vyhnat ho z našeho domu, kdyţ je tak nemocný, by byla veliká hanba a projev necitelnosti - aţ by lidé uviděli, ţe jsme ho nejprve přijali do domu, pak ho dali tak pečlivě ošetřovat a léčit a nakonec ţe jsme ho z ničeho nic vyhnali z domu, kdyţ byl na smrt nemocný a nemohl nám udělat nic nepříjemného. Na druhé straně je to však takový ničema, ţe se mu nebude chtít vyzpovídat se ani přijmout církevní svátost - a jestliţe umře bez zpovědi, nepřijmou jeho mrtvolu v ţádném kostele, ba hodí ho do příkopu jako psa.

Vyzpovídá-li se ovšem, stane se totéţ, protoţe má mnoho hříchŧ, a jeden strašnější neţ druhý, takţe ani jeden mnich či kněz nebude mít chuť, ba ani nebude moci dát rozhřešení. A aţ se to

stane a aţ to zdejší lidé uvidí, shluknou se, neboť se jim naše řemeslo zdá ničemné, protoţe o něm celé dny nepěkně hovoří; dostanou choutky oloupit nás a budou řvát: Nechceme tady uţ

ty lombardské psy, které nechtějí ani přijmout na

hřbitov. Zaútočí na naše domy a moţná ţe nás nejen připraví o všecko jmění, ale i o naše ţivoty. Ať to uţ dopadne tak nebo tak, jestli ten chlapík umře, skončí to s námi špatně."

Ser Ciappelletto leţel - jak jsme uţ řekli - ve světnici sousedící s tou, kde si tito dva povídali, a měl jemný sluch, jaký často mívají nemocní lidé; slyšel vše, co si oba bratří o něm říkali - i dal si je zavolat a řekl jim:

"Nechci, abyste měli kvŧli mně nějaké starosti a abyste se báli, ţe vám kvŧli mně vzejde nějaká škoda. Slyšel jsem, co jste si o mně povídali, a jsem naprosto jist, ţe by to dopadlo tak, jak říkáte, kdyby to ovšem všecko muselo jít tak, jak soudíte. Dopadne to však jinak. Já jsem za svého ţivota spáchal tolik nepravostí proti Pánubohu, ţe si ani nepolepším, ani nepohorším, kdyţ spáchám ještě jednu darebnost navíc, neţ vydechnu naposled. Opatřte mi proto nějakého zboţného a řádného mnicha, nejlepšího, jakého tu seţenete, přiveďte mi ho a nechte to na mně: já uţ se postarám o sebe i o vás tak, ţe s tím budete spokojeni."

Oba bratří, ačkoli si od toho mnoho neslibovali, zašli přesto do jednoho kláštera a vyţádali si nějakého zboţného a moudrého mnicha, který by vyzpovídal jednoho Lombarďana, jenţ leţí nemocen v jejich domě. I vybrali jim tam jakéhosi stařičkého mnicha, jenţ vedl zboţný a řádný ţivot, byl velkým znalcem Písma a k němuţ všichni měšťané chovali převelikou a obzvláštní úctu. Toho pak oba bratři přivedli seru Ciappellettovi.

Kdyţ tento mnich přišel do světnice, kde leţel ser Ciappelletto, přisedl si k němu, chvilku ho vlídně utěšoval a pak se ho zeptal, kdy se naposled zpovídal.

Ser Ciappelletto se nikdy v ţivotě nezpovídal - ale odvětil:

"Otče, mám ve zvyku zpovídat se aspoň jednou v týdnu, ba byly i takové doby, kdy jsem se zpovídal několikrát v týdenku. Je ovšem pravda, ţe jsem se nezpovídal od té doby, co jsem onemocněl, a to uţ je přes týden. Takové trápení mi zpŧsobila má nemoc."

Tu pravil mnich:

"Milý synu, dobře jsi činil a tak by to měl dělat kaţdý. Nu, vidím, kdyţ se tak často zpovídáš, ţe nebude nijak obtíţné vyslechnout tě či poptat se tě na hříchy."

"To neříkejte, velebný bratře," řekl ser Ciappelletto. "Nikdy jsem se nezpovídal tolikrát a tak často, abych si pokaţdé nevyţádal generální zpověď ze všech svých hříchŧ, na něţ jsem si dokázal vzpomenout ode dne, co jsem přišel na svět, aţ do toho dne, co jsem se zpovídal.

Proto vás prosím, dobrý mŧj otče, abyste se mne vyptával

na všecko do takových podrobností, jako bych se byl nikdy nezpovídal. A nijak se neohlíţejte na to, ţe jsem nemocný; mně je milejší potýrat své tělo neţ dělat si nějaké pohodlí, jeţ by mi mohlo přivolat zatracení duše, kterou náš Spasitel svou krví vykoupil."

Tato slova se zboţnému muţi velmi zalíbila, i usoudil, ţe je to doklad, jak dobře je duše sera Ciappelletta připravená. Velmi tedy pochválil tento jeho zvyk a začal se ho vyptávat, zda někdy nezhřešil smilně s nějakou ţenou. Ser Ciappelletto si povzdechl a odvětil mu:

"Otče mŧj, pokud jde o tohle, stydím se vám povědět pravdu, neboť se bojím, abych nezhřešil skrze chlubivost."

Zboţný mnich mu řekl:

"Jen to směle řekni. Tím, ţe někdo mluví pravdu, nemŧţe přece ani při zpovědi, ani při jiném činu zhřešit."

Ser Ciappelletto tedy děl:

"Kdyţ jste mne o tom tak hezky ubezpečil, povím vám to: já jsem takový panic, jako kdyţ

jsem vyšel z matčina lŧna."

"Bŧh ti ţehnej!" pravil mnich. "Jak dobře jsi učinil! Tvá zásluha je o to větší, oč větší jsi měl v tom volnost neţ my a ostatní, co jsme vázáni nějakou řeholí."

Poté se ho otázal, zda nevyvolal lítost Boha hříchem skrze obţerství.

Ser Ciappelletto zhluboka povzdechl a odpověděl, ţe ano a mnohokrát, neboť prý byl zvyklý postit se nejen jako ostatní lidé v postní době, ale krom toho se prý postíval ještě nejméně tři dny v týdnu o chlebě a vodě. Vodu však prý píval s takovým potěšením a s takovou chutí, zvláště kdyţ byl unaven modlením nebo po procesí - jako pívají velice pijani víno. A začasté prý touţil po takových rostlinách, z nichţ se dá dělat salát, jako po nich touţí páni, kdyţ

přijedou na venkov. Někdy dokonce se mu prý zdálo, ţe mu ten salát chutná víc, neţ by měl chutnat člověku, jenţ se postí - jako on - ze zboţnosti.

"Milý synu," řekl mu na to mnich, "tyto hříchy jsou přirozené a jsou velmi lehké. Nechci proto, aby sis jimi obtěţoval svědomí víc, neţ je třeba. Kaţdému člověku, i tomu nejsvětějšímu, chutná po dlouhém postu dobré jídlo a po dlouhé únavě nápoj."

"Ó ne, milý otče, vy mi to říkáte, jen abyste mě utěšil," pravil ser Ciappelletto, "a přitom dobře víte - co i mně je dobře známo, ţe vše, co konáme, slouţíme-li Bohu, máme konati čistě a bez jakékoli skvrny na duši. A počíná-li si někdo jinak - hřeší!"

Mnich byl touto odpovědí náramně spokojen - i řekl:

"Jsem rád, ţe takto smýšlíš ve své duši, a velmi se mi líbí, ţe máš v tomhle čisté a dobré svědomí. Řekni mi však: Zhřešil jsi někdy skrze lakotu? Přál sis někdy více, neţ se sluší - či vlastnil jsi někdy něco, co jsi vlastnit neměl?"

Ser Ciappelletto na to odpověděl:

"Otče mŧj, nechtěl bych, abyste vyvozoval něco z toho, ţe meškám v domě těchto lichvářŧ.

Nemám tu s ničím co dělat, ba naopak, přišel jsem, protoţe jsem je uţ musel napomenout a pokárat a vytrhnout je z jejich ohavné ziskuchtivosti. Myslím, ţe by se mi to bylo podařilo,

kdyby mě nebyl Bŧh tak navštívil. Vězte, ţe ne já, ale mŧj otec zpŧsobil, ţe jsem se stal boháčem. Já však po jeho smrti rozdal většinu jmění v almuţnách. Abych mohl poté nadále být ţiv a abych mohl pomáhat Kristovým chudým, provozoval jsem drobné obchody, nicméně přál jsem si vţdycky vydělat jen proto, abych se mohl ustavičně dělit s chudými Krista napŧl o to, co jsem vydělal. Polovinu jsem vynakládal na své potřeby, druhou polovinu jsem dával jim - a Stvořitel mi v tom byl tak dobrým pomocníkem, ţe se mi dařilo čím dál tím lépe."

"Dobře sis počínal," pravil mnich. "A jak často jsi podléhal hněvu?"

"Ó v tomhle jsem velice hřešil, to vám musím říci," odvětil ser Ciappelletto. "A kdo by se také udrţel, kdyţ vidí den co den, jak lidé páchají nepravosti, jak se nedrţí boţích přikázání a jak se nebojí boţího soudu? Mnohokrát se mi přihodilo, ţe jsem si přál být raději mrtev neţ

být ţiv a vidět přitom, jak se mladí lidé ţenou za marnostmi, jak klejí a křivě přísahají, jak navštěvují krčmy, a nikoliv chrám Páně, jak chodí častěji po cestách světských neţ po cestách boţích."

"Milý synu," řekl mu mnich, "to byl spravedlivý hněv a ani za to ti nemohu uloţit pokání.

Nedal ses však v nějakém případě strhnout při svém hněvu k vraţdě či k spílání či k nějaké jiné nepravosti?"

Ser Ciappelletto na to odpověděl:

"Ach běda, dŧstojnosti, jak se mŧţete na něco takového ptát? Vy, který vypadáte jako boţí muţ? Kdybych býval byl jenom trošinečku pomyslil na něco takového, co mi tu říkáte, myslíte, ţe bych věřil, ţe mě Bŧh bude opatrovat? Takovéhle kousky jsou pro darebáky a zlosyny. Ne, ne, já kdyţ jsem takové lidi viděl, vţdycky jsem jim říkal: Jdi, kéţ tě Bŧh obrátí!"

Tu pravil mnich:

"Bŧh ti poţehnej, milý synu, pověz mi však: nepodal jsi někdy proti někomu falešné svědectví

- či nemluvil jsi o někom špatně či nevzal jsi někdy něco svému bliţnímu bez jeho vědomí?"

"Někdy, dŧstojnosti," odpověděl ser Ciappelletto, "jsem mluvil špatně o svých bliţních, neboť jsem měl souseda a ten k pohoršení všech lidí nedělal nic jiného, neţ ţe mlátil svou manţelku, a já jsem o něm zle promluvil k rodičŧm jeho manţelky, neboť mi bylo té uboţačky velmi líto

- on ji její muţ tloukl pokaţdé, kdyţ příliš pil."

"Nuţe dobrá," řekl mnich, "pravil jsi mi, ţe jsi býval kupcem. Ošidil jsi někdy někoho, jak to kupci dělávají?"

"Boţínku, dŧstojnosti, to ano," odvětil ser Ciappelletto. "Nevím však, kdo to byl. Vím jen to, ţe mi jednou někdo přinesl peníze - dluţil mi je za sukno, co jsem mu prodal - a já je bez přepočítávání uloţil do truhlice. Asi tak za měsíc jsem však shledal, ţe je tam víc drobných mincí, neţ mělo být. Celý rok jsem tedy peníze schovával, ale kdyţ jsem se ani pak neshledal s tím, komu patřily, rozdal jsem je z lásky boţí chudákŧm."

"To byla maličkost," řekl mnich. "Dobře jsi naloţil s těmi penězi."

Zboţný mnich se ptal ještě na mnoho jiných věcí, ser Ciappelletto mu na všechny odpovídal tímto zpŧsobem, ale kdyţ uţ mu chtěl mnich dát rozhřešení, ser Ciappelletto řekl:

"Mám, dŧstojnosti, ještě jeden hřích, který jsem vám neřekl."

Mnich se ho zeptal jaký a ser Ciappelletto mu odvětil:

"Vzpomínám si, ţe jednou jsem sluhovi poručil, aby v sobotu po třetí hodině odpolední uklidil dŧm, a nesvětil jsem tedy svatou neděli, tak jak se sluší."

"Ach milý synu, to je lehký hřích," děl mnich.

"Ó nikoli," řekl na to ser Ciappelletto, "neříkejte lehký hřích, kdyţ přece neděli máme převelice světit. Vţdyť onoho dne povstal z mrtvých náš Pán!"

"A jiný hřích nemáš?" otázal se ještě mnich.

"Mám, dŧstojnosti," řekl na to ser Ciappelletto, "mám. Jednou se to tak nějak schumelilo, ţe jsem si uplivl v chrámu Páně."

Mnich se usmál a řekl:

"Milý synu, z toho si nic nedělej, my tam pliveme celé dny a jsme řeholníci."

Tu pravil ser Ciappelletto:

"To je ale od vás veliká nevycválanost, protoţe nic nemáme drţet v takové čistotě jako svatostánek, v němţ se konají bohosluţby!"

Krátce a dobře, ser Ciappelletto klábosil pořád takhle dokola, pak začal vzdychat a nakonec se tuze rozplakal, neboť byl z těch, kteří znamenitě dovedou ronit slzy, kdykoli chtějí.

"Copak je ti, milý synu?" otázal se ho zboţný mnich.

A ser Ciappelletto mu odpověděl:

"Ach běda, dŧstojnosti, zbyl mi ještě jeden hřích, z něhoţ jsem se ještě nikdy nezpovídal, a já se vám o něm stydím povědět. Pokaţdé, kdyţ si naň vzpomenu, pláči, jak vidíte, a zdá se mi, ţe se Bŧh nade mnou kvŧli němu určitě neslituje."

"Ale běţ, synu," pravil zboţný mnich. "O čem to mluvíš? Kdyby jeden člověk měl na svědomí všechny hříchy, které lidé napáchali a ještě napáchají, co bude svět stát, a kdyby se ten člověk kál a litoval jich, jak to vidím u tebe, Bŧh je tak dobrotivý a milosrdný, ţe by mu beze všeho odpustil, kdyby se z nich ten člověk vyzpovídal. Pověz tedy klidně, oč jde."

Ser Ciappelletto, nepřestávaje hořce plakat, pravil:

"Běda, otče mŧj, mŧj hřích je příliš veliký a já sotva mohu doufat, ţe mi Bŧh odpustí, nebudete-li za mne na svých modlitbách orodovat vy."

"Pověz to bez obav," odpověděl mnich, "slibuji ti, ţe se budu za tebe modlit."

Ser Ciappelletto však pořád jen plakal a nic neříkal, ač ho mnich povzbuzoval, aby se to nebál říci. Teprve kdyţ mnicha dlouho svým pláčem napínal, zhluboka si pojednou povzdechl a řekl:

"Otče mŧj, protoţe mi slibujete, ţe se budete za mne modlit k Bohu, povím vám to. Vězte, ţe kdyţ jsem byl ještě maličký, spílal jsem jednou mamince."

To řekl a znovu začal hořce naříkat.

"Ach milý synu," pravil mnich, "to máš za nějaký velký hřích? Lidé spílají Bohu celý den a on jim rád odpouští, kdyţ toho litují. Proč si myslíš, ţe by ti tohle neodpustil? Neplač a uklidni se. Určitě by ti odpustil, i kdybys byl jedním z těch, kteří ho ukřiţovali, a potom projevoval takovou lítost, jakou nyní vidím u tebe."

"Ouvej, otče mŧj, co to říkáte," řekl ser Ciappelletto. "Má sladká mater mě nosila dnem i nocí devět měsícŧ v lŧně a víc neţ stokrát mě chovala v náručí! Příliš jsem jí ublíţil tím, ţe jsem jí spílal! Příliš jsem tím zhřešil. Nebudete-li se za mne modlit vy, nebude mi odpuštěno."

Kdyţ posléze mnich viděl, ţe mu ser Ciappelletto nemá uţ co říci, dal mu rozhřešení a své poţehnání; a jelikoţ mu na slovo věřil, měl ho za přesvatého člověka.

A kdo by také nevěřil, vida mluvit takto člověka, jenţ uţ má smrt na jazyku?

Kdyţ bylo po všem, řekl mnich:

"Sere Ciappelletto, s boţí pomocí budete brzy zdráv. Kdyby však Bŧh dopustil a povolal vaši poţehnanou a dobře připravenou duši k sobě, svolil byste, aby vaše tělo bylo pohřbeno u nás?"

"Ano, dŧstojnosti," odpověděl na to ser Ciappelletto. "Ba byl bych nerad, abych byl pohřben jinde, jeţto jste mi slíbil, ţe se budete za mne modlit k Bohu. Krom toho jsem měl vţdy váš řád v obzvláštní úctě. Proto vás prosím, abyste mi dal přinést, aţ se vrátíte do kláštera, ono nejopravdovější tělo Kristovo, jeţ ráno světíte na oltáři. Hodlám totiţ s vaším svolením přijmout je a potom poslední pomazání - třebaţe toho nejsem hoden -, abych aspoň umřel jako křesťan, kdyţ uţ jsem ţil jako hříšník."

Zboţný muţ pravil, ţe to rád udělá, ţe ser Ciappelletto správně hovoří a ţe mu dá vše hned poslat.

Tak se také stalo.

Ti dva bratři, co se obávali, aby je ser Ciappelletto nějak neošálil, postavili se k paţení, jeţ

dělilo jejich světnici od té, v níţ leţel ser Ciappelletto, a poslouchali. Slyšeli a rozuměli velmi dobře, co ser Ciappelletto říkal mnichovi, a div nevyprskli - takové měli nutkání dát se do smíchu -, kdyţ slyšeli, z čeho se zpovídá.

I řekli si:

"Jaký je to člověk, ţe ho ani stáří, ani nemoc, ani strach ze smrti, kterou uţ vidí před sebou, ani bázeň z Boha, před jehoţ soudnou stolicí se za chviličku octne, nedokáţou přimět k tomu, aby zanechal ničemností a umřel jinak, neţ ţil?"

Kdyţ však slyšeli, jak bylo ujednáno, ţe bude pochován v kostele, nestarali se uţ o nic.

Ser Ciappelletto si poté odbyl přijímání, a protoţe se jeho stav stále zhoršoval, přijal poslední pomazání - a brzy po klekání téhoţ dne, co se tak dobře vyzpovídal, zemřel.

Oba bratři za jeho peníze zařídili vše, co bylo třeba k dŧstojnému pohřbu, vzkázali mnichŧm, aby přišli podle obyčeje na noční a ranní modlitby k neboţtíkovi, a obstarali vše, jak se sluší.

Zboţný mnich, který sera Ciappelletta zpovídal, právě hovořil s převorem kláštera, kdyţ

uslyšel, ţe ser Ciappelletto odešel na onen svět. I dal zvonit do kapituly, a kdyţ se mniši shromáţdili, prohlásil, ţe ser Ciappelletto je svatý muţ, coţ prý seznal, kdyţ ho zpovídal. A doufaje, ţe Pánbŧh učiní skrze něho mnoho zázrakŧ, přemluvil je, aby přijali neboţtíka s velikou úctou a zboţností. Převor a ostatní dŧvěřiví mniši s tím souhlasili a večer se všichni vypravili do domu, kde leţelo tělo sera Ciappelletta, a odbyli tu nad ním velikou a slavnou vigilii. Ráno pak, oděni všichni v komţe a pluviály, třímajíce knihy v rukou a nesouce v čele prŧvodu kříţe,

vypravili se pro neboţtíka a převelice slavně a slavnostně ho odnesli do svého kostela, následováni skoro veškerým lidem tohoto města, jak muţi, tak paními. Poté ho vystavili v kostele, onen zboţný mnich, který ho zpovídal, vystoupil na kazatelnu a začal kázat zázračné věci o něm, o jeho ţivotě, o jeho postech, o jeho panickosti a nevinnosti a svatosti. Mimo jiné tu také vyprávěl i o tom největším hříchu, s kterým se mu ser Ciappelletto v pláči při zpovědi svěřil, a jak on sám těţko seru Ciappellettovi dokazoval, ţe mu Bŧh odpustí. Pak přešel k napomínání lidí, kteří ho poslouchali, a řekl:

"A vidíte, vy lidé prokletí, vy zatím klnete Bohu a Matce boţí a celému rajskému dvoru pro kaţdé stéblo, které se vám namane do cesty."

Krom toho kázal ještě mnoho jiných věcí o tom, jaký byl ser Ciappelletto řádný a čistý muţ -

takţe svými slovy, jimţ všichni náboţně věřili, přesvědčil všechny přítomné lidi z města. Po bohosluţbách proto nastal veliký shon a kaţdý šel neboţtíkovi líbat ruce a nohy - ba roztrhali na něm celý rubáš a kaţdý byl šťastný, kdyţ si ho mohl utrhnout aspoň kousek.

Tak se to dálo po celý den - aby ho mohli všichni vidět a přijít k němu. Kdyţ potom nadešla noc, pochovali slavně sera Ciappelletta pod mramorový náhrobek do jedné kaple a uţ příštího dne sem začali chodit lidé; rozţíhali tu světla, modlili se k němu, prosili ho o pomoc a podle slibu sem lepili voskové figurky.

Pověst o jeho svatosti a zboţnosti se tak roznesla, ţe skoro kaţdý, koho potkalo nějaké protivenství, neobracel se pak k jinému svatému neţ k tomuhle: nazývali ho svatý Ciappelletto a nazývají ho tak dosud - ba tvrdí, ţe Bŧh udělal skrze něho mnoho zázrakŧ a dělaje kaţdý den pro ty, kdoţ se zboţně dávají pod jeho ochranu.

Tak tedy ţil a zemřel ser Ciappelletto z Prata, jenţ se stal svatým tak, jak jste právě slyšeli.

Nechci tvrdit, ţe není moţné, aby došel u Boha blaţenosti, neboť i kdyţ ţil zločinným a

špatným ţivotem, mohl v poslední chvíli projevit takovou lítost, ţe se nad ním moţná Bŧh smiloval a přijal ho do svého království.

Protoţe nám to však není známo, vyvozuji závěry z toho, co se mi zdá správné, a pravím, ţe ser Ciappelletto bude asi spíše zatracen a v rukou ďábla neţ v ráji. A jestliţe je to tak, mŧţeme na tom vidět převelikou boţí laskavost vŧči nám, neboť Bŧh se neohlíţí na naše chyby, ale na to, jak je ryzí naše víra: a i kdyţ si zvolíme za svého přímluvčího jeho nepřítele, jejţ jsme měli za jeho přítele, vyslyší nás zrovna tak, jako bychom se byli utekli k opravdovému světci, prostředníku jeho milosti.

Velebme proto jeho jméno, jímţ jsme začali, abychom skrze jeho milost přečkali ţivi a zdrávi nynější protivenství. Mějme všichni v této společnosti jeho jméno v úctě a poroučejme se mu vţdy v naprosté jistotě, ţe nás vyslyší.

Po těchto slovech se Pamfilo odmlčel.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Ţid Abraham se na popud Giannotta di Civigni vypraví na římský dvŧr. Spatří tu zpustlé duchovní, i vrátí se do Paříţe - a stane se křesťanem.

Paní se místy smály Pamfilovu příběhu a veskrze jej chválily. Kdyţ jej však všichni bedlivě vyslechli a kdyţ Pamfilo dovyprávěl, přikázala královna, aby nyní vyprávěla a pokračovala v započaté zábavě Neifile, která seděla vedla Pamfila.

Neifile, ozdobená stejně vybranými mravy jako krásou, zvesela odpověděla, ţe to ráda učiní, a takto počala vyprávět:

Pamfilo nám ve svém příběhu ukázal, ţe dobrotivý Bŧh se neohlíţí na naše omyly, jestliţe je zpŧsobují věci, které sami nemŧţeme poznat. Já zase vám hodlám ve svém příběhu ukázat, jak táţ dobrotivost trpělivě snáší poklesky těch, kteří především by měli skutky i slovy podávat o ní pravdivé svědectví, ale činí pravý opak, a tím právě podávají nezvratný dŧkaz o jsoucnosti této dobroty, abychom se my ještě pevněji přidrţovali ve své mysli toho, več věříme.

Jak jsem kdysi, pŧvabné paní, slyšela vyprávět, ţil v Paříţi jeden veliký kupec a dobrý člověk, který se jmenoval Giannotto di Civiagni. Byl to nesmírně poctivý a přímý člověk, měl velký obchod se suknem a obzvláště se přátelil s jedním velice bohatým ţidem: slul Abraham, byl rovněţ kupcem a byl to velmi poctivý a přímý muţ.

Kdyţ Giannotto seznal jeho přímost a poctivost, tuze litoval, ţe duše tak znamenitého, moudrého a dobrého muţe bude kvŧli nepravé víře zatracena, a proto se ho jal přátelsky prosit, aby se zřekl bludŧ ţidovské víry a obrátil se na křesťanskou pravdu, o níţ se mŧţe přesvědčit - jak pravil -, ţe je svatá a dobrá, ţe neustále prospívá a vzmáhá se, zatímco naopak víra jeho, Abrahamova, jak mŧţe vidět, jen upadá a chýlí se ke svému konci.

Ţid odpovídal, ţe ţádnou víru kromě ţidovské nepovaţuje ani za svatou, ani za dobrou, a kdyţ prý se v ţidovské víře narodil, chce prý v ní ţít a umřít, od kteréhoţto úmyslu ho nic nemŧţe odvrátit.

Giannotto to však nevydrţel, aby mu za několik dní znovu nedomlouval podobnými slovy a aby mu znovu těţkopádně nedokazoval - jak to jen většina kupcŧ dovede -, proč je naše víra lepší neţ ţidovská.

Ţid se sice v ţidovské víře velice vyznal, ale jednou se přece jen stalo, ţe se mu Giannottovy výklady začaly líbit. Moţná ţe ho k tomu pohnulo veliké přátelství, jeţ choval k Giannottovi, moţná ţe to zpŧsobil Duch svatý, jenţ kladl onomu nevzdělanému muţi slova na jazyk.

Přesto však zatvrzele setrvával ve své víře a nechtěl se obrátit - a jak byl ţid houţevnatý ve své víře, tak byl zase Giannotto vytrvalý ve svém přemlouvání, aţ nakonec Abraham -

přemoţen tím tvrdošíjným naléháním - pravil:

"Podívej se, Giannotto, ty bys chtěl, abych se stal křesťanem, a já bych to opravdu rád učinil.

Ale vypravím se nejprve do Říma, zhlédnu toho, jenţ je náměstkem boţím na zemi - jak pravíš -, a zjistím zpŧsoby a mravy jeho, jakoţ i jeho bratří kardinálŧ. Jestliţe shledám, ţe jsou takové, abych z nich a tvých slov mohl seznat, ţe vaše víra je lepší neţ má, jak ses mi snaţil dokázat, učiním, co jsem ti řekl. Ale nebude-li tomu tak, zŧstanu ţidem, jakým jsem dosud."

Kdyţ Giannotto uslyšel tato slova, byl krajně zarmoucen a v duchu si řekl:

"Nadarmo jsem se namáhal, ačkoli jsem si uţ myslel, ţe má námaha se neminula znamenitým výsledkem a ţe jsem uţ přítele obrátil na víru. Neboť dostane-li se na římský dvŧr a spatří tam hanebný a zpustlý ţivot duchovních, nejenom se nestane ze ţida křesťan, ale i kdyţ uţ

křesťanem byl, vrátí se určitě k ţidovské víře."

I otočil se k Abrahamovi a řekl:

"Ach milý příteli, proč chceš podniknout tak úmornou a nákladnou cestu, jako je cesta odtud do Říma? A to ani nemluvím o tom, ţe tak bohatému člověku, jako jsi ty, hrozí na moři i na souši plno nebezpečí. Myslíš, ţe bys tady nenašel nikoho, kdo by tě pokřtil? A máš-li snad nějaké pochybnosti co do víry, kterou jsem ti vykládal, copak jsou někde jinde tak velcí mistři a muţové učení ve víře jako tady? Podle mého zdání je tvá cesta úplně zbytečná, protoţe oni ti mohou objasnit vše, co budeš chtít a oč poţádáš. Uvaţ: preláti tam jsou zrovna takoví, jaké jsi mohl vidět tady, jenţe jsou o tolik

lepší, o kolik jsou bliţší arcipastýřovi. Radím ti tudíţ, aby sis to trmácení ušetřil propodruhé, třebaţe aţ budeš chtít nějaké odpustky; moţná ţe se tam potom vypravím s tebou."

Ţid mu odpověděl:

"Věřím, Giannotto, ţe všecko je, jak říkáš, ale abych ti to řekl stručně a krátce: jsem pevně odhodlán vypravit se tam - chceš-li, abych učinil to, oč jsi mě tolik prosil. Jinak to nikdy neudělám."

Giannotto viděl, ţe jeho vŧli neoblomí, i řekl tedy:

"Tak jdi a hodně štěstí."

V duchu byl ovšem přesvědčen, ţe se Abraham, aţ uvidí římský dvŧr, křesťanem nikdy nestane. Proto uţ nemařil slov a přestal ho přemlouvat.

Ţid vsedl na koně a jak mohl nejrychleji ujíţděl na římský dvŧr. Kdyţ tam dorazil, ostatní ţidé ho s poctami přijali; Abraham zŧstal v Římě a jal se obezřetně pozorovat chování papeţe, kardinálŧ a ostatních prelátŧ a všech dvořanŧ, aniţ se někomu zmínil, proč sem přijel. Jeţto byl člověk bystrý, spatřil tu sám na vlastní oči, co uţ se dověděl od druhých, ţe totiţ všichni od toho nejvyššího aţ po nejniţšího napořád krajně hřeší smilností přirozenou, ale i sodomskou a ţe je nedrţí na uzdě ani výčitky svědomí, ani stud, takţe nevěstky a chlapci tu mají takovou moc, ţe mohou vymoci jakoukoli věc nemalé závaţnosti. Krom toho poznal zcela zjevně, ţe všichni jsou naveskrz ţrouti, pijáci, opilci a ţe po zpŧsobu tupých hovad slouţí více břichu a chtíčŧm neţ čemukoli jinému.

Kdyţ se rozhlédl ještě víc, viděl, ţe všichni jsou tak lakotní a lační peněz, ţe za peníze kupují a prodávají jak lidskou krev (i křesťanství), tak veškeré boţské věci, ať uţ patří k bohosluţbám nebo k obročí, ţe s nimi dělají větší obchody a mají víc dohazovačŧ neţ

paříţské krámy s látkami či jiné dohromady a ţe zjevnou simonii nazvali prokuraturou a obţerství ţe dali název sustence, jako by Pánbŧh nehleděl na význam slov a neznal úmysly nejhorších duší a nechal se tak jako lidé šálit názvy věcí. Tohle všecko a ještě mnoho jiných věcí, o kterých se musí mlčet, se ţidovi nesmírně nelíbilo, neboť byl člověk střídmý a skromný; i řekl si, ţe uţ toho viděl dost, a rozhodl se, ţe se vrátí do Paříţe, coţ také udělal.

Kdyţ se Giannotto dověděl, ţe je Abraham uţ zpátky, nedoufal v nic tak málo jako v to, ţe se Abraham stane křesťanem. Zašel však přesto za ním, oba se velmi radostně uvítali a teprve po několika dnech, kdyţ si Abraham odpočinul, otázal se ho Giannotto konečně, co soudí o Svatém otci, o kardinálech a ostatních dvořanech; ţid mu bez okolkŧ odpověděl:

"Podle mého je zlé, ţe Bŧh dopouští, aby jich bylo tolik. A říkám ti, pokud to mohu já posoudit, ţe u niţádného duchovního jsem tam podle mého zdání nenašel ţádnou svatost, ţádnou náboţnost, ţádný dobrý skutek anebo příkladný ţivot či něco jiného. Zato smilnost, lakotu, obţerství a podobné ještě horší věci (mohou-li ještě nějaké horší věci vŧbec být) tam mají všichni v takové oblibě - jak se mi zdá -, ţe jsem si tam připadal spíše jako v dílně ďábelských kouskŧ neţ v dílně boţských skutkŧ. Usoudil jsem proto, ţe ten váš pastýř, a tudíţ i všichni ostatní, se co nejhorlivěji a co nejdŧmyslněji snaţí vyhubit a vypudit všemi moţnými zpŧsoby ze světa křesťanské náboţenství, ačkoli by měli být právě jeho základem a oporou.

A kdyţ se tedy tak dívám, ţe se pořád ještě nestalo to, oč usilují, ba ţe se vaše náboţenství dokonce neustále vzmáhá a je stále zářnější a skvělejší, myslím, ţe právem mohu soudit, ţe je jediné pravé a svaté, protoţe jeho základem a oporou je Duch svatý. A to je také dŧvod toho, proč ti říkám v této chvíli docela otevřeně, ţe za nic na světě neupustím od svého záměru stát se křesťanem, ačkoli jsem se předtím stavěl vŧči tvým domluvám tvrdošíjně a zatvrzele a nechtěl jsem být křesťanem ani za nic. Pojďme proto do kostela a tam mě dáš podle řádného obyčeje vaší svaté víry pokřtít."

Kdyţ Giannotto slyšel Abrahama takto mluvit, byl nešťastnějším člověkem pod sluncem, neboť čekal právě opačný závěr. I šel hned s Abrahamem do chrámu Notre Dame v Paříţi a poţádal tamější duchovní, aby Abrahama pokřtili.

Kněţí vyslechli Abrahamovu ţádost a vyhověli mu neprodleně.

Giannotto pak byl při křtu Abrahamově kmotrem, dal mu jméno Giovanni a dal ho poté vzdělat v naší víře nejznamenitějšími mistry. Jeţto se Abraham všemu naučil velmi brzy, stal se dobrým čackým člověkem a ţil svatým ţivotem.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Ţid Melchisedech vyvázne pomocí příběhu o třech prstenech z velikého nebezpečí, které na něho nastrojil Saladin.

Kdyţ umlkla Neifile, jejíţ příběh všichni chválili, jala se na pokyn královnin vyprávět Filomena.

Příběh, který vyprávěla Neifile, mi připomíná nebezpečnou příhodu, jeţ se přihodila jednomu ţidu, a protoţe bylo povězeno uţ mnoho dobrého o Bohu i o pravdivosti naší víry, nebude jistě nevhodné přistoupit nyní k příhodám a činŧm lidským. Zamýšlím vám tedy vyprávět jeden příběh; aţ ho vyslechnete, budete moţná opatrněji odpovídat na otázky, jeţ vám byly poloţeny.

Jistě víte, roztomilé druţky, ţe pošetilost častokrát vytrhne někoho ze šťastného postavení a uvrhne ho do převeliké bídy; podobně zase dŧvtip zbaví někdy moudrého muţe převelikých nebezpečí a zavede ho do velikého a bezpečného odpočinutí.

Pravdivost toho, ţe pošetilost přivádí lidi z dobrého postavení do bídy, dokazuje mnoho zjevných příkladŧ, takţe o nich nemusím nyní mluvit; máme jich denně před očima na tisíce.

Ale to, jak mŧţe dŧvtip vyvést z nebezpečí, ukáţi vám v krátkosti na jednom nevelikém příběhu.

Saladin, jehoţ statečnost byla tak veliká, ţe se kvŧli ní nejenom stal z prostého člověka babylónským sultánem, ale ţe mu dopomohla i k mnoha vítězstvím nad saracénskými a křesťanskými králi, vydal na rozličné války a také na svou nesmírnou okázalost celý svŧj poklad - a protoţe se nějak stalo, ţe potřeboval pěkné mnoţství peněz a nevěděl uţ, kde by si je opatřil tak rychle, jak rychle je potřeboval, vzpomněl si na bohatého ţida, jenţ slul Melchisedech a pŧjčoval na lichvářský úrok v Alexandrii. Měl za to, ţe by mu Melchisedech mohl pŧjčit, kdyby chtěl, jenţe Melchisedech byl tak lakotný, ţe by to byl o své vŧli neudělal, a násilím ho sultán nutit nechtěl.

Protoţe však byl v úzkých a peníze potřeboval, zahloubal se a hledal záminku, jeţ by násilí dodala zdání práva. I dal si ho zavolat, přátelsky ho přijal, posadil ho vedle sebe a potom mu řekl:

"Slyšel jsem od mnoha lidí, čacký muţi, ţe jsi převelice moudrý a velmi zběhlý ve věcech náboţenských. Proto bych rád věděl, kterou víru povaţuješ za pravou, zda ţidovskou, či saracénskou či křesťanskou."

Ţid byl opravdu moudrý člověk a příliš dobře postřehl, ţe Saladin číhá na příleţitost, aby ho mohl chytit za slovo a zaplést do nějakého sporu, a proto se hned domyslel, ţe ţádnou víru z těchto tří nemŧţe pochválit, nechce-li, aby se Saladinovi jeho záměr podařil. Jeţto tedy viděl,

ţe musí odpovědět tak, aby ho sultán nemohl chytit do tenat, vzal všechen svŧj dŧvtip do hrsti a rázem měl pohotově vhodnou odpověď. A pravil:

"Pane mŧj, sporná otázka, kterou mi kladete, je pěkná, a chci-li vám povědět, co já o tom soudím, pak vám musím vyprávět malý příběh, který hned uslyšíte.

Rozpomínám se, ţe jsem slýchal - nemýlím-li se - o jednom velikém a bohatém muţi, jenţ

měl před dávnými časy ve své pokladnici vedle velmi drahých klenotŧ i překrásný a drahocenný prsten, a právě pro tu jeho cenu a krásu si onen muţ přál, aby kaţdý měl prsten neustále v úctě a aby prsten navěky zŧstal majetkem jeho potomkŧ. Z té příčiny také přikázal, ţe ten z jeho synŧ, u něhoţ se onen prsten najde jako jeho odkaz, má být všemi ostatními povaţován za jeho dědice a má být ctěn a váţen jako hlava ostatních.

Ten, jemuţ byl prsten odkázán, dal stejný příkaz svým potomkŧm a učinil podobně jako jeho předchŧdce. Krátce a dobře onen prsten šel z ruky na ruku mnoha dědicŧ, aţ se posléze dostal na prst jednoho člověka, jenţ měl tři krásné a ctnostné syny; byli velmi poslušní svého otce a on je proto všechny tři stejně miloval.

Mladíci znali onen obyčej s prstenem, a proto kaţdý z nich usiloval, aby byl všemi ostatními nejvíce ctěn, a kaţdý zvlášť prosil starého otce, jak dovedl nejlépe, aby mu onen prsten odkázal, aţ bude umírat.

Výtečný muţ miloval však všechny stejně a sám nevěděl, kterému ze synŧ by měl prsten odkázat, a tak ho napadlo - aby uspokojil všechny tři - slíbit ho všem třem. Dal tajně udělat u dobrého mistra ještě dva jiné prsteny, jeţ se podobaly tomu prvnímu tak, ţe by i ten, kdo je zhotovil, těţko poznal, který prsten je pravý - a před svou smrtí odevzdal tajně kaţdému synovi jeden prsten.

Sotvaţe otec zemřel, chtěl se kaţdý syn zmocnit dědictví a poct, a kdyţ je začal jeden druhému upírat, vytasili se všichni se svým prstenem jako svědectví, ţe jednají spravedlivě.

Jelikoţ se však jeden prsten podobal druhému tak, ţe nikdo nemohl rozeznat, který je ten pravý, zŧstala nerozřešena otázka, kdo z nich je pravý dědic - a je nerozřešena dodnes.

Tak je tomu, pane mŧj, i s třemi vírami, jeţ dal Bŧh Otec třem národŧm a na něţ jste se mne tázal. Kaţdý věří, ţe má jeho dědictví, jeho pravý zákon a jeho přikázání, ale otázka, kdo je jeho dědicem, je dosud nerozřešena - jako ta otázka s prsteny."

Saladin seznal, ţe Melchisedech znamenitě uklouzl z pasti, kterou na něho nastraţil, a proto se rozhodl, ţe mu odhalí, co by potřeboval, a tak hned uvidí, zda mu Melchisedech bude chtít poslouţit. Udělal to tedy a přitom se mu přiznal, co zamýšlel učinit, kdyby mu nebyl Melchisedech odpověděl tak rozváţně, jak to udělal.

Ţid ochotně poslouţil Saladinovi takovým mnoţstvím peněz, kolik od něho Saladin ţádal, a Saladin mu je později všechny do haléře splatil. Krom toho obdaroval Melchisedecha převelikými dary a měl ho provţdy za svého přítele; určil mu vysoké a čestné postavení a podrţel si ho na svém dvoře.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Jeden mnich upadne do hříchu, za který zasluhuje nejtěţší trest, ale unikne trestu, jeţto vtipně vytkne svému opatovi totéţ provinění.

Kdyţ Filomena dopověděla svŧj krátký příběh, zmlkla - a tu hned začal vyprávět Dioneo, jenţ

seděl vedle ní a nečekal ani na královnin pokyn, neboť uţ věděl, ţe podle začatého pořádku připadl úkol vyprávět na něho.

Rozmilé paní, jestliţe jsem dobře pochopil úmysl vás všech, jsme tady pro to, abychom se obveselovali vyprávěním. Proto tedy mám za to - nemá-li nikdo nic proti tomu -, ţe kaţdému má být dovoleno (jak to před chvílí povolila také královna) vyprávět takový příběh, o němţ

soudí, ţe mŧţe nejvíc pobavit. Vyslechli jsme právě, jak Giannotto di Civigni spasil svými dobrými radami duši Abrahamovu, jak Melchisedech svým dŧvtipem uchránil před Saladinovými nástrahami své bohatství, a já zase vám zamýšlím krátce povědět, jak obratně uchránil jeden mnich své tělo před nejtěţším trestem, a doufám, ţe mi to nebudete mít za zlé.

V Lunigianě, v končinách, jeţ jsou nedaleko odtud, býval klášter daleko proslulejší svatostí a mnichy, neţ je tomu dnes, a spolu s ostatními řeholníky tu pobýval mladý mnich, jehoţ

bujnost nemohl umrtvit ani čerstvý vzduch, ani posty, ani bdění. Ten se jednou o polednách, kdy všichni ostatní spali, procházel náhodou kolem klášterního kostela, jenţ stál na velmi osamělém místě, a jak se tak procházel, spočinul očima na jedné velmi hezké dívce, patrně dceři některého rolníka z okolí; chodila po polích a trhala nějaké byliny - a mnich, sotva ji spatřil, byl jat prudkou tělesnou ţádostivostí.

Přistoupil tedy k ní, dal se s ní do řeči, slovo dalo slovo a nakonec, kdyţ se s ní domluvil, odvedl si ji do své cely, aniţ to někdo spatřil. A zatímco s ní málo obezřetně ţertoval - neboť se dal unést

přílišnými tuţbami -, stalo se, ţe kolem cely tohoto mnicha šel tiše opat, jenţ se uţ prospal: zaslechl rámus, který ti dva spolu tropili, i přitiskl se tiše ke dveřím, zaposlouchal se, aby lépe rozpoznal hlasy, a tak zřetelně rozeznal, ţe v cele je nějaká ţena. Octl se hned v pokušení dát si otevřít, ale pak se rozhodl, ţe se v této věci zachová jinak. I vrátil se zase do své cely a čekal, aţ mnich vyjde ven.

Ačkoli byl mnich převelice zaneprázdněn zábavou a radostmi s touto dívkou, přece jen byl neustále ve střehu, a jeţto měl dojem, ţe zaslechl nějaké šoupání nohama v dormitáři, přitiskl oko k malé škvírce a tuze dobře uviděl opata, jak stojí a poslouchá. I bylo mu náramně dobře zřejmé, ţe opat mohl zjistit, ţe v cele je děvče, coţ ho nadmíru zarmoutilo, neboť věděl, ţe ho za to stihne veliký trest. Nicméně však nedal děvčeti své trápení nikterak najevo, mţikem všechno promyslil, a hledaje nějakou spásonosnou myšlenku, připadl na novou lest, jeţ ho dovedla rovnou k ţádanému cíli.

Dělal tedy, jako by měl dojem, ţe byl s děvčetem uţ dost dlouhou, a řekl mu:

"Pŧjdu se poohlédnout, jak by se odtud dostala, aby tě nikdo nespatřil. Buď tady proto tiše, dokud se nevrátím."

Nato vyšel z cely, zavřel za sebou na klíč a odebral se k cele opatově. Kdyţ pak opatovi odevzdával klíč, jak to dělal kaţdý mnich, kdyţ šel ven, řekl mu, tváře se jakoby nic:

"Messere, nemohl jsem dnes ráno přinést všechno dříví, které jsem dal nasekat, proto bych rád zašel s vaším svolením do lesa a přinesl je."

Opat mínil, ţe si mnich nepovšiml, ţe byl viděn, i byl rád, ţe došlo k této náhodě, neboť takto se bude moci dŧkladněji přesvědčit o hříchu, který ten mnich spáchal; ochotně přijal klíč a neméně ochotně dal mnichovi svolení. A kdyţ pak viděl, ţe mnich odešel, jal se rozvaţovat, co má udělat dřív, zda v přítomnosti všech řeholníkŧ otevřít celu onoho mnicha a ukázat všem jeho poklesek - aby pak neměli příčinu reptat proti němu, aţ mnicha potrestá -, anebo zda má jít nejdříve vyslechnout tu dívku, jak se to všecko zběhlo. Napadlo ho také, ţe by ona ţenština mohla být choť nebo dcera takového člověka, který by byl nerad, ţe byla zostuzena tím, ţe ji opat ukázal všem mnichŧm, a proto se rozhodl, ţe se nejdříve podívá a pak ţe se teprve rozhodne. Tiše došel k cele, otevřel ji, vstoupil dovnitř a opět zavřel.

Kdyţ dívka viděla, ţe přišel opat, byla celá v rozpacích, a protoţe se bála hanby, dala se do pláče. Pan opat se na ni zahleděl, a kdyţ seznal, ţe je hezká a svěţí, pocítil najednou, ač uţ

byl starý,

ono ţhnoucí tělesné nutkání, které pocítil předtím také onen mladý mnich. I řekl si:

"A proč bych si vlastně neměl uţít rozkoše, kdyţ ji mohu mít? Nepříjemností a mrzutostí mám, kdykoli se mi zachce! Je to hezké děvče, je tady a nikdo o tom neví. Podaří-li se mi ji přimět, aby mi byla po vŧli, nevím, proč bych to neměl udělat. Kdo se o tom doví? Nikdy nikdo - a tajný hřích je zpola odpuštěný hřích. Takováhle příleţitost se mi moţná uţ nikdy nenaskytne, a kdyţ Pánbŧh někomu posílá nějaké dobro, má si je rozumný člověk podle mého vzít."

A zatím takto hovořil sám k sobě, změnil úplně úmysl, pro který sem přišel, přistoupil k děvčeti a potichu je začal utěšovat a prosit, aby neplakala. A tak slovo za slovem došel aţ k tomu, ţe jí vyjevil své tuţby.

Dívka nebyla ani ze ţeleza, ani z diamantu a velmi ochotně se podvolila opatovým choutkám.

Opat ji tedy nejprve mnohokrát objal a zulíbal, načeţ s ní ulehl na mnichovo lŧţko, a protoţe si uvědomoval velkou váhu svého dŧstojenství a něţný věk děvčete, bál se asi, aby jí tou svou přílišnou závaţností neublíţil. Nepoloţil se tedy na hruď její, ale poloţil si děvče na hruď svou a dlouho s ní pak dováděl.

Onen mnich, co se tvářil, jako ţe jde do lesa, se však skryl v dormitáři, a kdyţ viděl, ţe opat vešel do jeho cely sám, velmi ho to uklidnilo a začal doufat, ţe se mu lest podaří. A kdyţ pak spatřil, ţe se opat v cele zavřel, byl tím uţ naprosto jist. Odešel z místa, kde se skrýval, a potichu se odebral k štěrbině, skrze niţ viděl i slyšel, co opat dělá či říká.

Kdyţ se opatovi zdálo, ţe pobyl s děvčetem uţ dost dlouho, zavřel je v mnichově cele a vrátil se zase do své komnaty. A zaslechnuv po chvíli onoho mnicha, usoudil, ţe se uţ asi vrátil z lesa, a umínil si, ţe ho přísně pokárá a zavře do ţaláře - a získanou kořist ţe si ponechá sám pro sebe. I dal si ho předvolat, s převelice přísnou a zlověstnou tváří ho pokáral a vydal rozkaz, ţe mnich bude vrţen do vězení.

Mnich mu však hned hbitě odpověděl:

"Messere, nejsem ještě tak dlouho v řádu svatého Benedikta, abych mohl pochytit všechny jeho zvláštnosti, a vy jste mi také nevyjevil, ţe mniši mají i ţeny na sebe brát tak, jako na sebe berou posty a noční bdění. Teď však, kdyţ jste mi to ukázal, slibuji vám - jestliţe mi to pro tentokrát prominete -, ţe uţ nikdy takto nezhřeším a ţe si naopak budu počínat vţdy tak, jako jsem vás to viděl dělat dnes."

Opat byl chytrý člověk, pochopil proto ihned, ţe mnich je chytřejší neţ on a ţe viděl i to, co předtím páchal on sám. Dostal hryzení svědomí a bylo mu hanba, ţe chce potrestat mnicha tím, co zasluhuje jako on. Odpustil mu tedy, a kdyţ mu uloţil, aby mlčel o tom, co viděl, opatrně vypustil společně s mnichem ono děvče z kláštera. Lze však mít za to, ţe si ji potom ještě mnohokrát znovu zavolali zpět.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Markýza di Monferrato potlačí hostinou ze slepic a několika pŧvabnými slovy šílenou lásku krále francouzského.

Příběh, který vypravoval Dioneo, dotkl se zprvu studu v srdcích naslouchajících paní a počestný ruměnec, jenţ se jim objevil na tvářích, byl toho dŧkazem. Pak se však podívala jedna paní po druhé a sotva se mohly zdrţet smíchu. Naslouchaly chichotajíce se, a teprve kdyţ byl konec, poškádlily Dionea několika mírnými slŧvky, aby tak dokázaly, ţe by se paním neměly podobné příběhy vyprávět. Tu se však královna obrátila k Fiammettě, jeţ

seděla v trávě vedle Dionea, a přikázala jí, aby pokračovala, ţe je řada na ní. Ta pŧvabně a s veselou tváří začala:

Protoţe se mi líbí, ţe jsme začali příběhy ukazovat, jakou sílu mají hezké a pohotové odpovědi, a protoţe se u ţen projevuje převeliká opatrnost, aby nezahořely láskou k muţi, jenţ je rodem výš, zatímco naopak muţi usilují o lásku ţen, jeţ jsou urozenější neţ oni -

napadlo mne, mé krásné paní, ukázat vám v příběhu, kdyţ na mne došla řada, jak se jedna urozená paní činy i slovy takové lásky vystříhala a jednoho muţe od ní odradila.

Markýz di Monferrato, muţ velmi chrabrý a korouhevník církve, odtáhl za moře spolu s všeobecnou výpravou křesťanŧ, podniknutou ozbrojenou rukou. A kdyţ se o jeho udatnosti hovořilo jednou na dvoře Filipa Jednookého, jenţ se chystal z Francie na tutéţ výpravu, řekl nějaký rytíř, ţe pod hvězdami není podobný pár, jaký tvoří onen markýz a jeho paní. Neboť jako vyniká všemi svými ctnostmi proslulý markýz nad ostatní rytíře, tak prý je jeho choť nejkrásnější a nejctnostnější paní na světě.

Tato slova zapŧsobila tak mocně na duši francouzského krále, ţe se do markýzy ihned horoucně zamiloval, ačkoli ji nikdy neviděl. I umínil si, ţe při odjezdu na onu výpravu vyrazí na moře aţ v Janově, takţe bude mít - potáhne-li po souši - slušnou záminku k návštěvě markýzy, a současně mínil, ţe se mu za markýzovy nepřítomnosti podaří proměnit svou touhu ve skutek.

Přikročil tedy hned k uskutečnění svého úmyslu. Poslal své lidi napřed, sám se vydal na cesty jen s malou druţinou urozených pánŧ, a kdyţ pak byl jiţ blízko markýzova území, poslal o den dříve paní vzkaz, aby ho příštího dne čekala k obědu. Moudrá a prozíravá paní roztomile odpověděla, ţe jí tím král prokazuje nejvyšší milost a ţe je jí vítán. Potom se však zamyslila, co to má znamenat, ţe takový král přichází k ní na návštěvu, kdyţ není její manţel doma, a posléze neomylně usoudila, ţe krále k ní vábí její krása.

Jeţto byla ţena srdnatá, rozhodla se, ţe ho nicméně uctí; i dala si zavolat řádné muţe, kteří zŧstali při markýzově dvoře, a kázala zařídit vše podle jejich rady: hostinu a pokrmy však obmýšlela připravit podle svého. Hned dala pochytat všechny slepice, co jich bylo v okolí, a přikázala svým kuchařŧm, aby připravili pokrmy pro královskou hostinu jenom z těchto slepic.

Řečeného dne tedy přibyl král, byl přijat s velikou slávou a úctou, ale při spatření oné paní uţasl, neboť se mu zdálo, ţe je ještě krásnější, zdatnější a zpŧsobnější, neţ vyrozuměl z oněch slov rytířových. I divil se tomu nadmíru, tuze ji začal chválit, a čím více paní převyšovala jeho představy, tím horoucněji planul jeho dychtivost.

Kdyţ si pak trochu odpočinul v komnatách přenádherně opatřených vším, co má v komnatách být, jestliţe hostí krále, a kdyţ nadešla hodina oběda, usedl král s markýzou ke stolu, zatímco ostatním se dostalo cti usednouti podle hodností u jiných stolŧ.

Protoţe králi bylo napořád podáváno mnoho jídel a výtečná drahocenná vína, byl na vrcholu blaţenosti, neboť mohl kromě toho občas se zalíbením pohledět na překrásnou markýzu. Ale jak tak přicházela mísa za mísou, král začal být trochu udiven, kdyţ viděl, ţe pokrmy jsou sice rŧzně upraveny, ale jinak ţe jsou jen a jen ze slepic. Věděl, ţe končiny, v nichţ mešká, oplývají hojnou a rozličnou zvěří a ţe paní měla dost času poslat lidi na lov, neboť jí svŧj příjezd ohlásil; chtěl proto - neboť se tomu velmi divil - začít rozhovor právě u těch jejích slepic.

"Paní," pravil, obraceje se k ní s veselou tváří, "v těchto končinách se rodí jen slepice a ţádný kohout?"

Markýza znamenitě této otázce porozuměla, a protoţe se jí zdálo, ţe Pánbŧh jí podle jejího přání seslal vhodnou chvíli, aby mohla provést svŧj záměr, obrátila se směle k táţícímu se králi a pravila:

"Nikoli, monseigneure, ale ţeny, třebaţe se poněkud liší oblekem a počestností od ostatních, jsou tu stejné jako všude jinde."

Kdyţ král uslyšel tato slova, dobře pochopil příčinu slepičí hostiny a skrytý smysl slov.

Postřehl také, ţe by nadarmo plýtval slovy v rozhovoru s takovou paní a ţe tu mocí nic nepořídí. Proto zrovna tak, jako k ní nerozváţně zahořel, pomyslil nyní na svou čest a onen neblaze rozdmýchaný oheň utlumil.

Přestal téţ vtipkovat, neboť se bál jejích odpovědí, a obědval dál uţ bez jakýchkoli nadějí.

A aby pak zastřel rychlým odjezdem svŧj nepočestný příjezd, hned po obědě jí poděkoval za prokázanou poctu, a kdyţ ho paní svěřila boţí ochraně, odjel do Janova.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Jeden řádný muţ usadí vtipným výrokem hanebné pokrytectví řeholníkŧ.

Kdyţ všichni pochválili odvahu a pŧvabnou dŧtku, kterou markýza udělila francouzskému králi, rozhovořila se na královnino přání Emilia, sedící vedle Fiammetty - a odváţně promluvila:

A já zase nezamlčím, jak jeden řádný světský člověk uštěpačně švihl jistého lakotného řeholníka výrokem stejně vtipným jako chvalitebným.

Není tomu ještě tak dávno, mé drahé mladé paní, co v našem městě ţil jeden mnich minorita, inkvizitor kacířské nepravosti, který se sice tuze namáhal, aby vypadal jako svatý a vroucí ctitel křesťanské víry, jak to činí všichni, ale přitom se horlivě pídil jak po těch, kteří měli plný měšec, tak po těch, u nichţ čil vlaţnost ve víře.

Při tomto snaţení padl náhodou na jednoho dobrého muţe, jenţ měl více peněz neţ rozvahy a jenţ nikoliv z nedostatku víry, ale prostě jak tak řeč šla, pravil jednou ve své společnosti (jsa moţná rozehřát vínem nebo přílišným veselím), ţe má tak dobré víno, ţe by je i Kristus pil. Kdyţ se to doneslo inkvizitorovi, jenţ věděl, ţe onen muţ má velké statky a napěchovaný měšec, vyvinul tento obránce víry horlivou činnost, aby mu pověsil cum gladiis et fustibus na krk těţký proces, neboť neměl v úmyslu zbavit vyslýchaného tíhy nevěry, ale tíhy zlaťákŧ a naplnit si jimi hrst, coţ také udělal. Dal si ho tedy zavolat a otázal se ho, zda je pravda, co na něho bylo udáno.

Dobrý muţ odpověděl, ţe ano, a pověděl mu také, jak se vše stalo. Tu nejsvětější inkvizitor a zboţňovatel svatého Jana Zlatoústého pravil:

"Tak ty jsi tedy udělal z Krista ochlastu, který prahne po znamenitých vínech jako nějaký Cinciglione nebo některý jiný z těch vašich pijanŧ, oţralŧ a oţungrŧ? A nyní mi chceš poníţenými hovory dokázat, ţe to byla jen nějaká neviňoučká záleţitost? Ne, ne, není to tak, jak se to jeví tobě! Zaslouţil bys hranici, kdybychom chtěli proti tobě postupovat, jak bychom měli!"

Takováto a ještě všelijaká jiná slova promluvil inkvizitor a tvářil se tak výhruţně, jako by onen dobrý muţ byl sám Epikuros popírající věčnost duše. Zkrátka a dobře vystrašil ho tak, ţe ten dobrý muţ dal pomocí prostředníkŧ namazat inkvizitorovi ruce pořádným mnoţstvím masti svatého Jana Zlatoústého (jeţ velmi pomáhá proti morové ráně kněţské lakoty, zvláště u mnichŧ minoritu, kteří se neodvaţují dotknout peněz), aby tím inkvizitora přiměl k milosrdnějšímu jednání.

Toto mazání je velmi účinný lék - ačkoli Galenus se o něm v ţádném svém lékařském díle nezmiňuje -, a proto zapŧsobilo do té míry, ţe se upálení, hrozící tomu dobrému muţi, proměnilo cestou milosti v kříţ, takţe ten dobrý muţ vypadal, jako by měl táhnout s výpravou za moře, a aby to ještě více křičelo, přikázal mu ten mnich, ţe musí nosit ţlutý kříţ v černém poli. Peníze si mnich vzal, ponechal si dobrého muţe několik dní u sebe a jako pokání mu uloţil, ţe musí kaţdé ráno chodit na mši do kostela Svatého kříţe, v hodinu jídla přijít k němu a jinak ţe si mŧţe po zbytek dne dělat, co bude chtít.

Dobrý muţ všechno bedlivě dělal a tu se jednoho rána stalo, ţe na mši slyšel zpívat z evangelia tato slova: "Stokrát více vezme a ţivot věčný dědičně obdrţí. " Dobře si je zapamatoval a podle daného příkazu přišel v hodině jídla k inkvizitorovi. Ten právě obědval a hned se ho optal, zda byl dnes ráno na mši. Dobrý muţ mu hbitě odpověděl:

"Ano, messere."

Tu pravil inkvizitor:

"A neslyšel jsi tam nic, v čem bys byl na pochybách nebo nač by ses chtěl otázat?"

"Jistěţe," odvětil dobrý muţ, "nepochybuji o ničem, co jsem slyšel, ba pevně věřím, ţe všechno je pravda. Slyšel jsem dokonce něco, co zpŧsobilo a zpŧsobuje, ţe přenáramně lituji vás i ostatních vašich bratří, kdyţ pomyslím, jak neblahý vás čeká ţivot na onom světě."

Tu pravil inkvizitor:

"A jaké to bylo slovo, které tě přimělo, ţe nás lituješ?"

Dobrý muţ na to řekl:

"Messere, byla to slova z evangelia, jeţ praví: Stokrát více vezme"

"To je pravda," řekl inkvizitor, "ale proč tě ta slova dojala?"

"Messere, povím vám to," odpověděl onen dobrý muţ. "Co sem chodím, vidím kaţdý den vynášet ven pro mnoho chudákŧ někdy jeden, někdy dva obrovské kotle polévky, kterou berou bratřím tohoto kláštera a vám, protoţe zbyla. Jestli tedy vám dají zajeden kotel sto kotlŧ, budete tam mít tolik polévky, ţe se v ní asi všichni utopíte."

Ačkoli se všichni u inkvizitorova stolu smáli, inkvizitor se rozlítil, kdyţ slyšel naráţku na jejich polévkové pokrytectví - a kdyby nebylo jiţ dost hanby, kterou strţil za to, co udělal, byl by toho dobrého muţe zapletl do jiného procesu za to, ţe směšným výrokem ťal jeho a ostatní lenochy. Pln zlosti mu tedy přikázal, aby si dělal, co chce, a nechodil mu uţ na oči.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Bergamino se ve vší počestnosti vysměje messeru Canovi della Scala za jeho záchvat lakotnosti tím, ţe mu vypravuje příběh o Primasovi a opatu z Cluny.

Dík roztomilosti Emilie a jejího příběhu se královna a všichni ostatní smáli a chválili nápad onoho "křiţáka". Kdyţ však ustal smích a všichni ztichli, začal vyprávět Filostrato, na něhoţ

došla řada:

Je krásné, ctné paní, zasáhnout cíl, který se nikdy nepohne, ale skoro zázračným dílem je, jestliţe lučištník zasáhne to, co jen tak přelétne. O neřestném a ošklivém ţivotě duchovních, který je v mnoha

věcech takřka stálým terčem špatnosti, mŧţe bez přílišných obtíţí mluvit kaţdý, kdo chce, a mŧţe jej kárat a znovu naň útočit. I kdyţ však dobře udělal ten čacký muţ, ţe se vysmál onomu inkvizitorovi za pokrytecké milosrdenství mnichŧ, kteří dávají chuďasŧm to, co by se patřilo dát prasatŧm nebo vyhodit, přece jen jsem toho mínění, ţe zasluhuje větší chvály ten, o němţ vám musím vypravovat, protoţe mě k tomu přiměl předchozí příběh.

Tento muţ totiţ ťal velikého pána messera Cana della Scala pro náhlý a neobvyklý záchvat skrblictví vtipným příběhem, v němţ předvedl na jiném člověku to, co zamýšlel říci sám.

Událo se to takto:

Jak hlásá veleslavná pověst po celém světě, messer Can della Scala, jemuţ Štěstěna přála v mnoha věcech, byl jedním z těch nejvýznamnějších a nejskvělejších velmoţŧ, kteří v Itálii prosluli od dob císaře Fridricha do dneška.

Jednoho dne se rozhodl, ţe uspořádá ve Veroně skvělou a nádhernou slavnost, a kdyţ se na ni ze všech stran sjelo mnoho lidí, zvláště pak spousta všelijakých ţakéřŧ, odřekl ji náhle (ať uţ

to byly dŧvody jakékoli), a kdyţ pak obdaroval některé z těch, kteří uţ přijeli, propustil je. Jen jeden z nich, jménem Bergamino, vypravěč pěkných mravŧ a tak pohotový, ţe tomu lidé, kteří ho neslyšeli, nechtěli věřit, nedostal ani dárek, ani nebyl propuštěn, a tak zŧstal a pořád doufal, ţe z toho později přece jen bude mít nějaký uţitek. Messer Can byl toho mínění, ţe darovat něco Bergaminovi by bylo jako hodit to rovnou do ohně, nicméně mu v tom smyslu nic neřekl, ani mu nic nedal vzkázat - a tak Bergamino, kdyţ za několik dní viděl, ţe ho messer Can ani nevolá, ani si neţádá, aby mu předvedl něco ze svého umění, a ţe kromě toho zbytečně utrácí na hospodě za své koně a sluhy, začal se z toho kormoutit; pořád však ještě čekal, neboť se mu zdálo nevhodné, aby odcestoval.

Bergamino si také přivezl s sebou trojí krásný a bohatý šat, který mu darovali jiní pánové, aby se mohl objevit na slavnosti slušně oděn; kdyţ však hostinský chtěl zaplatit, dal mu Bergamino nejprve jedny šaty, a protoţe se ještě zdrţel o mnoho dní déle a chtěl, aby ho tam hostinský ještě nechal, dal hostinskému druhý šat. Kdyţ začal projídat uţ třetí roucho, rozhodl se, ţe tu zŧstane tak dlouho, neţ projí i tento šat, a pak ţe odcestuje.

Co však jedl za třetí šaty, přihodilo se jednoho dne, ţe se octl s tváří velmi zkormoucenou před messerem Canem, právě kdyţ vévoda obědval. Messer Can, vida ho před sebou, řekl mu spíše proto, aby ho pozlobil, neţ aby si od něho dal vyprávět něco pro potěšení:

"Co je ti, Bergamino? Vypadáš tak zkroušeně! Pověz nám, co se ti stalo!"

Tu Bergamino, aby se odškodnil za to, co se mu stalo, začal bez rozmýšlení hbitě, jako by o tom byl uţ dlouho přemýšlel, vyprávět tento příběh:

"Vězte, pane mŧj, ţe Primas byl muţ velice zběhlý v latině a nade všecky vynikající a pohotový veršovník, skrze coţ byl všude tak znám a tak proslulý, ţe i ten, kdo neznal jeho podobu, věděl podle jména a pověsti, kdo je to Primas.

Tak se tedy jednou přihodilo, ţe se Primas octl v Paříţi bez groše, jak většinu ţivota býval, jeţto mocní lidé si málo váţili jeho schopností, a tu slyšel vyprávět o opatovi z Cluny, o němţ

se má za to, ţe je to prelát, který má po papeţi v boţí církvi nejbohatší dŧchody. Primas o něm uslyšel podivuhodné a velkolepé věci - ţe si neustále vydrţuje dvŧr, ţe nikdy neodepře ani pokrm, ani nápoj tomu, kdo přijde tam, kde opat právě mešká, ale ţe takový člověk musí přijít jenom tehdy, kdyţ opat jí.

Kdyţ to uslyšel Primas, kterému činilo potěšení poznávat znamenité muţe a pány, rozhodl se, ţe se pŧjde podívat na nádheru tohoto opata, a zeptal se, jak daleko od Paříţe opat sídlí.

Odpověděli mu, ţe na jeho sídlo je asi šest mil, z čehoţ Primas usoudil, ţe tam mŧţe dorazit v hodinu oběda, vydá-li se na cestu časně zrána.

Dal si tedy ukázat cestu, neboť nenašel nikoho, kdo by se tam rovněţ ubíral, ale protoţe se obával, aby naneštěstí nezbloudil a nedostal se někam, kde by hned tak brzy nesehnal něco k snědku, rozhodl se, ţe si pro tento případ, aby nemusel strádat hladem, vezme s sebou tři

bochánky chleba, dobře věda, ţe vodu (ačkoli mu příliš nechutnala) najde kdekoli. Dal si tedy bochánky do záňadří, vydal se na cestu a rázoval tak dobře, ţe došel tam, co pobýval opat, hodinu před obědem.

Vstoupil do jeho sídla, všechno si prohlédl, a kdyţ uviděl veliké mnoţství prostřených stolŧ, veliké přípravy v kuchyni a vše ostatní, co se chystalo k obědu, řekl si.

,Ten člověk je opravdu tak velkolepý, jak se o něm povídá.'

A co se tak ještě chvíli rozhlíţel po všem okolo sebe, správce opatŧv (neboť nadešel čas k jídlu) nařídil, aby na ruce stolovníkŧ byla lita voda, a po omytí rukou usadil kaţdého u stolu.

Náhoda tomu přála, ţe Primas byl posazen právě naproti dveřím komnaty, z níţ musel vyjít opat, aby se dostal do jídelny.

Na tomto dvoře bylo zvykem, ţe se na stŧl nikdy nenosilo víno, chléb či jiné pokrmy dříve, dokud opat nepřišel a nezasedí k tabuli.

Kdyţ tedy dal senešal prostřít, vzkázal opatovi, ţe se bude nosit na stŧl, jakmile mu bude libo.

Opat dal otevřít komnatu, aby vesel do jídelny, a jak vcházel a díval se před sebe, padl jeho zrak náhodou nejprve na Primasa, jenţ byl velmi špatně oblečen a jejţ od vidění neznal. Sotva ho spatřil, rázem mu hlavou proběhla škaredá myšlenka, jaká ho nikdy předtím nenapadla, a řekl si: ,Vida, komu to dávám jíst ze svého.' Otočil se, přikázal zavřít komnatu a zeptal se lidí, kteří byli kolem něho, zda někdo z nich zná toho hadrníka, který sedí u stolu naproti vchodu do jeho komnaty. Všichni odpovídali, ţe ne.

Primas uţ měl velkou chuť pustit se do jídla, neboť měl za sebou cestu sem a nebyl zvyklý se postit; čekal tedy, a kdyţ viděl, ţe jídlo nepřichází, vytáhl ze záňadří jeden bochánek z těch tří, jeţ si přinesl, a dal se do jídla. Po nějaké chvíli opat přikázal jednomu sluhovi, aby se podíval, zda snad Primas neodešel.

Sluha mu odvětil:

,Nikoli, pane, pojídá chléb, který si - jak se zdá - přinesl s sebou.'

Tu pravil opat:

,Ať si tam tedy pojídá ze svého, má-li co. Ale z našeho dnes nepojí.'

Opat by byl býval rád, kdyby byl Primas odešel sám od sebe, protoţe mu nepřipadalo vhodné vykázat ho. Primas však zatím dojedl bochánek chleba, a kdyţ jídlo nepřicházelo, pustil se do druhého bochánku, coţ rovněţ pověděli opatovi, jenţ přikázal, aby se podívali, zda uţ Primas neodešel.

Kdyţ posléze jídlo pořád nepřicházelo a Primas dojedl druhý bochánek a zakousl se do třetího (coţ rovněţ pověděli opatovi), opat začal v duchu přemítat a říkat si: "Jaký zvláštní nápad mě to dnes napadl! Jaká ta lakotnost! Jaká to nevole! A vŧči komu? Dával jsem po mnoho let najíst ze svého kaţdému, kdo jíst chtěl, a neohlíţel jsem se, je-li to urozený muţ anebo prosťák, zda je to chuďas nebo boháč, kupec nebo kramář; mé oči unavoval nekonečný počet trhanŧ, a přece mě nikdy ani nenapadla takováto myšlenka. Ale určitě mě neposedla lakotnost

kvŧli nějakému bezvýznamnému človíčkovi. Tenhle člověk, který mi připadá jako trhan, bude asi nějaký velký muţ, kdyţ se má mysl proti němu vzepřela a nechce ho pohostit."

To řka sám sobě, chtěl zvědět, kdo je to. A kdyţ se dozvěděl, ţe je to Primas, který přišel, aby viděl jeho velkolepost, o níţ slýchal, a ţe je to člověk, kterého podle pověsti uţ dlouho zná jako znamenitého muţe, zastyděl se - a chtěje svou chybu napravit, snaţil se ho všemoţným zpŧsobem uctít. Proto kdyţ Primas pojedl, dal ho

vznešeně obléci, jak se slušelo vzhledem k jeho významu, daroval mu peníze a koně a ponechal jeho úvaze, zda chce odejít nebo zŧstat. Primas, uspokojen tím, vzdal mu co největší díky a vrátil se na koni do Paříţe, odkud přišel pěšky."

Messer Can, jenţ byl chápavý pán, výborně pochopil bez jakéhokoliv dalšího výkladu, co chtěl Bergamino říci, usmál se a řekl:

"Bergamino, velmi dobře jsi ukázal své škody, své zásluhy, mou lakotu i to, co ode mne ţádáš. Opravdu nikdy mě neposedla lakota, aţ teprve teď vŧči tobě. Zaţenu ji však tou holí, kterou jsi mi ukázal ty." Dal zaplatit Bergaminovu hostinskému, oděl ho převzácným šatem, daroval mu peníze a ponechal mu na vybranou, aby podle své chuti buď odešel, anebo zŧstal.

PŘÍBĚH OSMÝ

Guiglielmo Borsiere vtipnými slovy pranýřuje lakotnost messera Ermina de'Grimaldi.

Vedle Filostrata seděla Lauretta a ta, kdyţ vyslechla chvály na Bergaminovu vynalézavost, nečekala uţ na rozkaz, protoţe věděla, ţe je řada na ní, aby něco vyprávěla, a takto mile začala hovořit:

Předchozí příběh, drahé druţky, mě ponouká vyprávět o jednom muţi, jenţ byl rovněţ

ţakéřem a jenţ nikoli bez výsledku švihl vtipem po skrblictví jednoho velebohatého kupce. A třebaţe se závěr příběhu podobá předchozímu, myslím přesto, ţe vám nebude méně milý, zvláště proto, ţe také nakonec dobře dopadne.

Uţ je tomu hezky dávno, co byl v Janově jeden urozený muţ; slul Ermino de'Grimaldi a - jak se všichni domnívali - vysoko převyšoval převelikými statky a penězi bohatství kaţdého jiného velebohatého měšťana, jakého kdo v Itálii vŧbec znal. A jak vynikal bohatstvím nad kaţdého jiného, tak lakotností a škrtilstvím nesmírně vynikal nad všechny ostatní drţgrešle a lakomce na světě; měl totiţ pevně utaţený váček, nejenom kdyţ měl druhého uctít, ale i tehdy, kdyţ potřeboval něco nutného pro sebe sama, coţ není obecným zvykem Janovanŧ, kteří se rádi odívají vznešeně. Aby nemusel utrácet, převelice si všechno odříkal i v jídle a pití, a tak se stalo -

a po zásluze -, ţe jeho příjmení de'Grimaldi zapadlo a ţe mu všichni říkali pouze Ermino Lakota.

Za oněch časŧ, kdy tenhle člověk neutrácel a jen rozmnoţoval své jmění, se jednou přihodilo, ţe do Janova přijel jeden chrabrý ţakéř, muţ hezkých mravŧ a výmluvný; jmenoval se Guiglielmo Borsiere a v ničem se nepodobal těm dnešním potulným zpěvákŧm, kteří by chtěli být nazýváni šlechtici a pány a chtěli by být ctěni jako oni, ačkoli k své veliké hanbě vynikají zkaţenými a hanebnými mravy a spíše by si zaslouţili názvu "osli", neboť nebyli vychováni

na dvorech, ale ve špíně a špatnosti mezi nejničemnějšími lidmi. Za oněch dob totiţ ţakéři vynakládali veškerý svŧj um a námahu na to, aby sjednávali mír tam, kde vznikla šarvátka či sváry mezi šlechtici, aby projednávali sňatky, příbuzenské svazky a přátelství, aby vtipnými a veselými slovy rozptylovali mysl unavených a rozveselovali dvŧr, či aby břitkými výtkami otcovsky kárali chyby špatných lidí. A to vše dělávali tenkrát za pranepatrnou odměnu. Dnes se však snaţí vynaloţit veškerý čas na roznášení pomluv od jednoho k druhému, na zasévám nešvarŧ, na vyprávění špatností a podlostí, a co horšího, dělají to před lidmi, vyčítají si navzájem ať uţ pravdivé, nebo vymyšlené ničemnosti a hanebnosti a falešným pochlebnictvím svádějí šlechtice k darebáctvím a zločinŧm. Bídní a nemravní páni pak mají v největší úctě a oblibě takové, kteří hovoří nebo jednají co nejhanebněji, a dávají jim za to převeliké odměny. To je veliká potupa a hanba dnešního světa a velmi zřejmý dŧkaz toho, ţe ctnosti opustily uţ tento svět a nechaly ubohé smrtelníky v kalu neřesti.

Abych se však vrátila tam, kde jsem začala a od čehoţ mě odvedlo spravedlivé rozhořčení trochu dál, neţ jsem zamýšlela. Chci vám říci, ţe zmíněného Guiglielma všichni urození lidé v Janově ctili a rádi viděli a Guiglielmo, kdyţ pobyl několik dní v městě a slyšel mnoho věcí o skrblictví a lakotnosti messera Ermina, chtěl ho také spatřit.

Messer Ermino uţ předtím slyšel, jak znamenitý muţ je tento Guiglielmo Borsiere, a protoţe v jeho nitru zŧstala přes veškerou lakotu přece jen jakási jiskřička ušlechtilosti, přijal ho s velmi přátelskými slovy a veselou tváří, rozpovídal se s ním o všelijakých věcech a uprostřed rozhovorŧ jej zavedl společně s jinými Janovany, kteří ho doprovázali, do svého nového domu, který si dal velmi hezky vystavět, a kdyţ mu ho celý ukázal, řekl:

"Messere Guiglielmo, vy jste viděl a slyšel mnoho věcí - mohl byste mi tedy poradit něco nevídaného, co bych si mohl dát vymalovat v sále tohoto svého domu?"

Kdyţ Guiglielmo slyšel tato nevhodná slova, odvětil:

"Nevím, messere, co bych vám poradil, pokud jde o nevídanou věc - leda ţe byste si tam dal namalovat kýchnutí nebo něco podobného. Ale je-li vám to libo, rád vám povím o jedné věci, kterou jste po mém soudu ještě nikdy neviděl."

"Povězte mi, prosím vás, co to je," pravil messer Ermino, neboť se nenadal, ţe mu Guiglielmo odpoví to, co mu odpověděl. Guiglielmo mu totiţ hbitě odvětil:

"Dejte si tu vymalovat štědrost."

Kdyţ messer Ermino uslyšel tato slova, pojal ho rázem takový stud, ţe jeho síla dokázala změnit povahu, jiţ aţ dosud měl, v povahu zcela opačnou - a pravil:

"Messere Guiglielmo, dám si ji zde vymalovat tak, ţe uţ nikdy nikomu nebudete moci po právu říci ani vy, ani kdokoliv jiný, ţe jsem ji nikdy neviděl či nepoznal."

Slova Guiglielma na něho zapŧsobila tak, ţe od té chvíle byl nejštědřejším a nejlaskavějším z šlechticŧ a poctíval pak cizince a měšťany víc neţ kterýkoli jiný jeho současník v Janově.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Posměšek jedné gaskoňské paní se dotkne kyperského krále tak, ţe se ze slabocha stane muţ.

Na řadě byla uţ jen Elisa, ale ta nečekala na královnin rozkaz a sama začala zvesela vyprávět: Uţ mnohokrát se stalo, mladé paní, ţe to, čeho nemohly dosáhnout rŧzné výtky a četné tresty, jeţ někdo dostal, zpŧsobilo často slovo pronesené nahodile, nikoli ex proposito. To velmi dobře vysvítá z příběhu, který vyprávěl Lauretta, a já vám to rovněţ zamýšlím ukázat na jednom příběhu, který je velmi krátký. A protoţe dobré příběhy mohou vţdy prospět, je třeba naslouchat jim pozorně, ať uţ je vypravuje kdokoliv.

Povím vám tedy, ţe za časŧ prvního kyperského krále po dobytí Svaté země Gottfriedem z Bouillonu se stalo, ţe jedna urozená gaskoňská paní putovala ke Svatému hrobu, a kdyţ při návratu dorazila

na Kypr, potupilo ji hanebně několik zlosynŧ. Paní se nad tím rmoutila tak, ţe ji nic nemohlo utěšit, a tu si umínila, ţe si pŧjde stěţovat králi. Kdosi jí však pravil, ţe se bude marně namáhat, protoţe král prý je tak malodušný a tak málo rázný, ţe nejenom spravedlivě netrestá toho, kdo zpŧsobil druhému újmu, ale ţe strpí, aby i na něm samém se páchaly potupné hanebnosti; a tak si prý kaţdý, kdo má nějaké souţení, ulevuje tím, ţe zpŧsobí králi nějakou újmu nebo hanbu.

Kdyţ to paní uslyšela, přestala doufat, ţe bude pomstěna, ale umínila si - aby aspoň nějak utěšila svŧj zármutek -, ţe se vysměje ubohosti králově. I předstoupila před něho v slzách a pravila:

"Pane mŧj, nepřicházím k tobě proto, ţe očekávám pomstění křivdy, jeţ na mně byla spáchána. Chci se s ní vyrovnat, a proto tě prosím, pověz mi, jak snášíš křivdy, jeţ byly spáchány na tobě, abych mohla po tvém poučení trpělivě snášet křivdu spáchanou na mně, kterou bych ti - ví Bŧh - ráda přenechala, kdyby to šlo, kdyţ umíš tak dobře křivdy snášet."

Král, jenţ byl aţ dosud liknavý a netečný, jako by procitl ze spánku - začal tím, ţe dŧkladně potrestal bezpráví spáchané na této paní, a velice přísně pak vţdycky stíhal kaţdého, kdo se nějak prohřešil proti cti jeho koruny.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Mistr Alberto z Bologne ve vší počestnosti zahanbí jednu paní, která ho chtěla zostudit za to, ţe se do ní zamiloval.

Kdyţ Elisa zmlkla, zbyl úkol vyprávět uţ jen na královnu, pročeţ ta takto pŧvabně promluvila:

Jako jsou za jasných nocí ozdobou nebe hvězdy a jako jsou na jaře ozdobou zelených lučin květy, tak jsou - znamenité paní - ozdobou chvalných mravŧ a milých rozhovorŧ ţerty a slovní hříčky. Čím jsou stručnější, tím lépe sluší ţenám i muţŧm, neboť se nehodí pro ţeny ani pro muţe, aby mluvili mnoho a rozvláčně, kdyţ se bez toho mohou obejít. Dnes ovšem je málo ţen, ba snad ani jediná, která by rozuměla příjemnému ţertu nebo která by na takový ţert uměla

odpovědět, kdyţ mu rozumí. Je to všeobecná hanba pro nás a pro všechny ţeny na světě. Oné zdatnosti, kterou dříve ţeny mívaly ve svém nitru, vyuţily nynější ţeny spíše ke zdobení těla a mnohá, jeţ má na sobě strakatější, pestřejší šat s větším mnoţstvím ozdob neţ druhé, uţ

myslí, ţe si ji mají všichni ostatní mnohem víc povaţovat a ctít. Ani ji však při tom nenapadne, ţe kdyby někdo navěsil a naloţil taková roucha na osla, ţe by jich sice tento osel unesl daleko víc neţ kterákoliv ţena, ale ţe by mu přesto nepříslušelo víc úcty, neţ přísluší oslu.

Je mi hanba hovořit o tom, protoţe nemohu proti ostatním říci nic, co bych tím neříkala zároveň i proti sobě. Ale ţeny takto našňořené, namalované a strakaté jsou obvykle buď jako němé a tupé mramorové sochy, anebo odpovídají tak - jsou-li na něco tázány -, ţe by bylo mnohem líp, kdyby byly mlčely. Namlouvají si, neumějí-li rozprávět se ţenami a znamenitými muţi, ţe je to proto, ţe mají čistou duši, a své přitroublosti dávají jméno počestnost, jako by ţádná jiná ţena, která nerozmlouvá jenom se sluţkou či pradlenou či s pekařkou, nebyla počestná. Kdyby to byla příroda chtěla zařídit tak, jak si to ony ţeny myslí, byla by jinak omezila jejich brebentění.

Je pravda, ţe i v této věci, stejně tak jako v jiných, je třeba mít na zřeteli čas, místo a osobu, s níţ se hovoří, protoţe někdy se stane, ţe někdo - ať uţ ţena či muţ - chce nějakým ţertovným slŧvkem vyvolat na něčí tváři ruměnec, ale protoţe ještě nezváţil dobře své síly a síly toho, o něhoţ jde, pocítí, ţe onen ruměnec, který chtěl vyvolat na někom jiném, vyvstává na jeho vlastní líci. Abyste se tedy toho uměly vystříhat a aby se krom toho nemohlo na vás uplatnit ono přísloví, všeobecně rozšířené, ţe totiţ ţeny chytí všechno za špatný konec, chci vás tímto příběhem jenţ je dnes uţ posledním a který mám povědět já, poučit o tom, ţe se máte lišit od ostatních vynikajícími mravy, tak jako se od nich lišíte ušlechtilostí ducha.

Neuplynulo ještě mnoho let od těch dob, co v Bologni ţil, ba moţná ţije dodnes, převeliký lékař, jenţ měl snad na celém světě slavnou pověst a jenţ slul mistr Alberto. Ačkoliv byl uţ

stár, neboť mu bylo kolem sedmdesáti let, vznešenost jeho ducha byla taková, ţe mu nebylo proti mysli vstřebat do sebe milostný ţár, třebaţe z jeho těla jiţ vyprchalo skoro všechno přirozené teplo - a kdyţ na jisté slavnosti spatřil jednu překrásnou ovdovělou paní, jeţ slula -

jak někteří říkají - paní Malgherida de'Ghisolieri, našel v ní svrchované zalíbení nejinak neţ

nějaký mladíček. Hostil tyto milostné plameny ve svém zralém srdci tou měrou, ţe se mu zdálo, ţe v noci

nebude moci dobře spát, jestliţe ve dne nespatří líbezný a jemný obličej oné krásné paní.

Neustále se proto procházel nebo projíţděl - jak se mu to hodilo - před domem této paní, takţe ona paní i mnoho jiných paní postřehly příčinu, proč se tu objevuje, a nejednou o tom mezi sebou vtipkovaly, kdyţ viděly, ţe se tak letitý a tak rozumný muţ zamiloval, jako by myslely, ţe tato přelíbezná vášeň lásky vchází a přebývá jenom v pošetilých srdcích mladíkŧ a nikde jinde.

Mistr Alberto se tedy vydával denně na své procházky a tu se jednoho svátečního dne přihodilo, ţe paní seděla s mnoha jinými paními před svým domem a uţ z dálky zhlédla mistra Alberta, jak se k nim blíţí. Smluvila se proto s ostatními, ţe ho uvítají a uctí a potom ţe ho poškádlí pro jeho zamilovanost. A tak také učinily. Povstaly všechny, pozvaly ho, zavedly ho na stinné nádvoří, kam daly přinést nejjemnější vína a pamlsky, a posléze se ho velmi hezkými a umělými slovy otázaly, jak je to moţné, ţe se zamiloval do této krásné ţeny, kdyţ ví, ţe ji miluje mnoho krásných, urozených a milých mladíkŧ.

Mistr vycítil, ţe se mu velmi zdvořile posmívají, zatvářil se vesele a odpověděl:

"Paní, ţe miluji, to nemŧţe vzbudit údiv nikoho moudrého a zvláště ne vás, protoţe si to zasluhujete. A i kdyţ se starým lidem přirozeně nedostává sil, kterých je třeba k milostným hrám, nepostrádají proto ještě dobré vŧle ani porozumění pro to, co zasluhuje být milováno.

Ba dík svému stáří vyznají se v tom daleko víc neţ mladíci. Naděje, jeţ mě pudí k tomu, ţe já, stařec, miluji vás, kterou miluje mnoho mladíkŧ, je takováto: Byl jsem mnohokrát uţ při tom, kdyţ paní svačily a pojídaly vlčí boby a pórek. A třebaţe na pórku není nic dobrého, přece jen méně odporná a pro chuť příjemnější je hlavička pórku. Vy však obyčejně vedeny vzácnou chutí drţíte hlavičku v ruce a pojídáte nať, která nejenom ţe není k ničemu, ale i ošklivě chutná. Vím tedy, paní, zda byste si při výběru milencŧ nepočínala podobně? Kdybyste tak učinila, vybrala byste si mne a ostatní byste zapudila."

Urozená paní se i s ostatními trochu zastyděla a pravila:

"Mistře, velice dobře a zdvořile jste nás pokáral za náš opováţlivý čin. Přesto však je mi vaše láska milá jakoţto láska moudrého a výtečného muţe, a jestliţe se nijak nedotknete mé počestnosti, mŧţete směle mnou vládnout podle své libosti jako s kaţdou svou věcí."

Mistr se svými prŧvodci se zdvihl, poděkoval paní, a kdyţ se s ní s úsměvem rozloučil, odešel. Tak byla paní, neohlíţející se na to,

s kým ţertuje, a domnívající se, ţe vyhraje, poraţena - na coţ si vy, budete-li moudré, dáte jistě vţdy dobrý pozor.

Slunce se uţ sklánělo k západu a vedro jiţ větším dílem polevilo, kdyţ byly příběhy mladých paní a tří mladíkŧ dovyprávěny. Proto královna mile prohlásila:

"Milé druţky, nyní mi v mém vlastním vladaření nezbývá uţ nic jiného neţ dát vám novou královnu a ta nechť sama podle svého shodne, jak uspořádáme zítra v počestné zábavě její a náš ţivot, kdyţ den má ještě daleko do noci, přece jen mám za to, ţe nemŧţe zařídit vše dobře pro budoucí dobu ten, kdo to neudělá o něco dřív. Aby se tedy mohlo pro zítřejší ráno zařídit vše, co nová královna uzná za vhodné, soudím, ţe všechny následující dny by měly počínat v tuto hodinu. Proto ke cti Toho, dík jemuţ všechno ţije, a k našemu potěšení, nechť řídí naši říši jako královna nejrozváţnější z dívek - Filomena."

Tak pravila, povstala, sňala z hlavy vavřínový věnec a vloţila jí jej dŧstojně na hlavu. První ji pozdravila jako královnu a po ní všechny ostatní paní i mladíci, kteří se rádi podrobili jejímu vladaření.

Filomena se poněkud zarděla studem, kdyţ viděla, ţe je korunována na královnu, vzpomněla si však hned na slova, jeţ krátce předtím pronesla Pampinea; sebrala tedy všechnu svou odvahu, aby nevypadala jako husička, a nejprve potvrdila všechny úřady, jeţ rozdělila Pampinea, načeţ nařídila, co vše se má připravit pro zítřejší ráno a k dnešní večeři. Rozhodla také, ţe zŧstanou tam, kde právě meškají, a poté se takto rozhovořila:

"Nejdraţší mé druţky, ačkoliv mě Pampinea ustanovila královnou spíš se zdvořilosti neţ pro mé schopnosti, nehodlám se přesto řídit v rozhodování o zpŧsobu našeho ţivota pouze svým názorem, ale i názorem vaším. Zamýšlím vám proto říci několik slov, abyste seznaly, co by se podle mého mínění mělo dělat, a abyste se pak mohli všichni podle své chuti připojit a namítnout své. Zdá se mi - jestliţe jsem dnes dobře pozorovala mrav, jejţ dodrţovala

Pampinea -, ţe je to mrav chvályhodný a rozkošný - a nemyslím proto, ţe by jej bylo třeba měnit, pokud nás neomrzí tím, ţe je pořád stejný, či z jiné příčiny.

Pokud jde o rozkazy k tomu, co uţ jsme začali dělat, tedy: Nyní se zdvihneme, trochu se pobavíme při procházce, a aţ bude slunce zapadat, povečeříme na svěţím vzduchu a po několika písních a jiných kratochvílích bude dobře, kdyţ pŧjdeme spát. Zítra ráno vstaneme ještě za chládku a pŧjdeme rovněţ na procházku za zábavou; kaţdý si bude moci dělat, co je mu nejmilejší, a v příslušnou hodinu, jako jsme to udělali dnes, se vrátíme k obědu. Pak si zatančíme, a aţ se prospíme jako dnes, sejdeme se sem k vyprávění, v čemţ podle mého spočívá převeliké potěšení a zároveň i uţitek.

Pampinea nemohla provést to, co chci zavést já, neboť byla povolána k vládě pozdě; chci totiţ

vytyčit jakési hranice tomu, o čem máme vyprávět, a povědět vám to uţ napřed, aby kaţdý měl dost času a mohl si vymyslet pěkný příběh na daný námět, který pak bude vyprávět.

Nemáte-li tedy nic proti tomu, námět bude tentokrát takovýto: jeţto Štěstěna vodí lidi od začátku světa rŧznými událostmi, a bude je tak vodit aţ do skonání, bude kaţdý zítra vyprávět o lidech, které sice postihly rŧzné nehody, ale nakonec to s nimi nad veškeré očekávání dobře dopadlo."

Všechny paní i muţi chválili tento příkaz a slíbili, ţe ho dodrţí. Jen Dioneo, kdyţ všichni ostatní zmlkli, pravil:

"Paní, jak tu uţ řekli všichni ostatní, pravím i já, ţe jste vydala nesmírně pěkný a chvályhodný příkaz. Ţádám však, abyste mi věnovala zvláštní milost, která by mi byla přiznávána po celou dobu, pokud potrvá naše společnost. Chtěl bych totiţ, abych podle tohoto zákona nemusel vyprávět příběh na daný námět, jestliţe nebudu chtít, ale takový, jaký mi bude po chuti. A aby si snad někdo nemyslil, ţe ţádám o tuto milost proto, ţe nemám po ruce dost příběhŧ, spokojím se od této chvíle tím, ţe budu vyprávět vţdy poslední."

Královna, jeţ ho znala jako člověka zábavného a veselého, hned postřehla, ţe ji Dioneo o to ţádá jen proto, aby mohl společnost obveselit nějakým směšným příběhem, kdyby byla unavena vyprávěním, a udělila mu za souhlasu ostatních tuto milost.

Nato povstala a všichni se volným krokem vydali k potoku, v němţ tekla prŧzračná voda a jenţ stékal mezi pestrými balvany a zelenými travinami z nevysokého kopce do údolí stíněného mnoha stromy.

Zde se všichni bosi a s obnaţenými paţemi šplouchali ve vodě a všelijak se mezi sebou bavili.

Kdyţ pak nadešla hodina večeře, vrátili se do paláce a s chutí povečeřeli.

Po večeři kázala královna přinést hudební nástroje a velela Laurettě začít tanec, zatímco Emilia zpívala píseň a Dioneo ji doprovázel na loutnu. Lauretta se podle příkazu bez meškání dala do tance a vedla jej, a Emilia k tomu zpívala tuto milostnou píseň: Nad krásou svojí tonu v okouzlení

a v jiné lásce nikdy

nenajdu takovéto zalíbení.

Já do zrcadla hledím kaţdou chvilinku,

mne radost, jak jsem krásná, unáší.

Událost novou, starou vzpomínku

mé opojení vţdycky zaplaší.

Krásnější květ, neţ já jsem, sotva vyraší.

Nic neuvidím nikdy -

v čem nalezla bych nové zalíbení.

To štěstí nepřehne, kdyţ někdy zatouţím

poznovu pro útěchu svou je zřít.

Kdyţ do zrcadla krásu pohrouţím,

vstříc kráčí mi a budí něţný cit.

Řeč nedovede to vše vyslovit.

Kdo nepoznal to nikdy -

ten nepochopí toto zalíbení.

A stále víc to v sobě cítím plát.

Čím potápím v ně zraky hlouběji,

tím více chci se jemu dát a vzdát.

Já okouším uţ toho, nač mám naději,

ţe splynu úţeji s ním, ještě úţeji...

Necítil nikdo nikdy,

co vyrovná se mému zalíbení.

Kdyţ byla ukončena tato píseň k tanci, na niţ všichni vesele odpovídali, ačkoli její slova vyvolávala v mnohých všelijaké myšlenky, seznala královna po několika písních, ţe jiţ

uplynula část krátké noci a ţe se sluší ukončit první den. Dala tedy zaţehnout pochodně a přikázala, aby si šel kaţdý odpočinout aţ do druhého dne, coţ všichni učinili a rozešli se do svých komnat.

KONČÍ SE PRVNÍ DEN

POČÍNÁ SE DRUHÝ DEN, BĚHEM NĚHOŢ SE POD VLADAŘENÍM FILOMENY

VYPRAVUJE O LIDECH, KTERÉ SICE POSTIHLY RŦZNÉ NEHODY, S NIMIŢ TO

ALE NAKONEC NAD VEŠKERÉ OČEKÁVÁNÍ DOBŘE DOPADLO

Slunce jiţ všude vneslo svým světlem nový den a ptáci, prozpěvující na zelených větvích své líbezné trylky, podávali o tom svědectví sluchu. Kdyţ všechny paní a všichni mladíci povstali, vešli do zahrad, a kráčejíce zrosenou travou, procházeli se drahnou chvíli volným krokem sem a tam, přičemţ si vili krásné věnce a bavili se. A jako to učinili dne předešlého, tak učinili i v tento den. Pojedli ještě za chládku, a kdyţ si chvíli zatančili, ulehli k odpočinku.

Po třetí hodině vstali, a jak si to přála královna, vydali se na svěţí louku, kde se kolem své velitelky rozesadili.

Královna, jeţ byla velmi pŧvabného vzrŧstu a sličného zjevu a jejíţ hlavu zdobil vavřínový věnec, chvíli posečkala, načeţ přehlédla tváře celé společnosti a přikázala, aby počátek dalším příběhŧm dala Neifile. Tak se nikterak neomlouvala a rovnou zvesela spustila.

PŘÍBĚH PRVNÍ

Martellino předstírá, ţe je ochrnutý, a u hrobu svatého Jindřicha dělá, ţe se uzdravil. Jeho podvod je však prozrazen, Martellino je ztlučen a jat; octne se v nebezpečí, ţe bude pověšen za hrdlo, ale nakonec přec jen vyvázne.

Častokráte se uţ, předrahé paní, stalo, ţe se dočkal posměchu a někdy i škody takový člověk, jenţ si chtěl tropit šašky z druhých

a zvláště z věcí, které máme mít v úctě. Abych tedy vyhověla královnině příkazu a dala počátek vyprávění příběhŧ na určený námět, hodlám vám vyprávět, co se přihodilo jednomu našemu spoluobčanovi; začalo to nešťastně, ale nakonec to dopadlo tak dobře, ţe se toho ani nenadal.

Není tomu ještě tak dávno, co ţil v Trevisu jeden Němec jménem Jindřich; byl to chuďas a za odměnu nosíval břemena kaţdému, kdo si ho najal. Přesto však ho všichni povaţovali za člověka, jenţ ţije přesvatým a dobrým ţivotem, a tak se také stalo - ať uţ je to pravda nebo ne, ale Trevisané to tvrdí -, ţe se v hodině jeho smrti rozezněly všechny zvony největšího chrámu v Trevisu, aniţ je někdo rozhoupal.

Všichni to povaţovali za zázrak a kaţdý říkal, ţe tento Jindřich je světec. Veškerý lid z města se hned seběhl k domu, kde leţel neboţtík, odnesl jeho mrtvolu jakoţto tělo světce do hlavního chrámu a začal sem vodit chromé, ochrnuté, slepé a další lidi, kteří byli postiţeni nějakou chorobou nebo vadou, jako by se všichni měli uzdravit, dotknou-li se těla.

Za tohoto zmatku a sběhu lidu se přihodilo, ţe do Trevisu dorazili naši tři občané, z nichţ

jeden se jmenoval Stecchi, druhý Martellino a třetí Marchese, kteříţto lidé navštěvovali dvory pánŧ a pitvořením a napodobováním kteréhokoliv člověka obveselovali diváky. V tomto městě ještě nikdy nebyli, proto velmi uţasli, vidouce, kamţ viděli, jak kaţdý někam pospíchá.

Sotvaţe se ovšem dověděli příčinu, proč se tohle všechno děje, dostali chuť jít se tam podívat rovněţ. Uloţili se tedy své věci v hospod, ale tu pravil Marchese:

"Chceme se jít podívat na toho svatého, jenţe já pořád nevím, jak se tam dostaneme, protoţe jsem slyšel, ţe náměstí je plné Němcŧ a jiného ozbrojeného lidu, jejţ tam postavil zdejší

vladař, aby nedošlo k nějakým bouřím. A krom toho je prý chrám, jak se povídá, nacpán lidmi tak, ţe se tam nevejde uţ ani noha."

Tu pravil Martellino, jenţ tuto věc touţil spatřit:

"Na tom nezáleţí, já uţ si najdu nějaký zpŧsob, jak se dostat aţ k svatému tělu."

"A jaký?" zeptal se Marchese.

Martellino mu odpověděl:

"Hned ti to povím. Budu dělat, ţe jsem ochrnutý. Z jedné strany mě budeš podpírat ty a z druhé strany Stecchi - jako ţe sám nemohu chodit a jako ţe mě přivádíte proto, aby mě onen svatý uzdravil. Aţ nás lidé uzří, nebude nikoho, kdo by nám neudělal místo a nepustil nás dál."

Nápad se zalíbil jak Marchesovi, tak Stecchimu, i vyšli bez okolkŧ všichni tři z hospody, a kdyţ přišli na jedno opuštěné místo, Martellino si tak překroutil ruce, prsty, paţe a nohy a navíc ještě ústa, oči a celý obličej, ţe na něho byla hrozná podívaná, a kdo ho spatřil, nikdy by byl neřekl, ţe to není doopravdy úplně ochrnutý nešťastník.

Kdyţ se Martellino takto zřídil, Marchese a Stecchi ho popadli a zamířili s ním ke kostelu; cestou se tvářili jako milosrdenství samo, pokorně a pro lásku boţí ţádali kaţdého, kdo jim byl v cestě, aby jim udělal místo, čehoţ dosáhli velmi snadno, a zakrátko se uţ po nich všichni ohlíţeli a všude se nesl křik: "Udělejte místo! Udělejte místo!" Tak došli všichni tři aţ

tam, kde několik postávajících urozených lidí popadlo rázně Martellina a poloţilo ho na mrtvolu, aby jejím pŧsobením nabyl opět blahodárného zdraví.

Protoţe všechen lid napjatě pozoroval, co se bude s Martellinem dít, Martellino se chvíli nehýbal a potom jako výtečný kejklíř, který se vyzná, začal dělat, jako by se mu narovnával jeden prst, potom ruka, potom paţe a všechno ostatní. Kdyţ to lidé viděli, spustili k chvále svatého Jindřicha takový rámus, ţe by nebylo bývalo slyšet ani hromobití.

Kus dál od tohoto místa stál jeden Florenťan, jenţ Martellina velmi dobře znal, ale nepoznal ho, kdyţ ho přivedli tak znetvořeného. Vida však Martellina stát, poznal jej okamţitě, dal se do smíchu a pravil:

"Hrom tě ţab! To by jeden opravdu nevěřil, kdyţ tě viděl přicházet, ţe nejsi ţádný mrzák!"

Tato slova zaslechlo několik Trevisanŧ a všichni se hned bez meškání ptali:

"Coţe? On nebyl ochrnutý?"

A onen křesťan jim odpověděl:

"Bŧh uchovej. Byl odjakţiva rovný jako kaţdý z nás, ale umí lépe neţ kdo jiný - coţ jste mohli vidět - provádět takové kejkle a pitvořit se, jak se mu zachce."

Kdyţ tohle lidé uslyšeli, nečekali uţ na nic. Začali se vší silou tlačil dopředu a křičeli:

"Chyťte toho podvodníka a posměváčka, co se rouhá Pánubohu a svatým. Není to mrzák, ale přišel sem jako mrzák, aby se posmíval našemu svatému a nám!"

To řekli, popadli Martellina, strhli ho dolŧ z místa, kde byl, chytili ho za vlasy, strhali z něho šaty a začali ho kopat a tlouci pěstmi. Vypadalo to, ţe tu není jednoho člověka, který by nespěchal mu

nabít. Martellino křičel: "Slitujte se, proboha!" a pomáhal si, jak mohl - ale nevedlo to k ničemu.

Tlačenice kolem něho byla stále větší a hustší.

Kdyţ Stecchi a Marchese spatřili, co se děje, usoudili v duchu, ţe je zle, ale protoţe měli strach o svou kŧţi, neodvaţovali se jít Martellinovi na pomoc. Naopak - spolu s ostatními -

křičeli, jen ať zhyne, a přitom pořád přemýšleli, jako by jej vytáhli zpod ruky lidem, kteří by ho byli jistojistě utloukli, kdyby nebyl Marchese našel východisko, jehoţ ihned pouţil. Venku totiţ byli biřicové signorie, i rozběhl se Marchese, jak mohl nejrychleji, k zástupci podesty, jenţ tu byl rovněţ, a pravil:

"Proboha, pomozte mi! Tam uvnitř je jeden ničema, který mi uřízl misek, v němţ bylo dobře sto zlaťákŧ. Prosím vás, chytněte ho, ať se zase dostanu ke svému!"

Sotvaţe to biřici uslyšeli, rozběhl se jich asi tucet tam, kde ubohého Martellina mydlili bez mýdla, a kdyţ se s náramnou námahou prodrali tlačenicí, vyrvali ho celého potlučeného a pobitého z rukou lidí a odvedli ho do paláce.

Mnoho lidí, kteří měli za to, ţe se jim vysmíval, táhlo za nimi, a kdyţ slyšeli, ţe byl jat pro utětí misku, zdálo se jim, ţe není lepšího prostředku, jak ho přivést do neštěstí, neţ ten, ţe budou rovněţ říkat, ţe uřízl misek i kaţdému z nich.

Sotvaţe tohle všechno uslyšel podestu v soudce, velmi drsný muţ, bez meškání si ho předvolal a začal ho v té věci vyšetřovat. Martellino mu však odpovídal šprýmy, jako by si ze zatčení nic nedělal, a to soudce tak rozlítilo, ţe ho dal uvázat na provaz a několikrát pořádně vytáhnout, čímţ chtěl dosáhnout, aby se Martellino přiznal k tomu, z čeho jej lidé vinili, a aby ho potom za to mohl dát pověsit.

Kdyţ Martellina opět postavili na zem a soudce se ho ptal, zda je pravda to, z čeho je obviňován, Martellino viděl, ţe by mu nic nepomohlo, kdyby řekl ne, a proto pravil:

"Pane mŧj, rád se vám po pravdě přiznám, ale přikaţte, aby kaţdý, kdo mě obviňuje, řekl, kdy a kde jsem mu uťal misek, a já vám potom povím, co jsem udělal a co ne."

"Dobrá," pravil soudce a předvolal si několik ţalobcŧ. Jeden z nich říkal, ţe mu byl uříznut měšec před týdnem, někdo, ţe před šesti dny, někdo ţe před čtyřmi, a někteří říkali, ţe se to stalo dnes.

Kdyţ to slyšel Martellino, pravil:

"Pane mŧj, tihle lidé všichni v hrdlo lţou. Ţe mluvím pravdu, to vám mohu dokázat tím, ţe jsem jaktěţiv do tohoto města nevkročil, a jako jsem tu nikdy nebyl, tak jsem tu nyní teprve krátce. Sotvaţe

jsem sem přijel, šel jsem se naneštěstí podívat na ono svaté tělo, kde mě zmydlili, jak mŧţete vidět. A ţe vám říkám pravdu, to vám mŧţe dokázat písař na signoru, který má na starosti zápis cizincŧ, dále jeho kniha a mŧj hospodský. Aţ seznáte, ţe je to tak, jak vám říkám, nebudete mě jistě chtít na naléhání těchto zlých lidí zmučit a utratit."

Zatímco věci spěly do těchto koncŧ, dostali Marchese i Stecchi strach, neboť slyšeli, ţe podestŧv soudce postupuje vŧči Martellinovi zostra a ţe uţ ho dal vytáhnout na provaze - i řekli si:

"Špatně jsme mu poslouţili. Vytáhli jsme ho z bláta a hodili jsme ho do louţe."

Hned začali starostlivě hloubat, kudy na to, a přišli také na hostinského, jemuţ pověděli, co se stalo. Ten se tomu zasmál a zavedl je k jakémusi Sandrovi Agolantimu, jenţ bydlel v Trevisu a měl velkou dŧvěru vladařovu. Vyloţil mu po pořádku, co se všechno stalo, a spolu s ostatními dvěma ho poprosil, aby se Martellinových záleţitostí ujal.

Sandro se tomu velmi smál, ale pak zašel za vladařem a dosáhl toho, ţe se vladař rozhodl poslat pro Martellina, coţ se také stalo. Kdyţ pro něho přišli, Martellino stál ještě v košili před soudcem, celý popletený a náramně vylekaný, jeţto sudí nechtěl slyšet nic na jeho ospravedlnění, ba naopak protoţe měl nějak spadeno na Florenťany, byl pevně rozhodnut dát ho oběsit a na ţádný zpŧsob ho nechtěl vydat vladaři. Nakonec však ho proti své vŧli přece jen vydat musel.

Kdyţ potom Martellino stál před vladařem a všechno mu řádně pověděl, přednesl i prosbu, aby mu bylo dopřáno té nejvyšší milosti a mohl odejít, protoţe pokud nebude ve Florencii, pořád prý se mu zdálo, ţe má oprátku na krku.

Vladař se převelice smál tomu, co se Martellinovi přihodilo; posléze daroval kaţdému z těch tří roucho, a tak všichni vyvázli - aniţ v to ještě doufali - z velikého nebezpečí ţivi. A zdrávi se pak navrátili domŧ.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Oloupený Rinaldo d'Asti se dostane k zámku Guiglielmo, kde nocuje u jedné vdovy, a kdyţ je tnu nahrazena škoda, vrátí se ţiv a zdráv domŧ.

Paní se nesmírně smály Martellinovým příhodám, jeţ vyprávěla Neifile, a protoţe z mladíkŧ

se nejvíce smál Filostrato, královna mu přikázala - neboť seděla vedle Neifile -, aby ve vyprávění příběhŧ pokračoval. Filostrato bez meškání začal:

Mám chuť, krásné paní, vyprávět vám příběh, v němţ jsou smíšeny věci náboţenské s nehodami a částečně i s láskou; vyslechnout jej bude moţná jen k uţitku, zvláště pro ty, kteří putují nejistými končinami lásky, v nichţ kaţdý, kdo se nemodlí otčenáš k svatému Juliánu, špatně noclehuje, i kdyţ má dobré lŧţko.

Za časŧ markýze Azza Ferrarského přijel do Bologne za svými záleţitostmi jeden kupec jménem Rinaldo d'Asti. Kdyţ si všechno zařídil a vracel se koňmo domŧ, přihodilo se mu cestou z Ferrary do Verony, ţe se setkal s nějakými lidmi, kteří vypadali jako kupci, ale byli to lupiči a lidé zpustlého ţivota i stavu.

Rinaldo se s nimi dal do řeči, neopatrně se k nim přidruţil a oni vidouce, ţe je to kupec, usoudili, ţe má asi u sebe peníze; uradili se tedy mezi sebou, ţe jej oloupí, jakmile se naskytne příhodná chvíle, a aby nepojal ţádné podezření, rozprávěli s ním jako lidé prostí a dobrých mravŧ pouze o počestných věcech a poctivosti a chovali se k němu úsluţně a vlídně, jak jen mohli a dovedli, takţe Rinaldo povaţoval za velké štěstí, ţe se s nimi setkal, neboť byl sám s jedním sluhou na koni. Jak tak jeli a povídali si tu o tom a tu o onom, jak to při takovýchto rozhovorech bývá, stočila se řeč na modlitby, které lidé vysílají k Bohu, a tu jeden z lupičŧ, kteří byli celkem tři, pravil k Rinaldovi:

"A jakou modlitbu se modlíváte na cestách vy, urozený pane?"

"Abych pravdu řekl, jsem v těchto věcech člověk hrubý a neotesaný a znám jen málo modliteb, jeţto ţiji starosvětsky a drţím se toho, ţe dvakrát dvě jsou čtyři. Nicméně však mám na cestách zvyk pomodlit se pokaţdé ráno, kdyţ odcházím z hospody, otčenáš, jeden zdrávas za duši otce a matky svatého Juliána, načeţ prosím Boha a jeho, aby mi příští noci dopřáli dobré hospody. Na svých cestách jsem se uţ častokrát dostal do velikých nebezpečí, ale vţdy jsem ze všeho vyvázl a v noci jsem se dostal na dobré místo a dobře jsem přenocoval. Pevně proto věřím, ţe mi tuto milost vymohl od Pánaboha svatý Julián, k jehoţ

cti se modlívám, a nevěřil bych, ţe budu mít dobrou cestu či ţe do tmy dobře dorazím, kdybych se toho dne ráno k němu nepomodlil."

Lupič, jenţ se předtím tázal, pravil:

"A dnes ráno jste se k němu rovněţ modlil?"

"Zajisté, ţe ano," odpověděl mu Rinaldo.

Tu si lupič, jenţ věděl, co se má přihodit, řekl sám pro sebe: "Budeš mít modlení zapotřebí, neboť neselţe-li nám to, budeš podle mého mínění přece jen špatně nocovat." A proto pravil:

"Já jsem uţ také hodně cestoval, ale nikdy jsem se takovou modlitbu nemodlil, ačkoliv jsem ji slyšel od mnoha lidí chválit; přesto však se mi nikdy nestalo, ţe bych byl špatně noclehoval, a dnes večer moţná uvidíte, kdo z nás bude mít lepší nocleh, zda vy, jenţ jste se pomodlil, či já, jenţ jsem se nemodlil. Je ovšem pravda, ţe já se místo toho modlím Dirupisti a Intemerata a De profundis, které mají převelikou moc, jak říkala moje babička."

Rozmlouvajíce tedy takto o všelijakých věcech, pokračovali v cestě a lupiči stále číhali, aţ se naskytne vhodné místo a čas pro jejich ničemný úmysl; kdyţ se octli pozdě večer u brodu nedaleko tvrze Guiglielmo, usoudili ti tři lapkové, ţe uţ je pozdě a místo ţe je o samotě a kryté, přepadli kupce, obrali ho a nechali ho bez koně a jenom v košili, a na rozloučenou mu řekli:

"Běţ a přesvědč se, postará-li se ti dnešní noci svatý Julián o tak dobrý nocleh, jaký nám dnes opatří ten náš patron."

Poté přehodili řeku a ujeli.

Kdyţ Rinaldŧv sluha viděl, jak přepadli jeho pána, nepřispěl mu zbabělec nijak na pomoc, ale obrátil koně, na němţ seděl, ujíţděl aţ do tvrze Guiglielmo, kde si našel nocleh (neboť byla jiţ noc), a o nic víc se uţ nestaral.

Rinaldo zŧstal bos a v košili a nevěděl, co počít v mrazu a husté sněhové vánici. Viděl, ţe se snáší noc, tetelil se a jektal zuby - i začal se ohlíţet po nějakém přístřeší, kde by mohl přečkat noc a kde by nezmokl. Nikde nic takového však nespatřil (neboť krátce předtím zuřil v těchto končinách boj a vše bylo vypáleno), rozběhl se proto, hnán zimou, k tvrzi Guiglielmo, nevěda ovšem, zda jeho sluha utekl tam či onam; myslel si jen, ţe uţ mu Bŧh nějakou pomoc pošle, jestliţe se mu podaří dostat se do tvrze.

Asi míli před tvrzí ho však zastihla temná noc, pročeţ dorazil do tvrze tak pozdě, ţe nemohl dovnitř, jeţto brány byly uţ zavřeny a mosty zdviţeny.

Zoufalý a zkormoucený rozhlíţel se v pláči kolem dokola a hledal, kam by se mohl uchýlit, aby na něho aspoň nesněţilo.

A tu náhodou spatřil na hradbách dŧm, vysunutý trochu dopředu, pod jehoţ výstupkem se rozhodl přečkat aţ do rána. Odebral se tedy tam, nalezl však pod oním výstupkem zavřená vrata, i usedl smuten a zoufalý na jejich prahu a co chvíli zanaříkal k svatému Juliánovi, ţe si tohle nezaslouţil za svou víru v něho. Svatý Julián však na něho nezapomněl a bez dlouhých okolkŧ mu schystal dobrý nocleh.

V této tvrzi ţila jedna vdova, jíţ se co do překrásné postavy ţádná paní nevyrovnala, a tu miloval jako svŧj ţivot markýz Azzo, jenţ ji tu usadil, aby k ní neměl daleko. Tato paní bydlela právě v domě, pod jehoţ výstupek se uchýlil Rinaldo. Markýz za ní náhodou toho dne přišel, protoţe s ní chtěl v noci leţet, a dal v jejím domě potají připravit koupel a bohatou večeři; kdyţ uţ bylo vše přichystáno a kdyţ paní čekala jen na markýze, stalo se, ţe k bráně přijel posel, jenţ přinesl markýzovi zprávy, kvŧli nimţ musel markýz odjet na koni pryč.

Vzkázal proto paní, aby ho nečekala, a kvapně odjel. Paní to poněkud zkormoutilo, protoţe nevěděla, co počít, ale pak se rozhodla, ţe vstoupí do koupele připravené pro markýze, poté ţe povečeří a pŧjde na lŧţko. A tak tedy vstoupila do koupele.

Lázeň byla nedaleko vrat, k nimţ se zvenčí choulil ubohý Rinaldo, proto paní při koupeli slyšela nářek a cvakání zubŧ, které Rinaldo vyluzoval, jako by se proměnil v čápa se zobanem. Zavolala tedy sluţebnou a řekla jí:

"Jdi nahoru a podívej se za zeď u vrat a zjisti, kdo to tam je, jaký je to člověk a co tam dělá!"

Sluţka šla, a protoţe bylo jasno, spatřila tam sedět v košili bosého Rinalda - jak uţ bylo řečeno -, jenţ se náramně třásl. Zeptala se ho, kdo je, a tu jí Rinaldo jektající zuby tak, ţe sotva mohl ze sebe vypravit slovo, pověděl co nejstručněji, kdo je a jak a proč se sem dostal, načeţ ji začal ţalostně prosit, aby ho tu - mŧţe-li - nenechávala strádat v noci zimou.

Sluţce se ho zţelelo, i vrátila se k paní a všecko jí pověděla. Paní, jata rovněţ soucitem, si vzpomněla, ţe má klíč od vrat, která někdy slouţila k tajným návštěvám markýze, a řekla:

"Jdi a tiše mu otevři. Je zde připravená večeře a není nikoho, kdo by ji snědl. A místa k přenocování je tu dost."

Sluţka velmi pochválila paní za její lidskost, šla, otevřela mu a vpustila ho dovnitř. Paní, vidouc, ţe je skoro ztuhlý, mu pravila:

"Rychle, dobrý muţi, vstup zde do koupele, je ještě teplá."

Rinaldo nečekal na další pobídky a rád jí vyhověl a okřál v teplé koupeli tak, ţe se mu zdálo, ţe se po smrti vrací do ţivota. Paní mu dala přinést šaty po svém manţelovi, jenţ krátce předtím zemřel, a Rinaldo, kdyţ si je oblékl, měl dojem, ţe mu byly šity na míru. Čekaje, co mu paní přikáţe, jal se děkovat Bohu a svatému

Juliánovi, ţe od něho odvrátili tak zlou noc, jaká ho čekala, a ţe mu obstarali, podle jeho zdání, tak dobrý nocleh.

Kdyţ si paní trochu odpočinula, vstoupila do jedné své komnaty, v jejímţ krbu dala rozdělat velikánský oheň, a otázala se, co je s oním dobrým muţem. Sluţebná jí odvětila:

"Paní, oblékl se; je to hezký muţ a zdá se, ţe je to nějaký člověk z dobré rodiny a dobrých mravŧ."

"Jdi tedy," pravila paní, "zavolej ho a řekni mu, aby přišel sem k ohni. Povečeříme, vím, ţe jistě nejedl."

Rinaldo vešel do komnaty, a kdyţ spatřil paní, která mu připadala jako nějaká paní z velmi dobrého rodu, uctivě ji pozdravil a jak nejlépe uměl jí poděkoval za dobrodiní, jeţ mu prokázala. Paní, vidouc ho a slyšíc ho, měla dojem, ţe je opravdu takový, jak říkala sluţka, i přivítala ho mile, srdečně ho vyzvala, aby si s ní sedl k ohni, a začala se ho vyptávat na dobrodruţství, které ho sem přivedlo. A Rinaldo jí vše po pořádku pověděl.

Paní o tom uţ něco slyšela, kdyţ přijel Rinaldŧv sluha do tvrze, uvěřila doslova tomu, co jí Rinaldo vyprávěl, a řekla mu tedy také, co věděla o jeho sluhovi, a ţe bude lehké ho zítra ráno najít. Protoţe však jiţ bylo prostřeno, on i paní si omyli ruce a Rinaldo zasedl ke stolu, jak si to paní přála.

Byl vysoké postavy, měl hezký a milý obličej, velmi chvályhodné a pŧvabné zpŧsoby a věkem byl mladík středních let. Paní na něho několikrát upřela zrak a našla v něm zalíbení; a protoţe v ní uţ vzbudil milostné choutky markýz, jenţ měl s ní přijít leţet, oddala se jiţ v mysli Rinaldovi.

Kdyţ se po večeři zdvihli od stolu, poradila se paní se sluţebnou, zda by se hodilo podle jejího mínění - kdyţ ji markýz dnes tak povodil za nos -, aby vyuţila dobré příleţitosti, kterou jí Štěstěna poslala. Sluţebná poznala, po čem její paní touţí, pročeţ ji povzbuzovala, jak jen mohla a uměla, aby příleţitosti vyuţila. Paní se tedy vrátila ke krbu, kde zanechala Rinalda samotného, zamilovaně na něho pohlédla a řekla mu:

"Ach Rinaldo, proč jste tak zamyšlen? Vy nevěříte, ţe vám bude moţno nahradit tu trochu šatŧ, o něţ jste přišel? Utěšte se, buďte veselé mysli, jste doma. Ba chci vám říci ještě víc -

kdyţ totiţ na vás vidím tyto šaty, jeţ patřily mému zesnulému manţelovi, zdá se mi, jako byste byl on sám, a dnes večer se mi uţ stokrát chtělo obejmout vás a zlíbat. A kdybych se byla neobávala, ţe by vám to bylo proti mysli, byla bych to určitě udělala."

Rinaldo nebyl padlý na hlavu, a jak uslyšel tato slova a uhlídal záblesky v paniných očích, přistoupil k paní s otevřenou náručí a řekl:

"Paní, jestliţe pomyslím, ţe mohu ode dneška říkat, ţe ţiji jedině dík vám, a jestliţe se podívám, z čeho jste mě vytrhla, byl bych velice podlý, kdybych se nesnaţil udělat vše, co je vám milé. Upokojte proto svou touhu a objímejte mě a líbejte, neboť já vás obejmu a zulíbám víc neţ rád."

Dalších slov nebylo uţ třeba. Paní, jeţ všecka vzplanula milostnou touhou, se mu hbitě vrhla do náruče, a kdyţ ho na tisíckrát touţebně objala a políbila, a kdyţ i on ji tolikrát zlíbal, zdvihli se oba, odešli do komnaty, kde bez jakéhokoli prodlévání ulehli a mnohokrát - neţ

nadešel den - naplnili své tuţby.

Paní však nechtěla, aby se o tom někdo dozvěděl, a proto, sotva začínalo svítat, vstali a paní dala Rinaldovi nějaké dosti chatrné šaty. Poté mu naplnila misek penězi, poprosila ho, aby všechno zachoval v tajnosti, a pak ho vypustila tudy, kudy sem přišel, kdyţ mu nejprve ukázala cestu, jíţ se má brát, aby se opět shledal se svým sluhou.

Kdyţ nastal jasný den a brány byly otevřeny, Rinaldo dělaje, jako by přicházel z daleka, vešel do tvrze a našel tu svého sluhu.

Převlékl se hned do svých šatŧ, jeţ byly v zavazadlech, a jiţ chtěl vsednout na sluhova koně, kdyţ tu jakoby zázrakem se stalo, ţe do tvrze byli přivedeni oni tři lupiči, kteří ho večer předtím okradli a kteří krátce potom byli jati pro nějaký jiný zločin, který spáchali. A protoţe se sami přiznali, byl Rinaldovi vrácen kŧň, šatstvo i peníze, takţe nepozbyl ničeho, kromě páru podvazkŧ, o nichţ lupiči nevěděli, co s nimi udělali.

Proto Rinaldo vzdal díky Bohu a svatému Juliánovi, vsedl na koně a ţiv a zdráv se vrátil domŧ.

A oni tři lupiči si příštího dne mohli na čakanu kopnout do severáku.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Tři mladíci promrhají své jmění a zchudnou. Jejich synovec se celý zoufalý vrátí domŧ v prŧvodu jednoho opata a tu shledá, ze opat je vlastně dcera anglického krále. Princezna si ho pak vezme za muţe, nahradí jeho strýcŧm jejich ztráty a dopomŧţe jim opět k blahobytu.

S obdivem naslouchaly paní příhodám Rinalda d'Asti, velebily jeho zboţnost a děkovaly Bohu a svatému Juliánovi, ţe mu poskytli pomoc v největší tísni. Nepovaţovaly nikterak (ačkoli o tom hovořily kradí) onu paní za pošetilou proto, ţe uměla vyuţít dobrodiní, jeţ jí Bŧh seslal do domu, a zatímco s chichotáním hovořili o pěkné noci, kterou ona paní proţila.

Pampiena, sedící vedle Filostrata, usoudila, ţe nyní dojde na ni - coţ se pak také stalo -, a zamyslela se, o čem by měla vypravovat. Kdyţ ji poté královna vybídla, začala směle, jakoţ i vesele hovořit:

Čím více se, ctné paní, hovoří o činech Štěstěny, tím více toho zbývá k vyprávění tomu, kdo se chce zamyslit nad svými záleţitostmi. Nikdo se tomu nemusí divit, jestliţe náleţitě uváţí, ţe všecko, co bláhově nazýváme svým, je v jejích rukou a ţe tedy Štěstěna podle svých

skrytých úmyslŧ přenáší neustále věci z jednoho na druhého a z toho na onoho, aniţ my mŧţeme poznat řád, podle něhoţ to dělá. Třebaţe se to zcela zřetelně projevuje ve všech věcech a kaţdý den a zde to bylo ostatně ukázáno v příbězích, které jsme právě vyslechli, připojím přesto k vyprávěným příběhŧm i ten svŧj, neboť naše královna ráčila přikázat, aby se o tom vyprávělo, a snad to ani nebude bez uţitku pro poslouchající. A doufám, ţe se mŧj příběh všem zalíbí.

V našem městě ţil kdysi rytíř, který se jmenoval messer Tedaldo, a ten pocházel - jak někteří říkají - z rodu Lambertiŧ. Jiní tvrdí, ţe pocházel z rodu Agolantiŧ, vyvozovali to nejspíš z řemesla, které potom vykonávali jeho synové a jeţ je totoţné s řemeslem, kterým se vţdy Agolantiové zabývali a zabývají. Neohlíţejme se však na to, z kterého rodu pocházel; jak povídám - byl to v té době velmi bohatý rytíř a měl tři syny, z nichţ první se jmenoval Lamberto, druhý Tedaldo a třetí Agolante. Byli to uţ hezcí a milí mladíci, ačkoli nejstaršímu nebylo ještě osmnáct let, kdyţ jim jejich přebohatý otec messer Tedaldo zemřel a jim jakoţto zákonitým dědicŧm zanechal všechno své movité a nemovité jmění.

Kdyţ mladíci viděli, ţe se stali převelice bohatými co do hotovosti i co do drţebností a ţe nemají nad sebou ţádnou vládu krom svých vlastních libŧstek, začali bezuzdně a nestřídmé jmění promrhávat; drţeli si ohromné mnoţství sluţebnictva, mnoho dobrých koní a psŧ a ptákŧ, neustále hodovali, pořádali turnaje a dělali nejenom to, co se sluší na šlechtice, ale i to, nač ve své mladické bujnosti dostali zálusk.

Nevedli dlouho takový ţivot, kdyţ se poklad, který jim otec zanechal, začal zmenšovat, a protoţe jim jejich příjmy nestačily na výdaje, na něţ si zvykli, začali prodávat a zastavovat statky. Dnes prodali jeden, zítra druhý a ani si skoro nevšimli, ţe přišli na mizinu, aţ teprve nuzota jim otevřela oči, jeţ jim zámoţnost zavírala.

Proto jednoho dne zavolal Lamberto ostatní dva a řekl jim, jak skvělé bylo postavení jejich otce a jaké je postavení jejich, jaké mívali dřív bohatství a do jaké chudoby se nyní dostali svým nezřízeným mrháním; nabádal je prostě, jak dovedl nejlépe, aby společně s ním prodali tu trochu, která jim ještě zbyla, neţ vyjde ještě víc najevo jejich nuzota, a aby odešli pryč.

A tak také učinili; s nikým se ani nerozloučili, bez jakékoliv okázalosti vyrazili z Florencie a bez zastávky dojeli aţ do Anglie. Najali si v Londýně domek, utráceli co nejméně a lačně začali pŧjčovat na lichvářský úrok. A štěstí jim tak přálo, ţe za několik let vydělali převeliké mnoţství peněz.

Jeden po druhém se tedy vrátili zase do Florencie, vykoupili tu velkou část svých bývalých statkŧ, kromě těchto si zakoupili ještě jiné a oţenili se. Protoţe však nadále pŧjčovali v Anglii peníze, poslali tam jednoho svého mladého synovce, jenţ slul Alessandro, aby se tam staral o jejich záleţitosti, a všichni tři, zŧstavše ve Florencii, zapomněli, do jakých koncŧ je uţ jednou přivedlo jejich ohavné mrhání penězi, a bez ohledu na to, ţe mají rodiny, začali nesmyslně utrácet víc neţ předtím. A všichni kupci jim poskytovali neomezený úvěr, neboť k nim chovali naprostou dŧvěru.

Jejich výdaje jim také pomáhaly hradit po několik let i peníze, které posílal Alessandro, jenţ

pŧjčoval baronŧm na zámky a jiné jejich dŧchody, coţ mu přinášelo ohromný zisk.

Zatímco však tito tři bratři tak hojně utráceli a v nedostatku si pŧjčovali peníze, neboť měli neustále pevnou naději v Anglii, stalo se, ţe proti všemu nadání vypukla v Anglii válka mezi králem a jedním z jeho synŧ a rozdělila celý ostrov ve dvě části. Jedna část drţela s otcem a druhá se synem, coţ ovšem zpŧsobilo, ţe Alessandrovi byly vzaty všechny zámky baronŧ a odnikud nedostal ţádný dŧchod. Alessandro doufal, ţe kaţdý den uţ dojde mezi otcem a synem k míru, který mu všechno vrátí, kapitál i úroky, a neopouštěl proto ostrov. Strýcové ve Florencii ale nikterak neomezili své ohromné výdaje a den po dni si vypŧjčovali stále víc a víc.

Tak se za několik let shledalo, ţe jejich naděje byla marná a jalová, a tři bratři přišli o úvěr na přání těch kterým měli zaplatit, a navíc ještě byli náhle uvrţeni do vazby. Protoţe jejich statky na zaplacení nestačily, zŧstali nadále ve vězení a jejich paní odešly s maličkými dětmi na venkov, jedna tam a druhá onam. Šly velmi nuzně vybavené a nevěděly, co je čeká, zda to není nuzný ţivot navţdycky.

Alessandro několik let čekal v Anglii na mír, ale kdyţ viděl, ţe mír nepřichází, usoudil, ţe setrvávat zde je stejně marné jako ţivotu nebezpečné, a rozhodl se, ţe se vrátí do Itálie, a zcela sám se vydal na cestu.

Jednoho dne, kdyţ právě vyjíţděl z Brugg, všiml si, ţe současně s ním se dává na cestu jakýsi bílý opat, doprovázený mnichy a početnou čeledí. Vpředu jela veliká druţina a vzadu dva rytíři ze starých, s králem spřízněných rodŧ; Alessandro je znal, přidruţil se k nim proto a rytíři ho rádi přijali do své společnosti.

Jak tak tedy společně cestovali, Alessandro se jich zdvořile otázal, kdo jsou ti mniši, kteří jedou s takovým mnoţstvím čeledi před nimi, a kam se ubírají. A jeden z rytířŧ mu odpověděl:

"Ten, co jede vpředu, je náš mladičký příbuzný, jenţ byl právě zvolen opatem jednoho z největších anglických opatství. Protoţe je však mladší, neţ řehole dovolují pro takovou hodnost, jedeme s ním do Říma vyţádat si od Svatého otce, aby mu prominul jeho přílišné mládí a potvrdil ho v jeho hodnosti. Nesmí se však o tom nikde mluvit."

Opat jel tedy chvíli napřed a chvíli za svou čeledí, jak to vídáme kaţdodenně dělat pány na cestách, a tu se cestou přihodilo, ţe spatřil zblízka Alessandra, jenţ byl velmi mlád, překrásné postavy a tváře a tak zpŧsobných, milých a hezkých mravŧ, jak jen někdo mŧţe být.

Podivuhodně se mu zalíbil na první pohled, jako se mu ještě nikdy nic nezalíbilo, zavolal si ho a jal se s ním přívětivě rozprávět a vyptávat se ho, kdo je a odkud jede a kam míří.

Alessandro mu všechno otevřeně odhalil, odpověděl mu na jeho otázky a posléze se mu nabídl k jakékoli sluţbě, i kdyţ prý toho málo zmŧţe.

Kdyţ opat vyslechl jeho hezkou a uhlazenou řeč a podrobně si prohlédl jeho zpŧsoby, usoudil v duchu, ţe to je jistě nějaký šlechtic - i kdyţ má nízké řemeslo, a zahořel k němu ještě větším zalíbením.

Pln soustrasti s jeho neštěstím, jal se ho přátelsky utěšovat a řekl mu, aby neztrácel naději, neboť je-li zdatný muţ, Bŧh ho jistě zase postavil tam, odkud ho Štěstěna svrhla, ba moţná ještě výš. A poprosil ho, aby ráčil zŧstat v jeho společnosti, jestliţe míří do Toskány, protoţe

prý se tam rovněţ ubírá. Alessandro mu poděkoval za útěchu a řekl mu, ţe je připraven učinit vše podle jeho příkazu.

Opat, jemuţ spatření Alessandra zvířilo v prsou nové pocity, cestoval tedy dál a tu se za několik dní stalo, ţe dorazili do jakéhosi městečka, jeţ nebylo příliš bohaté na hospody. A protoţe tu chtěl opat přenocovat, Alessandro navrhl, aby slezli z koní u jednoho hostinského, s nímţ se velmi dobře znal a jemuţ přikázal, aby opatovi přichystal světnici v nejpohodlnější části domu. A jeţto se uţ málem stal opatovým správcem, neboť byl člověkem, který se vyzná, ubytoval v městečku celou druţinu, toho tam a toho onde: kdyţ pak opat povečeřel a noc uţ hodně pokročila, takţe všichni se odebrali na loţe, otázal se Alessandro hostinského, kam uloţí ke spánku jeho. Hostinský mu odvětil:

"To na mou duši nevím. Vidíš, ţe všude je plno - a jak se mŧţeš přesvědčit - já i má rodina budeme spát na lavicích. V opatové světnici však je několik obilných truhel. Mohu tě tam zavést, ustelu ti na nich, a nemáš-li nic proti tomu, vyspíš se tam tuhle noc, jak to nejlíp pŧjde."

"Jak bych mohl jít do světnice opatovy, kdyţ vím, ţe je tak malá a tak těsná, ţe si tam nemohl lehnout ani jeden z mnichŧ? Kdyby si toho byl všiml, kdyţ se zavěšovaly závěsy k loţi, byl bych poslal spát na truhly jeho mnichy a sám bych si byl šel lehnout tam, kde spí mniši."

Hostinský mu odvětil:

"Uţ se jednou stalo, a jestli chceš, mŧţeš se tam vyspat jako nikde. Opat spí a závěsy jsou zataţeny. Donesu ti tam potichu peřinu a vyspi se tam."

Alessandro nahlédl, ţe to pŧjde udělat bez obtěţování opata, souhlasil tedy a uvelebil se tam, jak mohl nejtišeji.

Opat však ještě nespal, ale horoucně se zabýval v mysli svými novými touhami: slyšel proto, co si povídal hostinský s Alessandrem, a zároveň také seznal, kam se uloţil Alessandro. I řekl si v duchu spokojeně:

"Bŧh mi poslal příhodnou chvíli pro mé tuţby; jestli toho nevyuţiju, moţná ţe se mi podobná příleţitost uţ nenaskytne."

A proto se pevně rozhodl, ţe se této příleţitosti chopí, zavolal tlumeně, kdyţ se mu zdálo, ţe všechno v hospodě uţ ztichlo, na Alessandra a řekl mu, aby si lehl k němu. Allessandro dlouho váhal, ale pak se svlékl a ulehl k opatovi.

Za chvíli mu opat poloţil ruku na hruď a jal se ho dotýkat tak, jak to obvykle dělají roztouţené dívky milencŧm. Alessandro se tomu velice podivil a byl v rozpacích, zda snad opat není posedlý neřestnou láskou, kdyţ se ho takto dotýká. Ale opat tuto rozpačitost buď vytušil, či poznal podle nějakého Alessandrova posuňku, usmál se, bez váhání shodil ze sebe košili, uchopil Alessandrovu ruku, poloţil si ji na hruď a pravil:

"Alessandro, zaplaš svou pošetilou myšlenku a hledej a poznej zde, co skrývám."

Kdyţ Alessandro poloţil ruku na opatovu hruď, našel tam dvě kulatá a pevná a něţná ňadra, vypadající, jako by byla zhotovená ze slonové kosti. A sotvaţe je našel a poznal, ţe opat je ţena, nečekal na další pobízení, ruče ji objal a chtěl ji líbat.

Ona však pravila:

"Ještě neţ se ke mně přiblíţíš ještě víc, slyš, co ti chci povědět. Jak jsi mohl seznat, jsem ţena, a nikoli muţ. Vydala jsem se jako panna ze svého domova a ubírám se k papeţi, aby mě oddal. Moţná ţe je to tvé štěstí, anebo mé neštěstí, ale kdyţ jsem tě nedávno poprvé spatřila, zahořela jsem k tobě takovou láskou, ţe ţádná ţena by tolik nemilovala ţádného muţe. Proto jsem si také umínila, ţe chci za manţela tebe a nikoli jiného. Nechceš-li mě za ţenu, odejdi odtud a vrať se na své místo."

Alessandro - ačkoli ji neznal - připomněl si pŧvod, který má, a usoudil, ţe je asi urozená a bohatá, a jak viděl, i překrásná, nerozmýšlel se proto příliš dlouho a odpověděl, ţe si ji rád vezme, bude-li ona chtít.

Tu se ona zdvihla, a sedíc na lŧţku, navlékla mu před obrázkem, na němţ byl vymalován Spasitel, na ruku prsten a tak se s ním oddala. Potom se oba objali a k velikému vzájemnému potěšení strávili zbytek v noci v slastech.

Kdyţ se potom umluvili, jak a kterak uspořádají své záleţitosti, Alessandro vstal, protoţe se uţ dnilo, a odešel ze světnice tudy, kudy sem vešel, aniţ se někdo dověděl, kde té noci spal.

Nesmírně rozradostněn vydal se pak s opatem a s celou jeho druţinou na cestu a po mnoha dnech konečně dorazili do Říma.

Zde pobyli několik dní, načeţ se opat jen s dvěma rytíři a Alessandrem dostavili k papeţi, a kdyţ mu vzdali povinnou úctu, jal se opat takto hovořit:

"Svatý otče, vy jistě víte lépe neţ kdokoli jiný, ţe se má kaţdý, kdo chce správně a počestně ţít, vyhýbat - jak jen mŧţe - kaţdé příleţitosti, jeţ by ho mohla vést k opačnému jednání.

Protoţe i já si přeji ţít počestně, uprchla jsem - abych to mohla provést - v tomto rouchu, v němţ mne zříte, a tajně s převelikou částí pokladŧ anglickému králi, svému otci, který mě tak mladou, jak vidíte, chtěl dát za manţelku skotskému králi, převelice starému pánovi. Vydala jsem se na cestu a přicházím sem, aby mě Vaše Svatost provdala.

A věřte, ţe příčinou mého útěku nebylo ani tak stáří skotského krále jako strach, abych pro křehkost svého mládí nespáchala něco - aţ budu za něho provdána -, co by bylo proti boţím zákonŧm a proti cti královské krve mého otce.

A kdyţ jsem se s těmito úmysly ubírala sem, Bŧh, jenţ sám nejlépe ví, co kaţdý potřebuje -

jak jsem se přesvědčila -, přivedl mi na oči ve svém milosrdenství toho, kterého mi ráčil dát za manţela. Je to tenhle mladík (a ukázala přitom na Alessandra), jejţ vidíte stát vedle mne a jehoţ zpŧsoby i zdatnost jsou hodný jakékoli velké paní, i kdyţ snad krev se urozeností nevyrovná slávě krve královské. Vzala jsem si ho tedy a chci ho a nebudu patřit nikdy nikomu jinému, nechť si o tom mŧj otec či kdokoli jiný myslí cokoli. Nuţe, hlavní dŧvod, proč jsem sem přišla, je odbyt. Chtěla jsem však dokonat svou cestu jednak proto, abych spatřila Vaši Svatost a ona svatá a ctihodná místa, jichţ je ve vašem městě mnoho, jednak proto, abych v přítomnosti vás a ostatních lidí mohla veřejně povědět o manţelství uzavřeném mezi Alessandrem a mnou pouze v přítomnosti Boha. Pokorně vás proto prosím, aby i vám bylo

vhod to, co se zalíbilo Bohu a mně, a abyste nám k tomu dal své poţehnání, neboť jen tak budu mít větší jistotu, ţe se to líbí Tomu, jehoţ jste náměstkem, a jen tak budeme moci spolu ţít a nakonec zemřít ke cti boţí i vaší."

Alessandro ţasl, kdyţ slyšel, ţe jeho choť je dcerou krále anglického, a naplnilo ho to velkolepou tajnou radostí. Ještě víc však uţasli oba rytíři, které to tak rozhořčilo, ţe kdyby byli bývali někde jinde, a ne před papeţem, byli by si to s Alessandrem a moţná ţe i s paní hezky zostra vyřídili. Papeţ se ovšem rovněţ velmi podivil, kdyţ viděl její roucho a toho, koho si vyvolila. Jeţto však věděl, ţe nelze odestát to, co se stalo, rozhodl se, ţe její prosbě vyhoví. I uklidnil nejdříve rytíře, jeţ viděl před sebou rozkacené, usmířil je zase s paní a Alessandrem a kázal, co se má všechno učinit.

Kdyţ pak nadešel stanovený den, přede všemi kardinály a mnoha výtečnými muţi, jeţ pozval na tu převelikou slávu, kterou uchystal, kázal, aby paní - jeţ byla tak krásná a líbezná, ţe ji po zásluze všichni chválili - přišla královsky oděná a aby přišel i Alessandro; byl tak nádherně oděn, ţe se zjevem a mravy vŧbec nepodobal onomu mladíku, jenţ pŧjčoval na lichvářský úrok, ale byl spíše podoben kralevici a oba rytíři jej také tak uctívali. A tu dal papeţ slavit okázalý sňatek a po krásné a velkolepé svatbě je se svým poţehnáním propustil.

Při návratu z Říma zajel Alessandro, jak si jeho paní přála, do Florencie, kam uţ tuto novinu donesla zatím pověst. Měšťané je zde

přijali s nejvyššími poctami, načeţ paní dala tři bratry propustit, kdyţ předtím přikázala zaplatit za ně kaţdému, a uvedla je a jejich paní na jejich bývalé statky. Nato Alessandro a jeho choť, kteří si svými skutky získali přízeň všech, odcestovali z Florencie, a vzavše s sebou Agolanta, dorazili do Paříţe, kde je s poctami přijal král.

Oba rytíři se odtud vydali do Anglie a tak dlouho přemlouvali krále, aţ byl své dceři opět příznivě nakloněn. S převelikou slávou pak přivítal svou dceru a zetě, jejţ krátce nato za převelikých poct povýšil na rytíře a daroval mu hrabství Cornwallis. Alessandro projevil takovou dovednost a um, ţe usmířil otce se synem, z čehoţ vzešlo pro ostrov mnoho dobrého a vyneslo mu to lásku a přízeň všeho lidu. Agolante dostal zpátky všechny své pohledávky a nesmírně bohat se vrátil do Florencie, kdyţ byl předtím od hraběte Alessandra povýšen na rytíře.

Hrabě ţil potom slavně se svou paní, a jak někteří říkají, dobyl prý později, dík svému dŧvtipu, chrabrosti a za pomoci svého tchána, Skotska a byl tu korunován za krále.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Landolfo Ruffolo zchudne a stane se pirátem. Zajat Janovany ztroskotá, ale zachrání se na bedně plné nejdraţších klenotŧ. Kdyţ se ho pak na Korfu ujme jedna ţena, vrátí se domŧ jako boháč.

Kdyţ viděla Lauretta, která seděla vedle Pampiney, ţe Pampinea slavně dospěla ke konci příběhu, nečekala uţ na nic a takto začala hovořit:

Nejmilostivější paní, soudím, ţe není většího činu Štěstěny, neţ kdyţ někoho z bezmezné bídy povznese do stavu královského, jak se to v Pampineině příběhu přihodilo jejímu Alessandrovi. A protoţe kaţdý, kdo bude vyprávět na daný námět, bude muset vyprávět v

těchto mezích, nestydím se vyprávět příběh, v němţ se sice hovoří o ještě větších strastech, který ale nemá tak skvělý konec. Vím dobře, ţe budete poslouchat mŧj příběh s menší pozorností, neţ jakou jste věnovali vyprávění předchozímu, ale nemohu jinak a omlouvám se.

Všeobecně se soudí, ţe mořské pobřeţí od Reggia po Gaetu je nejlíbeznější končinou v Itálii.

Docela blízko Salerna je pobřeţí, vystupující nad moře, které tamější obyvatelé nazývají Amalfské pobřeţí, a to je plné městeček, zahrad a fontán. Všude tu ţijí lidé bohatí a přičinliví jak v obchodu, tak i v jiných oborech. Mezi těmito městy je také jedno, jeţ se nazývá Ravello, v němţ dodnes ţijí bohatí lidé, ale tenkrát v něm ţil jeden veliký boháč, jemuţ bylo jméno Landolfo Ruffolo. Jeho bohatství mu však nestačilo a přál si je zdvojnásobit, a tak by tím byl málem zahubil i sebe sama.

Kdyţ si tedy všecko propočítával, jak uţ je zvykem obchodníkŧ, koupil si převelikou loď, naloţil ji rozličným zboţím, jeţ nakoupil jen za své peníze, a vydal se na Kypr. Tam ale shledal, ţe zboţí, které přivezl on, přivezlo uţ mnoho lodí před ním, pročeţ musel prodávat s velikou slevou to, co přivezl, ba dokonce chtěl-li se zbavit svého nákladu, musel zboţí málem vyhodit. A tak se octl skoro na mizině.

Převelice se proto v sobě hryzl, nevěděl, co počít, a kdyţ si pomyslel, ţe on, přebohatý člověk, se stal takřka ţebrákem, rozhodl se, ţe buď zemře, nebo ţe si nahradí své ztráty loupeţí, aby se nevrátil jako chuďas tam, odkud vyplul jako boháč. Našel si kupce pro svou loď a za peníze, které za ni dostal, a za ostatní, jeţ utrţil za své zboţí, koupil si lehkou korzárskou loď, vyzbrojil ji a opatřil dŧkladně vším, co se hodilo pro takové řemeslo, a počal loupit zboţí kdekoho, hlavně však Turkŧ. A Štěstěna k němu byla v tomto zaměstnání mnohem štědřejší, neţ kdyţ byl kupcem.

Snad ani ne do roka obral a zajal tolik tureckých lodí, ţe ne jenom dostal zpátky to, oč přišel při obchodování, ale ţe měl dokonce ještě víc neţ jednou tolik.

Poučen ţalem nad první ztrátou a věda, ţe má dost, nechtěl upadnout do neštěstí znovu, sám sebe přesvědčil, ţe mu to, co má, musí stačit a ţe nesmí chtít víc. Rozhodl se tedy, ţe se vrátí se svým jměním domŧ, ale protoţe měl uţ z obchodování strach, nenamáhal se vloţit své peníze do nějakého zboţí, nýbrţ opřel se do vesel téţe lodice, na níţ peníze získal, a vracel se domŧ. Kdyţ se však dostal mezi Souostroví, zdvihl se zvečera jihovýchodní vítr, který nejenom vál proti směru jeho cesty, ale ještě také nesmírně vzdul moře, coţ by byla maličká lodička nepřečkala, takţe se s ní musel uchýlit do zálivu jednoho ostrŧvku, který byl v závětří.

Měl v úmyslu počkat zde na lepší počasí, ale krátce potom, co se utekl do této zátoky, dorazily sem s námahou dvě janovské obchodní lodě, jeţ se vracely z Konstantinopole a hledaly tu rovněţ úkryt.

Kdyţ lodníci na těchto lodích uviděli Landolfovu lodičku, uzavřeli jí cestu, aby nemohla ujet, a dozvěděvše se, komu loď patří, uradili se, neboť to byli lidé povahy loupeţivé a peněz lačné, ţe se Landolfovy lodičky zmocní, neboť Landolfa podle pověsti znali jako člověka velice bohatého. I vylodili na zem část posádky s kušemi a dobře ozbrojenou a kázali jí zaujmout takové postavení, aby nikdo, kdo nechtěl být zasaţen šípem, nemohl z lodi vystoupit; sami pak, veslujíce na člunech a unášeni mořem, přirazili k malé Landolfově lodičce a za chvíli ji měli bez velké námahy ve svých rukou i se všemi veslaři, aniţ sami ztratili jednoho člověka. Poté dopravili Landolfa na jednu svou obchodní loď, vyplenili vše, co bylo na jeho lodi, a potopili ji - takţe Landolfovi zŧstal jen mizerný kabátec.

Kdyţ se druhého dne vítr obrátil, obchodní lodi zdvihly plachty k západu a po celý den šťastně pokračovaly ve své cestě. Kvečeru však zadul bouřlivý vítr, který rozbouřil moře a oddělil jednu loď od druhé. A síla větru byla taková, ţe právě ta loď, na níţ byl ubohý a chudý Landolfo, byla vrţena s nesmírnou prudkostí na písčinu u ostrova Kefalonie, a jako by někdo mrštil sklenicí o zeď, celá se otevřela a vysypala. Tak se bední nešťastníci, kteří byli na ní, ocitli v moři, jeţ bylo plné plovoucího zboţí, beden a prken, jak to v takových případech bývá, a ačkoli byla velice tmavá noc a moře převelice bouřlivé a vzduté, pokoušeli se plavat, pokud plavat dovedli, a chytali se oněch předmětŧ, které se náhodou objevily před nimi.

Mezi nimi byl také ubohý Landolfo, a třebaţe předešlého dne mnohokrát přivolával smrt (protoţe chtěl raději zemřít, neţ se vrátit domŧ tak chudý), dostal z ní nyní, kdyţ viděl, jak si pospíšila, velký strach. Sotvaţe se mu tedy dostalo do rukou prkno, chytil se ho jako ostatní, neboť doufal, pokud se neutopí, ţe mu snad Pánbŧh pošle nějakou pomoc, aby z toho vyvázl.

Uvelebil se proto, jak to nejlépe šlo, na prkně, usedl naň jako na koně, a zatímco ho moře a vítr hnaly jednou sem a podruhé tam, udrţel se na prkně aţ do blízkého rána.

Kdyţ nadešel den a Landolfo se rozhlédl, nespatřil nic neţ mraky a moře a pak bednu, která rovněţ plula na mořských vlnách a chvílemi se k jeho převeliké hrŧze blíţila k němu.

Landolfo se bál, aby do něho bedna nenarazila a neublíţila mu, a kdykoli se dostala do jeho blízkosti, začal ji odstrkovat rukou od sebe, jak jen to šlo, protoţe mu zbývalo uţ jen málo sil.

Několikrát se mu to podařilo, ale tu se stalo, ţe se ve vzduchu utvořil větrný vír a ten udeřil do moře tak, ţe zasáhl bednu a bedna

prkno, na němţ seděl Landolfo. Prkno se převrátilo, strhlo Landolfa pod vodu, a kdyţ

Landolfo opět vyplul na hladinu - spíše vlivem strachu neţ vlastních sil -, uviděl, ţe prkno uţ

je daleko od něho. Ze strachu, ţe by prkno uţ nedostihl, plaval proto k bedně, která plula kousek od něho, přitiskl se hrudí na její víko a paţemi ji udrţoval v rovnováze, jak to šlo.

Vrhán mořem hned sem a hned zas tam, bez jídla (neboť neměl k jídlu nic, ač pil víc, neţ

chtěl), nevěděla, kde je, a nevida nic jiného neţ moře, plul tímto zpŧsobem po celý den a po celou noc.

Na druhý den, nasáklý vodou jako houba a drţe se oběma rukama za hrany bedny, jak vídáme někdy ty, kteří se chytí něčeho a uţ nemají daleko do utopení, dostal se buď z vŧle boţí, nebo silou větru, dujícího tím směrem, ke břehŧm ostrova Korfu, kde náhodou nějaká chudá ţena zrovna myla a cídila pískem své kuchyňské nádobí. Kdyţ ho viděla, jak se blíţí, nepoznala hned, co to je, vykřikla a polekána couvla.

Landolfo nemohl mluvit a málo viděl, nevydal proto ze sebe hlásku, a jeţto ho moře unášelo stále víc k pevnině, ţena posléze poznala tvar bedny, a kdyţ se podívala pozorněji, uviděla nejprve paţe na bedně, potom rozeznala obličej na nich a pak se domyslela, oč jde. Jata soucitem, vstoupila do moře, jeţ uţ bylo klidné, vzala Landolfa za vlasy a vytáhla ho i s bednou na pevninu. Tam mu s námahou odtrhla ruce od bedny, kterou dala na hlavu své dcerce, jeţ tu byla s ní, a Landolfa jako malé dítě odnesla do vesnice; poté ho vzala do teplé lázně a tak dlouho jej třela a omývala teplou vodou, aţ se mu vrátila zmizelá, teplota a troška ztracených sil; kdyţ pak se jí zdálo, ţe uţ to stačí, občerstvila ho trochou dobrého vína a pečivem a několik dní ho ošetřovala, jak dovedla nejlépe, aţ opět nabyl svých sil a poznal, kde je. Tu uznala ta dobrá ţena, ţe by bylo vhodné, kdyby mu vrátila onu bednu, která ho zachránila, a kdyby mu řekla, aby se znovu pokusil o štěstí, coţ také učinila.

Landolfo se uţ na bednu nepamatoval, ale přijal ji, kdyţ mu ji dobrá ţena dávala, neboť soudil, ţe ta bedna nemŧţe mít zase tak malou cenu, aby si s penězi za ni nemohl opatřit potravu na několik dní. Kdyţ však shledal, ţe je velmi lehká, vzdal se takřka veškeré naděje, nicméně kdyţ jednou ona dobrá ţena nebyla doma, vypáčil víko, aby zjistil, co je uvnitř, a našel v ní mnoho drahokamŧ, zasazených i volných. Prohlédl si je, neboť se v nich trochu vyznal, a tu shledal, ţe mají velikou cenu.

I začal velebit Boha, ţe neráčil ho ani tentokrát opustit, a všecek pookřál. Protoţe ho však uţ

dvakráte Štěstěna těţce postihla, měl

strach z třetí rány, a proto usoudil, ţe musí postupovat velmi opatrně, jestliţe chce tyto věci dopravit domŧ. Zabalil je tedy, jak mohl nejlépe, do několika cárŧ, řekl oné dobré ţeně, ţe uţ

bednu nepotřebuje, ale chce-li, aby si bednu nechala a dala mu za ni pytel.

Dobrá ţena mu ráda vyhověla, Landolfo jí vzdal co největší díky za dobrodiní, kterého se mu od ní dostalo, hodil si pytel na záda a odešel. Poté vsedl na bárku, přepravil se do Brindisi, a plavě se těsně při pobřeţí, doplul aţ do Trani, kde se setkal se svými krajany - soukeníky, kteří ho takřka z lásky boţí ošetřili, kdyţ jim předtím pověděl všechny své příhody, kromě té s bednou, ba pŧjčili mu ještě koně a dali mu doprovod aţ do Ravella, kam se chtěl vrátit, jak říkal.

Zde si připadal v bezpečí, i děkoval Bohu, jenţ ho sem přivedl, rozvázal pytlík, a kdyţ si bedlivě všechny věci prohlédl, coţ předtím neudělal, shledal, ţe má tolik a takových kamenŧ, ţe kdyţ je prodá za přiměřenou cenu nebo ještě levněji, bude jednou tak bohat, neţ byl, kdyţ

se vydal na cestu. Sotvaţe se mu tedy naskytla příleţitost, rozprodal ony kameny, poslal hezkou částku peněz oné dobré ţeně na Korfu, jeţ ho vytáhla z moře, i těm lidem v Trani, kteří ho oděli, a zbytek si pak ponechal. A protoţe uţ nechtěl obchodovat, ţil si jako pán do smrti.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Andreuccia z Perugie, jenţ přijel do Neapole nakoupit koně, stihnou jedné noci tři neštěstí za sebou. Ze všech však vyvázne a vrátí se domŧ s rubínem.

Ony kameny, jeţ nalezl Landolfo - rozhovořila se Fiammetta, na niţ připadl úkol vyprávět -, připomněly mi jeden příběh, jenţ sice obsahuje nebezpečí stejně veliká jako ten, který nám zde vyprávěla Lauretta, ale na rozdíl od něho to, co Landolfo proţil moţná během několika let, stalo se v mém příběhu, jak uslyšíte - za jedinou noc.

V Perugii, jak jsem slyšela vyprávět, ţil mladík, jenţ slul Andreuccio di Pietro. Byl koňským handlířem, a kdyţ se jednou dověděl, ţe v Neapoli lze nakoupit dobré koně, dal si do misku pět set zlaťákŧ, a jeţto nebyl nikdy z domova sám, vydal se na cestu s jinými handlíři. Dorazil do Neapole jedné neděle o nešporách a nazítří ráno se podle pokynŧ

hostinského vypravil na trh, kde spatřil spoustu koní. Mnoho se mu jich líbilo a chvílemi uţ

chtěl některého koupit, ale pořád se nemohl domluvit na ceně. Aby však ukázal, ţe chce kupovat, vytáhl několikrát jakoţto člověk nezkušený a neopatrný v přítomnosti sem tam chodících lidí váček se zlaťáky.

Jak tak ale ukazoval svŧj měšec, stalo se, ţe kolem šla, aniţ si toho všiml, překrásná mladá Sicilanka, svolná jít s kterýmkoli muţem i za malou odměnu, a ta si v duchu řekla:

"Kdo by na tom byl líp neţ já, kdyby ty peníze byly mé."

A šla dál.

S děvčetem však šla i jedna stará Sicilanka a ta, kdyţ spatřila Andreuccia, nechala děvče děvčetem a běţela ho přátelsky obejmout. Děvče vidouc, co se děje, neřeklo ani slovo, zŧstalo o kus dál stát a čekalo. Kdyţ se Andreuccio otočil ke stařeně, hned ji poznal a velmi radostně se s ní uvítal; stařena pak mu slíbila, ţe za ním přijde do hospody, a bez dlouhého povídání zase odešla a Andreuccio se dal zase do smlouvání. Nic toho rána však nekoupil.

Děvče, spatřivši nejprve měšec a potom přátelské setkání stařeny s Andreucciem, začalo se obezřele vyptávat, kdo to je, odkud je, co tam pohledává a jak ho stařena zná, neboť chtělo zjistit, zda by se nenašel nějaký zpŧsob, jek Andreuccia připravit o peníze anebo aspoň o část jeho peněz. Stařena jí pověděla o Andreucciovi všecko do všech podrobností, jak by jí to byl pomalu řekl on sám, neboť byla dlouho u jeho otce na Sicílii a pak v Perugii, a řekla jí také, kde bydlí a proč sem přišel.

Tak se dívka dověděla nejen jména, ale i všechno ostatní o jeho příbuzenstvu a na tom zaloţila svŧj záměr ukojit své tuţby pomocí protřelé lsti. A kdyţ se vrátila domŧ, dala stařeně práci na celý den, aby se nemohla vydat za Andreucciem, zavolala si jednu svou sluţku, jeţ

byla v takovýchto sluţbách vycvičená, a navečer ji poslala do hospody, kde Andreuccio bydlel.

Sluţka se tam vypravila a náhoda jí přála, ţe zastihla Andreuccia samotného ve vratech a ţe se zeptala na Andreuccia právě jeho.

Pověděl jí, ţe Andreuccio je on sám, načeţ ho sluţka odvedla stranou a pravila mu:

"Messere, jedna urozená paní z tohoto města by s vámi ráda mluvila, kdyby vám to nebylo proti mysli."

Andreuccio ji vyslechl, zamyslil se nad tím, a protoţe byl o sobě toho mínění, ţe je velký krasavec, napadlo ho, ţe ta paní je do něho určitě zamilovaná, jako by v Neapoli nebyl ţádný jiný hezký

mladík kromě něho. A hned nato řekl, ţe nic proti tomu nemá, a otázal se, kdy a kde s ním chce ona paní mluvit. Sluţka mu odvětila:

"Kdyby messer ráčil přijít, paní ho očekává ve svém domě."

Andreuccio, aniţ řekl slovo hostinskému, odpověděl sluţce bez meškání:

"Jdi tedy napřed, já pŧjdu za tebou."

Sluţka zavedla Andreuccia do domu své paní - bydlela ve čtvrti zvané Hampejz, jejíţ jméno uţ samo ukazuje, jak počestná je to čtvrť. Andreuccio však o tom nic nevěděl a netušil, ba měl za to, ţe jde na nějaké velepočestné místo a k nějaké roztomilé paní. V doprovodu sluţby

vešel bez rozpakŧ do jejího domu. Kdyţ uţ stoupal po schodišti, sluţka zavolala na svou paní:

"Tady je Andreuccio," a tu Andreuccio spatřil nahoře na schodišti onu paní, jeţ na něho uţ

čekala.

Byla ještě velmi mladá, vysoké postavy a překrásné tváře a byla velmi ctihodně oděná a vyšňořená. Kdyţ se k ní Andreuccio blíţil, sestoupila asi o tři schody níţe, rozpřáhla ruce, ovinula mu je kolem krku, chvilku mlčky stála, jako by jí v tom bránilo krajní dojetí, pak ho se slzami políbila na čelo a poněkud zlomeným hlasem mu pravila:

"Ó mŧj Andreuccio, buď vítán!"

Andreuccio ţasl nad tak něţnými lichotkami a udiveně pravil:

"Buďte pěkně pozdravena, paní."

Poté ho paní vzala za ruku, odvedla ho nahoru do síně a z té, aniţ promluvila slovo, vstoupila s ním do velké světnice, vonící rŧţemi, pomerančovými květy a jinými vŧněmi, v níţ stálo překrásné lŧţko, zastřené závěsy, a na bidlech viselo mnoho rouch podle tamějšího zvuku.

Zde i onde bylo vidět krásné a drahocenné domácí náčiní, takţe Andreuccio, vida toto všecko, byl pevně přesvědčen, ţe paní není nic víc a nic míň neţ veliká paní, neboť byl v těch věcech nováček.

Kdyţ si spolu sedli na truhlu, jeţ stála v nohách postele, začala paní takto hovořit:

"Andreuccio, jsem jista, ţe jsi udiven mými lichotkami, mými slzami, neboť mě neznáš a nikdy jsi o mně neslyšel ani zmínku. Brzy uslyšíš něco, čemu se budeš moţná divit - jsem totiţ tvá sestra, a kdyţ mi dnes Pánbŧh dopřál té milosti, ţe ještě před svou smrtí mohu spatřit jednoho ze svých bratří (ačkoliv bych si je přála spatřit všechny), říkám ti, ţe bych umírala klidná, i kdybych měla umřít v této chvíli. Moţná ţe jsi nikdy neslyšel, co ti hodlám vyprávět, a proto ti to povím. Pietro, otec mŧj a tvŧj, pobýval dlouho v Palermu - jak jsi, myslím, jistě slyšel - a pro svou dobrotu a vlídnost

tam byl a ještě dosud je velmi oblíben těmi, kdo ho znali. Ze všech nejvíc ho však milovala má matka, urozená paní a tehdy vdova. Milovala ho tolik, ţe se přenesla přes strach ze svého otce a bratří, ţe se přestala bát o svou pověst a spřátelila se s ním tak dŧvěrně, ţe jsem se narodila já, ano já, jak mě dnes vidíš.

Kdyţ potom musel Pietro z nějakého dŧvodu z Palerma odejít a vrátit se do Perugie, opustil matku a mne, jeţ jsem tehdy byla malá holčička a pokud vím, nikdy uţ si na ni ani na mne nevzpomněl. Kdyby to nebyl mŧj otec, měla bych mu to velmi za zlé, pomyslím-li si na nevděk, s jakým se zachoval vŧči mé matce, jeţ z nejvěrnější lásky svěřila do jeho rukou své jmění a sebe, aniţ pořádně věděla, kdo je on. A to přitom pomíjím lásku, kterou měl chovat ke mně jakoţto ke své dceři, neboť má matka přece nebyla nějaká sluţka nebo ledajaká ţenská.

Ale co se dá dělat? Zlé skutky lze lépe kárat neţ napravovat. Uţ se stalo!

Zanechal mě tedy jako malou holčičku v Palermu, a kdyţ jsem vyrostla asi tak, jako jsem teď, provdala mě má matka, jeţ byla bohatá, za jednoho urozeného a hodného muţe z Girgenti, který se z lásky k matce a ke mně vrátil do Palerma. Tam však jako horlivý guelf začal mít nějaké pletky s naším králem Karlem, o nichţ se však král Fridrich dověděl dříve, neţli mohly

přinést nějaký výsledek, a to bylo příčinou toho, ţe jsme museli prchnout ze Sicílie právě v době, kdy jsem se měla stát největší paní, jaká kdy na tomto ostrově byla. Sebrali jsme tu trochu věcí, kterou jsme mohli sebrat, říkám trochu, protoţe jsme měli věcí velmi mnoho, opustili jsme pozemky a paláce a uprchli jsme sem, kde nás král Karel přijal s velkou přízní, částečně nám nahradil škody, jeţ jsme kvŧli němu utrpěli, a dal nám jiné statky a domy.

Mému manţelovi, který je tvým švagrem, dává neustále pěkný plat, jak se budeš moci přesvědčit, a tak tedy ţijeme zde, kde jsem také dík Bohu a ne tobě spatřila, sladký bratříčku, tebe."

Po těchto slovech ho znovu objala a znovu ho se slzami v očích něţně políbila na čelo.

Andreuccio vyslechl tuto pohádku, vyprávěnou tak uspořádaně a souvisle, ţe v ní nebylo ţádné přeřeknutí či jedno slovo nakousnuté. Vzpomněl si, ţe jeho otec skutečně byl kdysi v Palermu, a protoţe sám podle sebe znal mravy mladíkŧ, kteří ve svém mládí rádi milují, měl to, co mu vyprávěla, za pravdu, zvláště kdyţ viděl i něţné slzy, objetí a polibky ve vší počestnosti. Kdyţ tedy zmlkla, odpověděl jí:

"Paní, nesmíte se nijak divit mému úţasu, ale mŧj otec opravdu - ať uţ ho k tomu vedlo cokoli - nikdy nemluvil o vaší matce, a jestli o ní někdy mluvil, já se o tom nikdy nedozvěděl, takţe jsem o vás nikdy neslyšel, jako by vás nikdy nebylo. Je mi proto tím milejší, ţe jsem se tu shledal se sestrou, čím víc se tu cítím osamělejší a čím méně jsem se toho nadál. Opravdu neznám ţádného muţe ve vysokém postavení, jemuţ byste nebyla drahá, coţ teprve mně, malému kupci. Jednu věc mi však, prosím, vysvětlete: jak jste se dozvěděla, ţe jsem zde?"

"Dnes ráno," odpověděla mu, "mi to pověděla jedna chudá ţena, která u mne často bývá. Byla totiţ dlouhý čas u našeho otec v Palermu a Perugii (aspoň mi to řekla), a kdyby se mu nebylo zdálo, ţe se spíše sluší, abys ty přišel do mého domu, neţ abych já chodila do domu cizího, byla bych uţ dávno přišla za tebou."

Po těchto slovech se začala velmi podrobně vyptávat na všechny příbuzné, jejichţ jména znala, a Andreuccio jí o všem vyprávěl a tím více uvěřil tomu, čemu bylo třeba věřit co moţná nejméně.

Protoţe si povídali dlouho a bylo veliké horko, kázala přinést řecké víno a cukrovinky, nalila Andreucciovi, a kdyţ chtěl po chvíli odejít, protoţe nadešla hodina večeře, nechtěla to na ţádný zpŧsob dopustit, předstírajíc, ţe by ji to velmi zarmoutilo, a řekla:

"Ach já ubohá, teď teprve jasně vidím, jak málo mě máš rád. Hle, jsi u své sestry, kterou jsi nikdy předtím nespatřil, jsi v jejím domě, kde ses měl ubytovat, kdyţ jsi sem přijel, a ty chceš odtud odejít a jít na večeři do hospody. Rozhodně musíš dnes večeřet se mnou, a i kdyţ mŧj manţel není doma, coţ mě velmi mrzí, nemysli si, ţe tě nemohu uctít, třeba jsem jen ţena."

Andreuccio nevěděl, co by na to řekl, a proto odpověděl:

"Mám vás rád, jak se sluší milovat sestru, ale nepŧjdu-li tam, budou na mne čekat celý večer s večeří a bude to ode mne neomalenost."

Tu ona pravila:

"Mám ještě chválabohu v domě někoho, po kom mohu do hospody vzkázat, aby tě nečekali, i kdyţ by to bylo mnohem zdvořilejší a je to i tvá povinnost, abys tam vzkázal, aby tví druzi přišli povečeřet sem. A budeš-li chtít, mŧţeme pak odejít společně."

Andreuccio jí odpověděl, ţe dnes večer nechce být pohromadě se svými druhy, a aby tedy dělala, co je jí libo. Dívka předstírala, ţe poslala do hospody vzkaz, aby ho nečekali k večeři.

Dlouho si potom ještě povídali, načeţ zasedli ke stolu a byli skvěle obsluhováni hojnými jídly, takţe se podle jejího prohnaného záměru večeře protáhla aţ do temné noci. Kdyţ se pak zvedli od stolu a Andreuccio chtěl odejít, prohlásila, ţe to nedovolí, protoţe Neapol není město, kde lze chodit v noci a zvláště je-li člověk cizinec, a jako to udělala se vzkazem, aby ho nečekali k večeři, vzkázala do hospody, aby ho nečekali na nocleh.

Andreuccio jí uvěřil, a oklamán falešnou domněnkou, měl radost, ţe tu mŧţe zŧstat. Po večeři se tedy ještě dlouho povídalo, a to ne bez příčiny, a kdyţ uplynula valná část noci, nechala dívka Andreuccia ve své světnici s malým chlapcem, který mu měl být k ruce, kdyby něco chtěl, a odešla se svými ţenskými do jiné světnice.

Jeţto bylo veliké vedro, Andreuccio sotva osaměl, svlékl rychle kabátec, stáhl si kalhoty a uloţil je do hlav lŧţka, a jeţto ho nutkala přirozená potřeba zbavit břicho zbytečné tíhy, otázal se chlapce, kde by to mohl udělat. Ten ukázal na dveře v jednom koutě světnice a řekl:

"Tadyhle vejděte."

Andreuccio vešel bezstarostně dovnitř, ale náhodou stoupl na jedno prkno, jeţ bylo na druhé straně utrţeno od trámu, a spolu s ním spadl dolŧ. Pánbŧh byl však k němu do té míry milostivý, ţe si pádem neublíţil, ačkoli spadl zvysoka. Ale protoţe to bylo všude plno výkalŧ, Andreuccio se celý zamazal.

Abyste lépe porozuměli tomu, co jsem vám pověděla a co bude následovat, musím vám popsat ono místo.

V jedné úzké uličce, jakou často vídáváme mezi dvěma domy, bylo na dvou trámech, zaklesnutých mezi dva domy, přibito několik prken a na nich bylo sedátko a jedno z těch prken bylo právě to, s nímţ Andreuccio spadl dolŧ.

Sotvaţe se tedy Andreuccio octl dole v uličce, celý nešťastný z tohoto pádu, začal volat na chlapce, ale chlapec, uslyšev, ţe Andreuccio spadl dolŧ, utíkal to povědět paní, jeţ přiběhla do své světnice a chvatně začala hledat, zda tu jsou Andreucciovy šaty. A kdyţ je pak našla a s nimi i peníze, jeţ Andreuccio bláhově nosil pořád s sebou, neboť nikomu nedŧvěřoval, a na něţ ona ţena z Palerma, předstírající, ţe je sestřičkou tohoto člověka z Perugie, nalíčila své sítě - přestala se rázem o Andreuccia starat a honem utíkala zavřít dveře, jimiţ prošel předtím, neţ spadl.

Kdyţ mu chlapec neodpovídal, začal Andreucciho volat hlasitěji - ale nadarmo. Vylezl tedy na zídku, která oddělovala uličku od hlavní ulice, seskočil dolŧ a zamířil k vratŧm domu, která dobře znal. Začínal mít totiţ podezření a pozdě seznával lest, která byla na něho nastraţena. Dlouho a nadarmo křičel a bušil a tloukl do vrat. Posléze si uvědomil své neštěstí, zaplakal a pravil:

"Ach já ubohý. V jak krátké chvíli jsem přišel o pět set zlaťákŧ a o sestru!"

Napovídal ještě hodně slov, načeţ začal znovu tlouci do vrat a křičet a dělal takový rámus, ţe se v okolí mnoho sousedŧ probudilo, a protoţe to uţ nemohli vydrţet, vstali.

Jedna ze sluţebných oné paní, předstírajíc, ţe je ještě celá rozespalá, přistoupila k oknu a zlobně pravila:

"Kdo to tam tluče?"

"Ach," pravil Andreuccio, "ty mě neznáš? Jsem Andreuccio, bratr madonny Fiordalisy."

Sluţka mu však řekla:

"Dobrý muţi, jestli jsi příliš pil, jdi se vyspat a přijď zítra. Já neznám ani Adreuccia, ani nerozumím těm tvým ţvástŧm. Jdi spánembohem a nech nás laskavě spát."

"Coţe?" pravil Andreuccio. "Tak ty nerozumíš tomu, co říkám? Bodejť bys rozuměla, ale kdyţ uţ na Sicílii vypadá příbuzenství takhle a kdyţ se tam na ně tak rychle zapomíná, vrať mi aspoň mé šaty, které jsem nahoře nechal, a já spánembohem pŧjdu."

Sluţka se mu málem dala do smíchu a pravila:

"Dobrý muţi, tak to vypadá, ţe se ti něco zdá."

A sotva to řekla, v mţiku zmizela a zavřela okno.

Andreuccio si uţ uvědomil, jaká ztráta ho potkala, i pojal ho takový ţal, ţe se jeho hněv obrátil v zuřivost. Rozhodnut, ţe si dopomŧţe třeba násilím k tomu, čeho nemohl dosíci slovy, sebral ze země obrovský kámen a daleko mohutnějšími ranami neţ prve začal divoce mlátit do vrat.

Rámus zpŧsobil, ţe se mnoho sousedŧ uţ předtím probudilo a vstalo; i usoudili nyní, ţe je to nějaký výtrţník, který si tohle všecko vymyslel, aby tu dobrou ţenu potrápil, a protoţe tím tlučením byl i jim na obtíţ, přistoupili k oknŧm a spustili na něho nejinak, neţ jako kdyţ se rozštěkají na nějakého cizího psa psi z celého okolí:

"To je ale pěkné sprosťáctví, přijít v tuhle hodinu za hodnými ţenami a vykládat tu takovéhle ţvásty. Hej, dobrý muţi, běţ spánembohem a nech nás laskavě spát. Máš-li s ní nějaké řízení, přijď zítra a netrap nás tím dnes v noci."

Tato slova dodala patrně odvahy kuplíři té do ţeny, který byl v domě a kterého Andreuccio ani neviděl, ani o něm neslyšel, a ten hrozně a divoce zařval z okna:

"Kdo je to tam dole?"

Andreuccio zdvihl hlavu tím směrem, odkud hlas zazníval,

a podle toho mála, co mohl rozeznat, usoudil, ţe to je asi nějaký chlap jako hora s hustým a černým vousem na tváři, který zíval a protíral si oči, jako by právě vstal nebo se probudil z hlubokého spánku:

"Já jsem bratr té paní uvnitř," odvětil mu Andreuccio nikoli beze strachu.

Onen muţ však ani nepočkal, aţ Andreuccio domluví, a ještě drsněji neţ prve pravil:

"Já nevím, co mě zdrţuje od toho, abych sešel tam dolŧ a spráskal ţe tak, ţe by ses ani nehnul, ty jeden protivný a opilý osle - za to, ţe nás v noci nenecháš spát."

Po těchto slovech zavřel okno a vrátil se do domu.

Někteří sousedé, kteří lépe znali, co jsou zač lidé v tomto domě, přívětivě domlouvali Andreucciovi a říkali mu:

"Proboha, dobrý muţi, odejdi spánembohem a nechtěj, aby tě tady dnes v noci zabili. Odejdi, bude to pro tebe lepší."

Andreuccia vystrašil hlas a vzezření onoho muţe, a kdyţ mu nyní domlouvali tady ti lidé, které, jak se zdálo, vedl k tomu soucit, vydal se zkormoucen jako ten největší nešťastník pod sluncem a zoufalý kvŧli ztrátě peněz oním směrem, kudy ho sem přivedla sluţka, a nevěda, kam vŧbec jde, hledal cestu zpátky do hospody. A protoţe byl sám sobě odporný pro puch šířící se z něho a protoţe se touţil dostat k moři, aby se mohl umýt, zabočil doleva a dal se ulicí zvanou Katalánská ulička.

Jak tak ale kráčel k hořejší části mostu, uzřel znenadání dva muţe, kteří se k němu blíţili s lucernou v ruce; i dostal strach, aby to nebyli biřici nebo nějací lidé se zlými úmysly, a uchýlil se tiše - aby se jim vyhnul - do jedné chatrče, kterou spatřil nedaleko odtud. Ti dva však, jako by je tam zrovna někdo poslal, vstoupili do téţe chatrče, sloţili tam z ramenou nějaké ţelezné nástroje a začali si je prohlíţet a povídat si o nich všelijaké věci. A co tak mluvili, prohodil jeden z nich:

"Co to je? Cítím tu takový puch, jaký jsem v ţivotě nikdy necítil."

Řka tato slova, zdvihl poněkud lucernu a tu on i jeho druh spatřili ubohého Andreuccia:

"Kdo jsi?" zeptali se ho uţasle.

Andreuccio mlčel - a teprve kdyţ přišli se světlem blíţe k němu a zeptali se ho, kde se tak zamazal, dopodrobna jim pověděl, co se mu přihodilo. Ony dva napadlo, kde se mu to tak mohlo přihodit, a řekli si mezi sebou:

"Tohle se jistě stalo v domě Scarabona Buttafuoca."

Jeden z nich se proto obrátil k Andreucciovi a řekl mu:

"Dobrý muţi, ačkoli jsi přišel o peníze, velmi děkuj Pánubohu, ţe došlo k tomu pádu, ţe jsi spadl a ţe ses pak uţ nemohl vrátit do domu, protoţe kdybys byl nespadl, mŧţeš být jist, ţe by tě byli zabili, sotvaţe bys byl usnul, takţe bys byl přišel s penězi i o ţivot. Ale co ti je

platné nyní naříkat? Ty peníze mŧţeš dostat zpátky asi tak, jako kdybys chtěl hvězdy z nebe.

Zabit ovšem mŧţeš být hned, jak se ten člověk doví, ţe ses o tom někde zmínil."

Po těchto slovech se chvíli radili a pak mu řekli:

"Podívej se, máme s tebou soucit. A jestli chceš jít s námi udělat jednu věc, na niţ máme namířeno, máme dojem, ţe by na tebe připadl takový díl, ţe by tvou ztrátu ještě povýšil."

Andreuccio, protoţe byl zoufalý, řekl, ţe rád pŧjde.

Onoho dne byl totiţ pohřben neapolský arcibiskup jménem messer Filippo Minutolo a byl pohřben v bohatých ornátech a s rubínem na prstě, který měl větší cenu neţ pět set zlaťákŧ.

Tento prsten zamýšleli oba muţi uloupit a s tímto úmyslem se také Andreucciovi svěřili.

Andreuccio, spíš lačný zisku neţ rozváţný, se s nimi vydal na cestu.

Ale jak tak kráčeli k hlavnímu chrámu a Andreuccio stále tuze páchl, pravil jeden z muţŧ:

"Copak by to nešlo nějak udělat, aby se ten člověk mohl někde trochu umýt, aby tak strašně nepáchl?"

Druhý pravil:

"Ano, tady kus dál je jedna studna, u které bývá velké vědro a kladka. Pojďme tam a hned ho umyjeme."

Došli ke studni, ale tu shledali, ţe je zde sice provaz, vědro však ţe někdo odnesl. Uradili se tedy, ţe Andreuccia přiváţí na provaz, spustí do studny, aby se tam umyl, a aţ bude umyt, ţe zatáhne za provaz a oni ţe ho vytáhnou ven. A tak to také udělali.

Krátce potom, co Andreuccia spustili do studny, stalo se, ţe sem přišlo několik biřicŧ; měli ţízeň, protoţe bylo dusno a protoţe předtím kohosi honili, i chtěli se u studny napít.

Sotvaţe je ti dva spatřili, vzali bez meškání nohy na ramena, takţe je biřici, kteří sem přišli uhasit ţízeň, ani nespatřili.

Andreuccio se mezitím na dně studny umyl a trhal provazem. Ţízniví biřici odloţili na zem své štíty, zbraně a suknice, popadli provaz a tahali zaň domnívajíce se, ţe je na něm přivázáno vědro plné vody.

Kdyţ Andreuccio viděl, ţe uţ je u roubení studny, pustil provaz a chytil se rukama za roubení. Biřici vidouce to, dostali takový strach, ţe beze slova pustili provaz a utíkali odtud, co jim nohy stačily. Andreuccio se tomu velmi podivil, a kdyby se nebyl dobře drţel, byl by moţná spadl aţ na dno, čímţ by si byl přivodil veliký úraz nebo smrt; nicméně vylezl, a kdyţ tu našel zbraně, které, jak věděl, sem nepřinesli jeho druzi, uţasl ještě víc; maje však strach a nevěděla, co si počít, začal hořekovat na osud, ničeho se ani nedotkl a rozhodl se, ţe pŧjde pryč. A šel - nevěda kam.

Cestou se setkal se svými dvěma druhy, kteří ho šli vytáhnout ze studny, a ti, spatřivše ho, vyptávali se, kdo ho vytáhl ze studny. Andreuccio odpověděl, ţe neví, a po pořádku jim

pověděl, jak se to stalo a co nalezl u studny. Jeho dva druzi hned uhodli, kterak se všechno zběhlo, se smíchem mu vyprávěli, proč uprchli a kdo byli ti, co ho vytáhli nahoru.

Protoţe však uţ byla pŧlnoc, vypravili se bez dlouhého povídání do hlavního chrámu, do něhoţ velmi snadno vnikli, došli k mramorovému a hodně velikému náhrobku, pozdvihli svými ţeleznými nástroji jeho velice těţké víko natolik, kolik stačilo, aby mohl do hrobu vlézt člověk, a podepřeli je. Kdyţ to všechno udělali, pravil jeden z Andreucciových druhŧ:

"Kdo vleze dovnitř?"

Druhý na to odpověděl:

"Já ne."

"Já také ne," pravil ten prvý. "Ale ať tam vleze Andreuccio!"

"To neudělám," řekl Andreuccio, načeţ se oba dva jeho druzi k němu obrátili a řekli mu:

"Tak ty tam nevlezeš? Při víře Kristově, jestli tam nevlezeš, dostaneš touhle ţeleznou tyčí přes hlavu, aţ zŧstaneš leţet mrtvý!"

Vystrašený Andreuccio vlezl do hrobky a soukaje se dovnitř myslel si:

"Přiměli mě sem vlézt proto, aby mě mohli přelstít. Aţ jim dám všechny věci a budu se namáhat vylézt z hrobky, odejdou oni po svých a já tu zŧstanu s prázdnou."

Umínil si proto, ţe si nejprve oddělí svŧj díl, a jeţto si vzpomněl na drahocenný prsten, o němţ slyšel hovořit, stáhl jej, sotvaţe vlezl dolŧ, arcibiskupovi z prstu, navlékl si jej na prst, a kdyţ jim potom podal berlu a mitru a rukavice a svlékl arcibiskupa aţ do košile, pravil, ţe uţ

jim podal vše a ţe uţ dole nic nezbývá.

Jeho druzi však tvrdili, ţe tam musí být ještě prsten, a nabádali Andreuccia, aby hledal všude.

Ten odpovídal, ţe ho nemŧţe najít, a předstíraje, ţe prsten hledá, nechal je chvilku čekat; protoţe však

jeho druzi byli úskoční jako on, vybízeli ho, jen aby hezky hledal, a v příhodnou chvíli vytáhli podpěru, jeţ drţela víko hrobky, načeţ upíchli a Andreuccia nechali v hrobce zavřeného.

Kaţdý si jistě dovede představit, jak bylo Andreucciovi, kdyţ to postřehl. Pokusil se několikrát, zda by nemohl víko zdvihnout hlavou a rameny, ale namáhal se nadarmo.

Přemoţen těţkou bolestí omdlel posléze a skácel se na arcibiskupovu mrtvolu; kdyby ho byl někdo spatřil, stěţí byl rozpoznal, kdo z nich je víc mrtev, zda arcibiskup či Andreuccio.

Kdyţ přišel zase k sobě, začal zoufale plakat, neboť viděl, ţe se tu nepochybně mŧţe dočkat jen dvojího konce: buď ţe uţ nikdo náhrobek nepřijde otevřít a on ţe zde bude muset zemřít hladem a puchem mezi červy v mrtvém těle, anebo ţe někdo přijde, najde ho uvnitř a dá ho jako zloděje oběsit.

Zatímco se zoufalý Andreuccio obíral těmito myšlenkami, uslyšel znenadání, ţe po kostele chodí a mluví několik lidí, chystajících se - jak se domyslil - udělat to, co uţ spáchali jeho druzi. I dostal ještě větší strach.

A vskutku po chvíli ti lidé náhrobek otevřeli a podepřeli víko, leč tu vznikl mezi nimi spor, kdo má vstoupit dovnitř; nikomu se do toho nechtělo a teprve po dlouhém dohadování pravil jakýsi kněz:

"Z čeho máte strach? Myslíte si, ţe vás sní? Mrtví ţivé nejedí, vlezu dovnitř sám."

Tak pravil, opřel se hrudí o okraj náhrobku a s hlavou vykukující ven vsunul nohy dovnitř, aby se mohl spustit dolŧ.

Andreuccio pozoroval, co se děje, i vstal a popadl kněze za jednu nohu, jako by ho chtěl stáhnout dolŧ; kněz, sotvaţe to ucítil, náramné zaječel a hbitě vyletěl z hrobu.

Tato událost všechny ostatní tak vyděsila, ţe nechali náhrobek otevřený a jali se prchat, jako by je pronásledovalo sto tisíc čertŧ. Andreuccio vida pak, co se stalo, zaradoval se, víc neţ se kdy nadál, rychle se vyšvihl ven a cestou, kterou přišel, z chrámu zase odešel.

Svítalo uţ, i šel s prstenem na prstě nazdařbŧh aţ k moři a odtud se dostal zase do své hospody, kde se dověděl, ţe jeho přátelé a hostinský trnuli celou noc v úzkosti, zda se mu něco nestalo.

Pověděl všem, co se mu přihodilo, a na radu hostinského usoudil, ţe je nejvýš nutné, aby opustil Neapol. Bez okolkŧ to tedy udělal a vrátil se do Perugie, maje v prstenu uloţeny peníze, za něţ se vydal kupovat koně.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Madonna Beritola, která ztratila své dva syny a kterou naleznou na jednom ostrově dvě srny, vydá se do Lunigiany. Tam se jeden její syn dá do sluţeb jejího pána, ale protoţe léhá s jeho dcerou, je uvrţen do ţaláře. Sicílie povstane proti králi Karlovi a syn, kterého matka pozná, se oţení s dcerou onoho pána; kdyţ je pak nalezen i jeho bratr, nabudou opět bývalého postavení.

Paní a mladíci se ještě velmi smáli Andreucciovým příhodám, jeţ vyprávěla Fiammetta, kdyţ

tu Emilia, slyšíc, ţe příběh je u konce, začala na královnin pokyn takto vypravovat: Těţké a bolestné jsou zásahy Štěstěny, a kdykoliv se o nich mluví, vţdy zburcují naše mysli, jeţ snadno usínají při jejich lichotkách. Soudím proto, ţe ani šťastní, ani nešťastní nemusí být při vyprávění těchto příhod rozmrzelí, neboť ty první varují a ty druhé utěšují.

A ačkoli zde byly uţ vyprávěny podivuhodné věci, mám v úmyslu vyprávět vám ještě jednu příhodu tak pravdivou jako dojemnou. Má sice veselý konec, ale je v ní tolik a tak dlouhé hořkosti, ţe stěţí mohu uvěřit, ţe ji někdy zpříjemnila radost, která se nakonec dostavila.

Vězte tedy, nejdraţší paní, ţe po smrti císaře Fridricha Druhého byl za krále sicilského korunován Manfred, u něhoţ poţíval velké váţnosti jeden šlechtic z Neapole, jménem Arrighetto Capece, jenţ měl za manţelku krásnou a urozenou paní rovněţ neapolského

pŧvodu jménem madonna Beritola Caracciola. Kdyţ se tento Arrighetto, jenţ drţel vládu ostrova ve svých rukou, dověděl, ţe Manfred byl u Beneventa poraţen a zabit Karlem a ţe se k vítězi přiklonilo celé království, nebyl si příliš jist věrností Sicilanŧ, která dlouho netrvá, a protoţe se nechtěl stát poddaným nepřítele svého pána, chystal se k útoku. Sicilané se to však dověděli a tu se stalo, ţe Arrighetto byl s mnoha jinými přáteli a sluhy krále Manfreda neprodleně vydán králi Karlovi jako zajatec a brzy nato stal se vítěz i pánem nad celým ostrovem.

Jelikoţ se věci změnily tak náhle, madonna Beritola nevěděla, co se stalo s Arrighettem, a protoţe se neustále obávala toho, co se stalo, a protoţe měla strach z hanby, opustila své statky; spolu se svým synkem, jemuţ bylo asi osm let a slul Giusfredi, vstoupila na bárku a těhotná a chudá uprchlá na Lipari. Zde pak porodila druhého syna, jemuţ dala jméno Vyhnanec, a kdyţ najala kojnou, vstoupila

se všemi na lodici, hodlajíc se vrátit do Neapole ke svým příbuzným.

Všecko se však událo jinak, neţ čekala, neboť silná vichřice zahnala loď, která měla plout do Neapole, k ostrovu Ponzo; lodníci zde tedy vpluli do malého zálivu a jali se čekat na příznivé počasí pro další cestu. Madonna Beritola stejně jako ostatní vstoupila zatím na ostrov, našla si tu opuštěné a odlehlé místo a zde v samotě ţelela svého Arrighetta.

Zatímco však kaţdý den dodrţovala tento obyčej a byla zcela zaujata svým ţalem, sta se, ţe tu loď překvapila pirátská galéra, jíţ si ţádný lodník ani nikdo jiný nevšiml, všechny lidi na lodi beze ztrát zajala a odjela.

Kdyţ madonna Beritola dokončila své kaţdodenní nářky a vrátila se na pobřeţí doufajíc, ţe se tu jako obvykle shledá se svými synky, nenašla nikoho. Nejprv nad tím uţasla, ale pojednou vytušila, co se asi přihodilo, upřela oči na moře a tu spatřila galéru, jeţ nebyla ještě příliš daleko, jak vleče za sebou jejich lodici. Převelice dobře z toho vyrozuměla, ţe nejenţe uţ

nemá muţe, ale ţe právě přišla i o děti. Bylo jí jasné, ţe tu zŧstala ubohá sama a opuštěná, i začala volat manţela a synky, aniţ věděla, zda se s někým z nich ještě někdy setká, a posléze se zhroutila na břehu.

Jenţe zde nebylo nikoho, kdo by jí přivolal ztracené síly studenou vodou či nějak jinak, mohl její duch hezkou dobu těkat, kde mu bylo libo. Posléze se jí přece jen ztracené síly vrátily opět do bědného těla a hořekující, plačící paní dlouho volala děti a dlouho je hledala ve všech slujích.

Kdyţ konečně přišla na to, ţe veškerá její námaha je zbytečná, a kdyţ viděla, ţe se blíţí noc, nevěděla uţ sama, več doufá; i dostala strach, odešla z břehu a vrátila se do oné jeskyně, kde obvykle plakávala a naříkala.

Ve strachu a nevýslovné bolesti přečkala noc, a kdyţ pak nastal den a minula uţ desátá hodina, začala - dohnána k tomu hladem - pojídat byliny, protoţe od včerejšího dne nejedla.

Sotvaţe se nasytila, jak to šlo, začala v pláči přemítat o svém budoucím ţivotě, a jak tak byla zabrána do rŧzných myšlenek, spatřila srnu, jeţ šla blíţ a blíţ, vešla do nedaleké jeskyně, po chvíli zase vyšla ven a odešla do lesa. Paní proto povstala, vešla tam, odkud srna, a spatřila dvě srnčí mláďata, která patrně přišla den m na svět a která jí připadala jako ta nejsladší a

nejlíbeznější věc na světě. A protoţe paní po nedávném porodu nepřišla ještě o mléko, vzala je něţně a dala si je k prsu.

Srnčí mláďata neodmítla tuto sluţbu a sála, jako by sála matku, a od této chvíle nečinila ţádný rozdíl mezi paní Beritolou a svou matkou srnou. Od této chvíle se urozené paní zdálo, ţe našla na opuštěném ostrově aspoň nějakou společnost. Pojídala byliny, zapíjela je vodou a plakala pokaţdé, kdyţ si vzpomněla na manţela a svŧj bývalý ţivot; jak tu tak totiţ ţila v přátelství se srnou stejně jako s jejími mláďaty, byla uţ připravena, ţe zde bude ţít napořád a ţe zde i zemře. Zatímco však tato urozená paní ţila jako zvěř, stalo se po několika měsících, ţe tu přistála rovněţ kvŧli bouři jedna loď z Pisy, a to právě v těch místech, kam tenkrát dorazila loď paní Beritoly, a zdrţela se zde několik dní.

Plavil se na této lodi jeden šlechtic jménem Currado z markrabského rodu Malespini se svou ctnostnou a zboţnou paní. Vraceli se z pouti po všech svatých místech, která jsou v království Apulském, a směřovali k domovu. Aby zaplašil zádumčivost, vydal se Currado jednoho dne se svou paní, s několika svými sluhy a psy po ostrově a nedaleko místa, kde ţila paní Beritola, začali Curradovi psi štvát oba srnce, kteří uţ byli vzrostlí a pásli se tu; srnci štváni psi neuprchli nikam jinam neţ právě do jeskyně, v níţ byla paní Beritola, a ta vidouc, co se děje, vstala, vzala hŧl a psy zahnala v okamţiku, kdy sem přišel Currado a jeho paní jdoucí za psí smečkou.

Kdyţ ji spatřili, uţasli, neboť paní byla snědá, vyzáblá a vlasatá - a paní Beritola se podivila ještě víc. Currado na její prosby odehnal psy a po mnohém prošení ji se svou manţelkou přiměl, aby pověděla, kdo je a co zde dělá.

I pověděla jim paní úplně vše, do jakého postavení se dostala, co vše se jí přihodilo a jaký je její krutý záměr. Currado ji vyslechl, zaplakal lítostí, neboť tuze dobře Arrighetta Capeceho znal, a vynaloţil mnoho slov na to, aby ji od tak krutého záměru odvrátil, přičemţ jí téţ

nabídl, ţe ji dopraví do jejího domova, anebo ţe ji ponechá u sebe - pokud jí Bŧh neuchystá lepší osud - a bude jí prokazovat takovou úctu, jako by byla jeho sestrou. Paní však tuto nabídku nepřijala, pročeţ Currado zanechal u ní svou manţelku a řekl jí, aby sem paní Beritole dala přinést jídlo a oděla ji některým svým ruchem - neboť paní Beritola byla všecka rozedrána - a aby se ze všech sil snaţila přivést paní s sebou.

Urozená paní zŧstala tedy s paní Beritolou; nejprve s ní velmi naříkala nad jejími nehodami, a kdyţ byla posléze přinesena jídla a šaty, s největší námahou pod sluncem ji přiměla, aby se oblékla

a najedla. Nakonec ji po mnohém prošení - neboť paní Beritola tvrdila, ţe se uţ nikdy nevrátí tam, kde ji znají - přece jen přiměla k tomu, aby se s ní vypravila do Lunigiany i se srnci a srnou, jeţ se mezitím vrátila a k nemalému údivu oné urozené paní se k paní Beritole velmi radostně měla.

A protoţe nastalo příznivé počasí, paní Beritola vstoupila s Curradem a jeho paní na jejich loď, kam vzala i oba srnce a srnu, podle níţ všichni onu paní nazvali paní Srnka, neznali totiţ

její pravé jméno - a všichni za příznivého větru dorazili brzy aţ k ústí Magry, kde vystoupili z lodi a odebrali se na své statky.

Paní Beritola zŧstala u Curradovy paní a dlouho tu pobývala ve vdovském rouše počestně, skromně a poslušně jako její dvorní dáma, aniţ přestala milovat své srnce, jeţ dávala krmit.

Piráti, kteří u Ponza zajali loď, na níţ připlula paní Beritola, zanechali tuto loď kus dál, jako by ji byli ani nespatřili, a se všemi lidmi odpluli do Janova. A kdyţ pak se tam mezi patrony galéry dělila kořist, připadla náhodou vedle jiných věcí i kojná Beritoly a její dva synci jistému messeru Guasparrinimu d'Oria, jenţ ji spolu s dětmi poslal do svého domu, aby je tam přidrţoval jako otroky k domácím pracím.

Kojná se nesmírně rmoutila kvŧli ztrátě své paní a kvŧli neštěstí, jeţ ji a obě děti potkalo - a dlouho plakala. Pak ale nahlédla, ţe slzy jí nic nepomohou a ţe i s dětmi je v otroctví, a jsouc moudrá a obezřetná, třebaţe byla jen chudá ţena, uklidnila se nejprve, jak nejlépe mohla, pak uváţila, do jakého postavení se dostali, načeţ usoudila, ţe by jim to mohlo nějak být na škodu, kdyby se poznalo, kdo chlapci jsou. Nadto ještě pojala naději, ţe se jejich osud moţná jednou změní a ţe chlapci nabudou opět svého postavení, nezemřou-li. Umínila si proto, ţe nikomu neprozradí, dokud k tomu nenadejde vhodná doba, kdo chlapci jsou, a kaţdému říkala, kdyţ se jí na to někdo ptal, ţe jsou to její děti. Tomu většímu však neříkala Giusfredi, nýbrţ Giannotto z Procidy a jméno menšího neměla dŧvod měnit. Velice dŧkladně pak vysvětlila Giusfredovi, proč mu změnila jméno a jaké neštěstí by ho mohlo potkat, kdyby se přišlo na to, kdo je, coţ mu potom ještě ne jednou, nýbrţ mnohokrát znovu připomněla. A chlapec, jenţ byl velmi chápavý, se přepečlivě této rady své kojné drţel.

Oba hoši, špatně oblečení a ještě hŧře obutí, ţili tedy trpělivě spolu s kojnou v domě messera Guasparriniho a po několik let zde vykonávali všechny hrubé práce. Mezitím však Giannotto dospěl šestnácti let, a jeţto projevoval ušlechtilejšího ducha, neţ se slušelo na otroka, a opovrhoval svým ohavným poníţeným postavením, uprchl jednoho dne ze sluţby u messera Guasparriniho a vstoupil na galéry, jeţ pluly do Alexandrie; procestoval pak mnoho končin, ale pořád se mu nedařilo, aby se nějak vzmohl.

Asi po třech nebo čtyřech letech, co odešel ze sluţeb u messera Guassparriniho, byl uţ hezký mladík vysoké postavy a tu se jednoho dne dověděl, ţe jeho otec, jejţ měl za mrtvého, je ještě naţivu, ţe je potupně drţen ve vězení králem Karlem, a to ho přivedlo do takového zoufalství, ţe se začal toulat světem bez cíle; a tak se Giannotto dostal aţ do Lunigiany, kde náhodou vstoupil jako sluha ke Curradovi Malespinimu, kterému slouţil velmi obratně a k jeho spokojenosti. A ačkoli několikrát spatřil svou matku, jeţ ţila s Curradovou paní, vŧbec ji nepoznal, stejně tak jako ona nepoznala jeho: tak změnila léta jeho a její podobu od těch časŧ, co se viděli naposled.

Zatímco však byl Giannotto v Curradových sluţbách, došlo k tomu, ţe Curradova dcera, jíţ

bylo jméno Spina, ovdověla po jistém Piccolovi z Grignana a vrátila se do otcovského domu.

A jeţto byla velmi sličná, líbezná a mladá - byla jí málo přes šestnáct let -, padl jí náhodou do oka Giannotto a ona jemu a brzy nato se jeden do druhého přehoroucně zamilovali. Jejich láska nečekala dlouho na naplnění a uplynulo mnoho měsícŧ, neţ si jí někdo všiml. A protoţe se oba milenci cítili příliš jisti, začali se chovat méně opatrně, neţ je v takových případech třeba, a tak se jednou stalo, kdyţ se mladá paní procházela s Giannottem v hezkém hustém háji, ţe nechali celou společnost vzadu a šli napřed. A kdyţ pak se jim zdálo, ţe uţ společnost hodně předstihli, uvelebili se na jednom pěkném travnatém místě plném květŧ a začali si navzájem dopřávat milostných radovánek.

Ačkoli byli spolu hodnou dobu, přece jen jim připadalo, ţe slasti byly příliš krátké, a tak je tam přistihla nejprve matka mladé paní a potom sám Currado. Kdyţ je uviděl, nadmíru se nad tím rozezlil, přikázal třem svým sluhŧm - aniţ jim řekl proč -, aby Giannotta a jeho dceru jali;

dal je spoutané ihned odvést na jeden svŧj hrad a vrátil se domŧ, celý se třesa hněvem a nevolí.

Byl rozhodnut nechat oba milence potupně zemřít.

Matka mladé paní byla rovněţ tuze rozkacena a rovněţ soudila, ţe si její dcera zasluhuje za svŧj poklesek krutý trest, kdyţ však z několika Curradových slov vyrozuměla, co Currado s viníky zamýšlí, nemohla to připustit, pospíšila si za rozhněvaným manţelem a jala se ho prosit, aby se neráčil ve svém rozhorlení unáhlit a nestal

se na stará kolena vrahem své dcery a aby si nepotřísňoval ruce krví sluhy, nýbrţ našel si jiný zpŧsob, jímţ by ukojil svŧj hněv: aby třeba oba uvrhl do ţaláře, kde by si v pláči odpykali poklesek, jehoţ se dopustili.

Takováto a ještě jiná slova mu pověděla ta zboţná paní a posléze přece jen dosáhla toho, ţe zvrátila manţelŧv záměr zabít je. Currado rozkázal, aby kaţdý z nich byl uvězněn na jiném místě, kde by byli dobře střeţeni a kde by měli málo jídla a hodně souţení do té doby, neţ

rozhodne jinak. To se také stalo - a kaţdý si mŧţe pomyslet, jaký byl jejich ţivot v zajetí, neustálých slzách a postech delších, neţ bylo třeba.

Giannotto a Spina tedy vedli uţ přes rok tento ţalostný ţivot, aniţ si na ně Currado vzpomněl, kdyţ tu se stalo, ţe král Petr Aragonský, po dohodě s messerem Gianem z Procidy, vzbouřil ostrov Sicílii a odňal ji králi Karlovi, kvŧli čemuţ Currado jakoţto ghibellin uspořádal velkou slavnost.

Sotvaţe se o tom dověděl Giannotto od jednoho z těch, kteří ho střeţili, hluboce povzdychl a pravil:

"Ach já ubohý! Čtrnáct let uţ se potloukám světem a čekám jen na tohle. A kdyţ nyní došlo k tomu, co jsem uţ pomalu nečekal, zastihlo mě to ve vězení, z něhoţ nemám naději se dostat, leda mrtev."

"Jak to?" pravil ţalářník. "Co je tobě po tom, co dělají velikánští králové? Co máš ty co pohledávat na Sicílii?"

Giannotto mu pravil:

"Je mi, jako by se mi mělo srdce rozskočit, kdyţ si vzpomenu na to, čím tam býval mŧj otec.

Za ţivota krále Manfreda býval velkým pánem na Sicílii; dobře si na to pamatuji, i kdyţ jsem byl ještě malý chlapec, kdyţ jsem odtamtud uprchl."

"A kdo byl tvŧj otec?" ptal se dále ţalářník.

"K svému otci se nyní mohu otevřeně hlásit," pravil Giannotto, "kdyţ vidím, ţe uţ pominulo nebezpečí, kterého jsem se obával, kdybych to řekl. Jmenoval se a jmenuje se tak pořád, je-li ţiv, Arrighetto Capece a mé jméno není Giannotto, nýbrţ Giusfredi. A nepochybuji ani trochu, kdybych se dostal tady odtud a vrátil se na Sicílii, ţe bych tam zaujímal převeliké místo."

Onen dobrý muţ se uţ nepouštěl do dalších řečí, a sotvaţe se mu naskytla první příleţitost, pověděl všecko Curradovi. Ten, kdyţ to uslyšel, dělal sice, jako by ho vězeň nezajímal, ale hned šel za paní Beritolou a vlídně se jí otázal, zde neměla s Arrighettem synka, jenţ se jmenoval Giusfredi.

Paní mu s pláčem odvětila, ţe Giusfredi by byl onen starší ze dvou synkŧ, kterého by měla, kdyby byl naţivu. Tak ţe by se jmenoval a ţe by mu bylo dvaadvacet let.

Currado, slyše to, usoudil, ţe to bude tenhle, a napadlo ho téţ, ţe by mohl jedním rázem prokázat velké milosrdenství a současně smýt hanbu svou a dceřinu, dá-li ji tady tomu mladíkovi za ţenu.

Dal si proto Giannotta tajně přivést a dopodrobna na něm vyzvídal jeho bývalý ţivot. Kdyţ

pak podle velmi zjevných známek shledal, ţe Giusfredi je opravdu syn Arrighetta Capeceho, řekl mu:

"Giannotto, ty víš, jakou a jak velikou hanbu jsi mi udělal, pokud jde o mou dceru, ačkoliv jsi měl, jak se na sluhu sluší, dbát vţdycky o mou čest a o vše, co mi patří, a zvelebovat to, neboť jsem s tebou jednal vţdy dobře a přátelsky. Mnozí jiní, kterým bys provedl to, cos provedl mně, byli by tě potrestali potupnou smrtí - má dobrota to však nepřipustila. Kdyţ je tomu ale nyní tak, jak říkáš, ţe jsi synem urozeného muţe a urozené paní, chci tvým strastem udělat konec, chceš-li tomu i ty, a vyprostit tě z běd a vězení, v němţ sedíš, a dát náleţité místo tvé i mé cti. Jak víš, Spina, k níţ jsi pojal milostnou náklonnost, nepřístojnou z tvé i její strany, je vdova a má dobré a velké věno. Jaké jsou její mravy a kdo je jejím otcem i matkou, víš téţ. O

tvém nynějším postavení neříkám ani slovo. Proto, chceš-li, jsem ochoten, aby ta, jeţ byla tvou nepočestnou milenkou, stala se tvou počestnou manţelkou a abys ty pobýval zde s ní a se mnou jako mŧj syn, jak dlouho se ti bude chtít."

Ţalář zkrušil Giannottovo tělo, ale v ničem nezmenšil jeho ušlechtilého ducha, pramenícího z jeho pŧvodu, ani jeho lásku, kterou choval ke své paní. A ačkoli si horoucně přál to, co mu Currado nabízel, a třebaţe byl v jeho moci, nikterak nepotlačil to, k čemu ho vedla velikost jeho duše, a odvětil:

"Ani touha po moci, ani touha po penězích, ani ţádný jiný dŧvod mě, Currado, nenabádal k tomu, abych kladl zrádné nástrahy tvému ţivotu či tvým věcem. Miloval jsem tvou dceru, miluji ji a buduji provţdy milovat, protoţe mám za to, ţe si mou lásku zaslouţí. A jestliţe jsem se k ní choval méně neţ počestně podle mínění nevědomých lidí, dopustil jsem se hříchu, který je vţdy spojen s mládím. Kdyby jej někdo chtěl odstranit, musel by s ním odstranit i mládí, a tento hřích by nebyl tak těţký, jak si myslíš ty a mnozí jiní, kdyby si staří chtěli vzpomenout, ţe kdysi také bývali mladí, a kdyby chtěli měřit cizí hříchy svými. Spáchal jsem tento hřích jako přítel, a nikoli jako nepřítel a vţdycky jsem touţil po tom, co slibuješ udělat - a kdybych byl věřil, ţe se mi toho dostane, byl bych o to poţádal uţ dávno. Tím draţší mi to však bude, čím menší mám na to naději. Jestliţe nechováš v mysli to, co tvá slova říkají, nedělej mi marné naděje. Pošli mě zpátky do vězení a tam mě suţuj, kolik se ti ráčí, neboť pokud budu milovat Spinu, potud budu milovat a ctít i tebe, ať mi uděláš cokoli."

Currado poslouchal tato slova, ţasl nad jejich velkodušností, a kdyţ viděl, jak horoucí je Giannottova láska, byl mu Giannotto tím milejší. Povstal proto, objal jej a políbil a bez okolkŧ přikázal, aby byla potají přivedena Spina.

Zhubla ve vězení, pobledla a zestárla a zdálo se, ţe je to jiná ţena - právě tak jako se Giannotto zdál být někým jiným. Oba pak v přítomnosti Curradově s obapolným souhlasem uzavřeli zásnuby, jak je u nás zvykem.

Po několika dnech, kdy je dal opatřit vším, co potřebovali a co si přáli, aniţ se ovšem někdo dověděl, co se stalo, uzdálo se Curradovi, ţe nadešla vhodná doba, aby obšťastnil jejich matky; zavolal tedy svou paní i Srnku a takto k nim promluvil:

"Co byste řekla, paní, kdybych vám vrátil vašeho staršího syna, a to jako chotě jedné z mých dcer?"

Srnka mu odpověděla:

"Nemohla bych vám na to říci nic jiného neţ to, ţe kdyby to bylo moţné, byla bych vám ještě vděčnější, protoţe byste mi vrátil něco, co je mi nade mne milejší. A kdybyste mi to navrátil tak, jak říkáte, vyvolal byste ve mně trochu ztracených nadějí."

Nato se rozplakala a umlkla. Currado pak promluvil ke své paní:

"A co by sis myslela ty, paní, kdybych ti dal takového zetě?"

Paní mu odvětila:

"I kdyby to nebyl nikdo z urozených lidí, ale třeba ničema, byl by mi vhod, kdyby byl vhod i vám."

Tu prohlásil Currado:

"Doufám, ţe za několik dní z vás učiním šťastné paní."

A kdyţ viděl, ţe oba mladí lidé nabyli opět svého dřívějšího vzezření, dal je znamenitě odít a otázal se Giusfreda:

"Neměl bys ještě větší radost, neţ je ta, kterou máš, kdybys spatřil svou matku?"

Giusfredi mu odpověděl:

"Ne, nemohu uvěřit, ţe by byla mohla po ţalu nad svými nešťastnými osudy zŧstat naţivu.

Kdyby se to však stalo, bylo by mi to nesmírně milé, jeţto bych mohl mít za to, ţe pomocí jejích rad si zvětší části dobudu zpět své postavení na Sicílii."

Tu dal Currado zavolat jednu i druhou paní. Obě s nesmírnou radostí uvítaly nevěstu; nešlo jim však na rozum, jaké asi vnuknutí zpŧsobilo, ţe se Currado stal najednou tak dobrotivý a dal Spině Giannotta za muţe. Paní Beritola, majíc na paměti slova Curradova, si začala Giannotta prohlíţet a skryté síly v ní vyvolaly vzpomínku na dětské rysy

ve tváři jejího syna. Tu nečekala jiţ na jiné dŧkazy a s otevřenou náručí se mu vrhla kolem krku; překypujíc mateřskou láskou a radostí nemohla promluvit ani slovo, ba ochromilo to v ní všechny síly a paní Beritola se skácela do synovy náruče jako mrtvá. Giusfredi, ačkoli byl velmi překvapen, přece jen se rozpomněl, ţe tuto paní mnohokráte viděl zde na hradě, a i kdyţ ji nikdy nepoznal, přece jen rozeznal vŧni matčinu; sám sebe peskoval za svou nepozornost a se slzami v očích ji něţně líbal. Kdyţ potom Curradova choť za pomoci Spiny vzkřísila studenou vodou a jinými prostředky ochablé síly paní Beritoly, ta znovu objala svého syna, přelévajíc přitom mnoho slz a pronášejíc mnoho slov. Překypujíc mateřskou něhou, tisíckrát, ba vícekrát ho políbila a on k ní vzhlíţel a přijímal od ní vše s úctou.

Toto ctné a radostné vítání se třikrát, ba čtyřikrát opakovalo za velkého potěšení a radosti okolostojících, načeţ si oba vzájemně pověděli o svých osudech. Protoţe však Currado uţ s velkou radostí oznámil všem nový příbuzenský vztah, který uzavřel, a chystal se uspořádat hezkou a skvělou slavnost, řekl mu Giusfredi:

"Currado, učinil jste mi mnoha věcmi radost a dlouho jste poctíval mou matku ve svém domě.

Aby však nezŧstalo nevykonáno to, co ještě zbývá a co mŧţete splnit, prosím vás, abyste mou matku, mou svatbu a mne oblaţil přítomností mého bratra, jejţ jako otroka drţí ve svém domě messer Guasparrini d'Oria, který se jeho i mne - jak uţ jsem vám předtím řekl - zmocnil pirátským zpŧsobem. Potom pošlete, prosím vás, na Sicílii někoho, kdo by tam dopodrobna vyzvěděl, jak vypadají poměry a stav této země, a kdo by vypátral, co je s mým otcem Arrighettem, zda je ţiv či mrtev, a ţije-li, jaké je jeho zdraví. Aţ tento člověk všechno bude vědět, ať se vrátí k nám."

Curradovi se zalíbila Giusfredova ţádost, i poslal bez okolkŧ do Janova a na Sicílii rozváţné lidi. Ten, jenţ jel do Janova, vyhledal messera Guasparriniho, pověděl mu náleţitě, co Currado udělal pro Guisfreda a jeho matku, načeţ ho jménem Curradovým dŧtklivě poţádal, aby mu poslal Vyhnance a jeho kojnou.

Messer Guasparrini se tomu všemu nesmírně podivil, a kdyţ posla vyslechl, pravil:

"Pravda, udělal bych pro Currada všecko, co mohu a co by se mu zráčilo, a mám také ve svém domě uţ čtrnáct let chlapce, o kterého

ţádáš, i jeho matku; rád mu je pošlu, řekni mu však, ţe mu vzkazuji, aby nevěřil Giannottovým pohádkám či aby se střehl, jestliţe jim uţ lehkověrně uvěřil. Giannotto si dnes dává jméno Guisfredi, protoţe je to prohnanější darebák, neţ si Currado mŧţe představit."

Takto promluvil, dal uctít čackého muţe, tajně si dal zavolat kojnou a obezřele od ní začal vyzvídat okolnosti týkající se téhle věci. Ta, kdyţ uslyšela o vzpouře na Sicílii a seznala, ţe Arrighetto je naţivu, zaplašila strach, který dosud měla, a po pořádku mu všechno pověděla -

i příčinu, proč si počínala tím zpŧsobem, jejţ se drţela.

Kdyţ messer Guasparrini viděl, ţe se výpověď kojné shoduje s tím, co mu vyprávěl posel, začal slovŧm kojné věřit, a protoţe byl člověk převelice chytrý, ověřil si celou věc z té i té stránky, takţe čím dále tím víc nabýval jistoty, ţe věc se má takto.

I zastyděl se, ţe zacházel tak hanebně s chlapcem, a protoţe to chtěl napravit a věděl, čím Arrighetto je a byl, dal chlapci svou krásnou jedenáctiletou dcerku za manţelku. Nato

uspořádal veliké oslavy, vstoupil s chlapcem, dcerkou a Curradovým poslem na dobře ozbrojenou galéru a odpluli k Lerici.

Tam ho uvítal Currado s celou svou druţinou, zavedl je na jeden svŧj hrad, jenţ stál nedaleko odtud, a zde dal vystrojit velikou slavnost.

Nelze slovy popsat, jakou měla matka radost, kdyţ opět spatřila svého syna. Jakou měli radost oba bratři, jak se všichni tři měli k dobré kojné, jak k messeru Guasparrinimu a jeho dceři! A jak se všichni dohromady veselili s Curradem, jeho dcerou, jeho dětmi a jeho přáteli! Proto to ponechávám na vás, paní, abyste si to představily.

Aby tato radost byla vrchovatá, ráčil Pánbŧh, nejštědřejší dárce, připojit k tomu, co uţ začal, i radostné zvěsti o ţivotě a vysokém postavení Arrighetta Capeceho. Neboť v té chvíli, kdy se konala veliká slavnost a hosté - paní i muţi - zasedli právě k prvnímu jídlu, dorazil ten, jenţ

odejel předtím na Sicílii, a mimo jiné vyprávěl, ţe Arrighetto byl ještě vězněn králem Karlem, kdyţ vypuklo v zemi povstání proti králi, ale ţe se rozzuřený lid rozběhl k ţaláři, zabil stráţce a vyvedl Arrighetta ven. A protoţe byl Arrighetto úhlavním nepřítelem krále Karla, postavil si ho lid v čelo, a veden jím, jal se hnát a bít Francouze. Tím si Arrighetto získal svrchovanou přízeň krále Petra, který ho zase uvedl v drţení bývalých statkŧ a všech bývalých poct. Proto prý Arrighetto zaujímá vysoké a výnosné postavení - a posel ještě dodal, ţe ho Arrighetto přijal s nejvyššími

poctami a byl nevýslovně rozradostněn, kdyţ se dozvěděl o své paní a synku, o nichţ od té doby, co byl jat, nic nevěděl. Poslal prý pro ně také saettii s několika urozenými pány, kteří prý tu uţ vbrzku budou.

Posel byl uvítán a vyslechnut s náramnou veselostí a radostí a Currado se neprodleně vydal v ústrety šlechticŧm, kteří si přijíţděli pro paní Beritolu a Guisfreda, radostně je přivítal a uvedl je na hostinu, jeţ nebyla ještě ani v pŧli.

Na ní je přivítali paní a Guisfredi a kromě nich i ostatní s takovou radostí, ţe nikdo nikdy o podobné radosti neslyšel. Šlechtici, ještě neţ zasedli k jídlu, vyřídili Curradovi a jeho paní, jak nejlépe uměli a mohli, pozdravy od Arrighetta a díky za pocty, které byly prokázány Arrighettově paní a jeho synovi. A vyřídili téţ, ţe Arrighetto jim vyhoví ve všem, co se jim zráčí a co se týká jeho osoby i majetku. Nato se obrátili k messeru Guasparrinimu, o jehoţ

dobrodiní neměli tušení, a řekli mu, ţe jsou naprosto jisti, ţe Arrighetto, aţ se doví, co udělal pro Vyhnance, vzdá i jemu podobné a ještě větší díky.

Nato převesele usedli k svatebnímu veselí dvou nevěst a hodovali s novomanţeli. Curradova slavnost na počest zetě a ostatních jeho příbuzných a přátel netrvala jen tento den, ale i několik dalších dnŧ. Kdyţ pak byla u konce, uzdálo se paní Beritole, Giusfredimu a ostatním, ţe je na čase vydat se na cestu. Doprovázeni slzícím Curradem, jeho paní a messerem Guasparrinim, vstoupili na seattii a spolu se Spinou odpluli. Protoţe vál příznivý vítr, dorazily brzy na Sicílii a Arrighetto v Palermu přijal syny i paní tak radostně, ţe se to nedá ani povědět. Ţili zde pak ještě velmi dlouho, jak se má za to, a velmi šťastně, jsouce vděčni za dobrodiní, jehoţ se jim dostalo od Pánaboha.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Babylónský sultán pošle algarbskému králi svou dceru za manţelku. Ta se vlivem rŧzných příhod dostane během čtyř let do rukou devíti muţŧ, ţijících v rŧzných místech: nakonec je však vrácena otci jakoţto panna a vdá se za algarbského krále, jako se to předtím mělo stát.

Kdyby snad byl příběh, který vyprávěla Emilia, trval ještě trochu déle, byl by jistě pohnul k slzám všechny mladé paní, jeţ měly soucit s osudy paní Beritoly. Ale tu nadešel jeho konec a královna přikázala, aby pokračoval Pamfilo, a ten velmi poslušně začal vyprávět: Přetěţko mŧţeme, líbezné paní, rozpoznat, co je pro nás uţitečné, neboť častokrát bylo moţno spatřit mnohé lidi, kteří si mysleli, ţe by mohli ţít bez starostí a bezpečně, kdyby zbohatli, a proto nejenomţe prosili Boha o bohatství, ale horlivě o ně sami usilovali bez ohledu na jakoukoli námahu a nebezpečí. Kdyţ ho potom dosáhli, našel se někdo, kdo zatouţil po bohatém dědictví a zabil ty, kteří předtím neţ zbohatli, milovali ţivot. Jiní, kteří se z nízkého stavu dostali přes nebezpečné bitvy, přes krev bratří a jejich přátel na královské trŧny - nebo v tom viděli největší štěstí -, spatřili na vlastní oči a seznali, ţe trŧny jsou plné nekonečných starostí a bezmezného strachu, ba často je ještě i jejich vlastní smrt přesvědčila, ţe se u královských stolŧ pije ze zlata jed. Bylo i mnoho takových, kdo horoucně touţili po tělesné síle a kráse nebo po vnějších ozdobách a nepostřehli, ţe jejich přání bylo nedobré, dokud neseznali, ţe právě tohle bylo příčinou jejich smrti nebo ţivota plného útrap.

Abych tu však nepřebíral všechny lidské tuţby jednotlivě - tvrdím, ţe si ţiváčkové nemohou dovolit ani jedno přání, o němţ by mohli říci, ţe je bezpečné před rŧznými zásahy Štěstěny.

Chceme-li proto jednat jaksepatří, má nám být vhod a máme přijmout a třímat to, co nám dal On, jenţ jediný ví, čeho je nám třeba, a mŧţe nám to dát. Muţi hřeší tím, ţe touţí po mnoha věcech, vy pak, pŧvabné paní, hřešíte nanejvýš v jedné věci, to jest, ţe si přejete být krásné, a to tolik, ţe vám nepostačují pŧvaby, jeţ vám uštědřila příroda; ba snaţíte se je ještě podivuhodným uměním posílit. Mám proto v úmyslu vyprávět vám, jak nešťastná byla jedna Saracénka, které se kvŧli kráse stalo, ţe během čtyř let slavila devětkrát svatbu.

Je tomu uţ hodně dávno, co byl v Babylónii sultán, jemuţ bylo jméno Beminedab a kterému se za jeho ţivota splnilo mnoho z toho, co si přál. Měl mezi mnoha svými dětmi muţského i ţenského pohlaví i dcerku zvanou Alatiel, jeţ byla v té době nejkrásnější ţenou na světě, coţ

říkal kaţdý, kdo ji spatřil. A jeţto při velké poráţce, kterou od sultána utrpělo veliké mnoţství Arabŧ, pomohl sultánovi obdivuhodným zpŧsobem král algarbský a jako obzvláštní přízeň si vyţádal jeho dceru za manţelku, sultán mu ji dal a přikázal jí, aby s početnou druţinou muţŧ

a paní vstoupila na dobře

vyzbrojený a vystrojený koráb, kde byla i její vznešená a bohatá výbava. Poté ji poručil Bohu a poslal ji králi algarbskému.

Sotvaţe nadešla příznivá doba k odplutí, napjali lodníci plachty a vypluli z alexandrijského přístavu. Několik dní pluli šťastně. Uţ minuli ostrov Sardinii a uţ se jim zdálo, ţe jsou blízko cíle své cesty, kdyţ tu jednoho dne se zdvihly větry dující opačným směrem, a protoţe kaţdý z nich byl nesmírně prudký, kymácely korábem tak, ţe paní a lodníci na něm se několikrát uţ

měli za ztracené. Jeţto však to byli zdatní lidé, vynakládali veškerý svŧj um a námahu a dva dny úporně nekonečnému moři vzdorovali. Kdyţ však nastala třetí noc od počátku bouře a vichřice nejenomţe nepřestávala, nýbrţ zuřila stále víc a víc, lodníci uţ nevěděli, kde jsou, a nemohouce to určit ani svým námořnickým uměním od oka, ani podle pozorování, jeţto obloha byla zahalena přetemnými mraky a noční tmou, seznali nedaleko Mallorky, ţe loď se rozestupuje.

Jeţto pak velitelé lodi neviděli ţádný prostředek, jak by vyvázli, a jeţto měl kaţdý na mysli jen sám sebe a nikoli druhé, spustili na moře člun, vrhli se do něho a byli odhodláni svěřit se spíše jemu neţ rozestupujícímu se korábu. Za nimi se tam však začali vrhat jeden po druhém všichni muţi, kteří byli na lodi - ačkoli jim v tom ti, kdo se dostali do člunu první, bránili s noţi v ruce -, a tak ti, kdo se domnívali, ţe uniknou smrti, padali jí přímo do chřtánu. Člun ovšem nemohl v tak nepříznivém počasí unést tolik lidí, potopil se a s ním zahynuli všichni, kdo byli na něm. Koráb, ačkoli byl uţ samá trhlina a skoro plný vody (nezŧstal na něm nikdo jiný neţ paní a její ţeny, které přemohla mořská bouře a strach, takţe na něm leţely jako mrtvé), byl hnán bouřlivým větrem dál a tou největší rychlostí narazil na pobřeţí ostrova Mallorky. Náraz byl ta prudký a tak veliký, ţe se koráb skoro celý zaryl do písku asi takový kus od pobřeţí, co by kamenem dohodil. Celou noc do něho bilo moře, ale vítr uţ korábem pohnout nemohl.

Kdyţ nadešel jasný den a bouře trochu přestala, paní, jeţ byla skoro napŧl mrtvá, zdvihla hlavu, a třebaţe byla velmi zesláblá, začala volat hned toho a hned onoho ze svého sluţebnictva. Volala však nadarmo, protoţe ti, které volala, byli příliš daleko. Neslyšíc nikoho odpovídat a nikoho také nevidouc, uţasla nad tím a dostala převeliký strach. I vstala, jak mohla nejlíp, a tu spatřila paní, jeţ patřily do její druţiny, a ostatní ţeny, jak zde leţí. Počala na jednu po druhé silně křičet, zkoušela, zda v nich není známka ţivota, ale našla jen málo takových, neboť ostatní zemřely buď na mořskou nemoc, nebo strachem. Tu obavy paniny ještě vzrostly, neboť se zde

cítila úplně opuštěná; nevěděla ani nepoznávala, kde je, a třebaţe sama potřebovala pomoc, cloumala těmi, které ještě zŧstaly naţivu, dokud nevstaly. Shledala však, ţe ani ony nevědí, kam se poděli muţi, a kdyţ spatřila, ţe loď narazila na pevninu a je plná vody, začala spolu s nimi bolestně plakat.

Byla uţ třetí hodina s poledne a ony dosud nespatřily na pobřeţí či někde jinde ţádného člověka, od jehoţ soucitu by se mohly nadít nějaké pomoci. Teprve po třetí hodině tudy náhodou jel na svém koni a se svými sluhy jeden šlechtic, jenţ se vracel z jednoho svého sídla a jenţ slul Pericone z Visalga. Spatřiv koráb, hned ho napadlo, co se asi stalo, a bez okolkŧ

přikázal jednomu svému sluhovi, aby se pokusil proniknout na koráb a přišel mu povědět, co viděl. Sluha to provedl a stálo ho to mnoho námahy; nakonec se však přece jen dostal na koráb a zde našel onu urozenou dívku vystrašenou a ukrytou se zbytky její druţiny pod zobanem na přídi. Dívky, vidouce sluhu, daly se do pláče a mnohokrát ho prosily o slitování; pak ale seznaly, ţe on jim nerozumí, a jeţto nerozuměly ani ony jemu, snaţily se mu dát posuňky na srozuměnou, jaké neštěstí je potkalo.

Sluha si všecko co nejlépe prohlédl, co viděl na lodi, pověděl Periconovi a ten dal dopravit na pevninu paní i ty nejcennější věci z lodi, které bylo moţno odnést; pak se vydal se vším do svého zámku a tam ţenám dopřál, aby se posilnily jídlem a odpočinkem. Podle bohatých věcí a podle poct, které ostatní prokazovaly své paní, pochopil a seznal, ţe je to jistě nějaká šlechtična, a ačkoli paní byla bledá a ačkoli měla po útrapách na moři zevnějšek v nepořádku, přece jen její pŧvaby připadaly Periconovi překrásné; proto si ve svém nitru řekl, ţe ji bude chtít za manţelku, nemá-li ona paní chotě, a nebude-li ji moci mít za manţelku, ţe ji bude chtít za svou milostnici.

Pericone byl muţ smělého pohledu a velmi statný; dal paní znamenitě ošetřovat a po nějakém čase shledal - kdyţ se ze všeho vzpamatovala -, ţe je nad pomyšlení krásná. Nesmírně ho proto zamrzelo, ţe se on s ní a ona s ním nemŧţe dorozumět, takţe se ani nedoví, kdo ona je;

přesto však zahořel k ní bezměrnou láskou a líbeznými a milostnými posuňky se snaţil dosáhnout toho, aby mu byla po vŧli a nekladla mu odpor. Nic však naplat - paní veškeré jeho dŧvěrnosti odmítala a tím Periconovo vzplanutí ještě více rozplameňovala.

Kdyţ tu paní pobývala uţ několik dní a podle obyčejŧ seznala, ţe je mezi křesťany, usoudila, ţe nakonec stejně podlehne buď Periconovu násilí, nebo jeho lásce a ţe tedy nikterak nezáleţí na tom, zda

vyjde najevo, kdo ona je, nehledě na to, ţe stejně nevěděla, jak se dorozumět. Proto si umínila, ţe bude nepřízni osudu čelit s pevnou myslí. Svým ţenám, z nichţ jí zŧstaly uţ jen tři, přikázala, aby nikomu neprozrazovaly, kdo ona je, ledaţe by se dostaly do takových okolností, kdy by jim to mohlo přinést zřejmou pomoc a osvobození, a krom toho je převelice napomínala, aby si uchovaly cudnost, tvrdíc jim, ţe ona sama se vzdá jedině svému manţelovi.

Její ţeny ji za to chválily a řekly jí, ţe budou její příkaz dodrţovat, jak jen budou moci.

Pericone však hořel den ode dne tím více, čím blíţe u sebe viděl onu vytouţenou a čím větší mu kladla odpor; i nahlédl, ţe lichotky mu nejsou nic platné, a rozhodl se uţít lsti a úskoku, ponechávaje násilí nakonec. A protoţe jednou zpozoroval, ţe paní chutná víno, které nebyla zvyklá pít, neboť její zákon jí to zakazoval, usoudil, ţe se jí bude moci zmocnit pomocí tohoto Venušina sluţebníka; předstíral tedy, ţe uţ nedbá o to, proti čemu se paní stavěla, vystrojil jednoho večera pěknou večeři - jako by šlo o velikou slavnost -, na niţ přišla i ona paní, a Pericone během této hostiny, veselé z mnoha příčin, přikázal sluhovi obsluhujícímu paní, aby jí dal pít rŧzná smíchaná vína. Sluha to znamenitě provedl a paní, jeţ nic netušila a kterou zlákala lahodnost nápojŧ, vypila jich víc, neţ bylo vzhledem k její počestnosti ţádoucí.

Zapomněla přitom na překonaná protivenství, rozjařila se, a vidouc několik ţen tančit po mallorském obyčeji, zatančila po zpŧsobu alexandrijském.

Kdyţ to spatřil Pericone, usoudil, ţe je uţ blízek tomu, po čem touţil, dal přinést hojnost dalších jídel a nápojŧ a protáhl večeři dlouho do noci. Po odchodu hostí vstoupil konečně do komnaty sám s paní, jeţ byla rozpálena vínem, takţe jí nebránila počestnost, svlékla se beze studu před Periconem, jako by byl jednou z jejích sluţebných, a vstoupila do loţe. Pericone ji bez okolkŧ následoval; zhasil světla, hbitě se natáhl po jejím boku z druhé strany, uchopil ji do náručí - aniţ se tomu ona nějak bránila - a jal se s ní milostně potěšovat. Tak se paní dověděla, jakým rohem muţové trkají, coţ předtím nevěděla, a skoro zalitovala, ţe odmítala Periconovo dvoření; nečekala proto uţ pak na to, ţe ji Pericone vyzve k tak sladké noci, a pozvala se sama - nikoliv ovšem slovy, jimiţ by se byla nemohla dorozumět, ale skutky.

Štěstěna se však nespokojila jen tím, ţe z manţelky královy udělala milostnici hradního pána, a po velikých radovánkách Periconových a jejích jí uchystala lásku ještě krutější.

Pericone měl bratra, hezkého a svěţího jako rŧţe, jemuţ bylo pětadvacet let a slul Marato. Ten, sotvaţe Alatiel spatřil, nalezl v ní svrchované zalíbení, a protoţe se mu zdálo, pokud mohl vyrozumět z jejích posuňkŧ, ţe je mu příznivě nakloněna, usoudil, ţe mu v tom, po čem touţí, nebrání nic leda to, ţe ji Pericone neustále střeţí, a připadl na krutou myšlenku, jíţ šel vzápětí v patách zločinný čin.

V té době kotvil náhodou v přístavu tohoto města koráb naloţený zboţím, který měl jiţ

napjaté plachty a chystal se vyplout do Chiarenzy v Romanii, jakmile zavane příznivý vítr.

Patřil dvěma janovským mladíkŧm, s nimiţ se Marato domluvil a dohodl, ţe ho i s paní příští noci vezmou na loď. Kdyţ bylo tohle zařízeno a nadešla noc, Marato si promyslel vše, co má udělat, s několika svými nejspolehlivějšími druhy, které vyzval k tomu, co zamýšlel, tajně přišel k Periconovu domu, kde by se byl nikdo od něho nenadal ničeho zlého, a podle vzájemné úmluvy se ukryl v domě.

Kdyţ pak uplynula část noci, otevřel svým druhŧ, vešel s nimi tam, kde spal Pericone s paní, otevřeli komnatu, spícího Pericona zabili, plačící paní pohrozili smrtí, kdyby ztropila nějaký povyk, a jali ji; nato s většinou cenných Periconových věcí odešli k moři, aniţ si jich někdo všiml; tam Marato a paní vstoupili bez meškání na koráb a Maratovi druhové se vrátili zpět.

A protoţe vál té noci dobrý a příznivý vítr, napjali lodníci ihned plachty ve směru své cesty.

Paní hořce naříkala kvŧli prvnímu i kvŧli druhému neštěstí, ale Marato ji začal tak dokonale utěšovat svatým Vstávávruce, jejţ nám dal Pánbŧh, ţe se s ním paní spřátelila a na Pericona zapomněla.

Uţ se jí zdálo, ţe všechno jde dobře, kdyţ tu jí Štěstěna přichystala nový zármutek, jako by nebyla spokojena se zármutky minulými. Protoţe totiţ byla paní překrásného zevnějšku - jak jsme uţ několikrát řekli - a velmi chvályhodných mravŧ, zamilovali se do ní oba mladí patroni korábu tak silně, ţe se o nic nestarali a jen se snaţili o to, jak by jí slouţili a jak by se jí zalíbili - přičemţ ovšem neustále dávali pozor, aby si Marato nepovšiml, proč to dělají.

Jeţto jeden na druhém tuto lásku nepoznal, tajně se spolu uradili a domluvili se, ţe se předmětu své lásky zmocní společně, jako by se mohlo s láskou nakládat jako se zboţím či s výdělkem. Vidouce však, ţe ji Marato pilně hlídá, odkládali svŧj záměr, aţ jednoho dne, kdy koráb plul nesmírnou rychlostí a Marato stál na zádi a díval se na moře a nic zlého netušil, přistoupili svorně k němu, popadli ho zezadu a hodili ho do moře. Upluli víc neţ míli, neţ

někdo

postřehl, ţe Marato spadl do moře, a paní, kdyţ to zpozorovala a neviděla moţnost, jak by ho zachránila, propukla v nový nářek.

Oba zamilovaní neprodleně přispěchali a jali se ji utěšovat vlídnými slovy a obrovskými sliby, ačkoli jim málo rozuměla. Snaţili se tedy uspokojit tu, jeţ neoplakávala ani tak ztraceného manţela jako své neštěstí, a kdyţ se jim po dlouhých řečech, které znovu a znovu opakovali, zdálo, ţe ji uţ skoro uklidnili - začali se domlouvat zase spolu, který z nich má s ní jít leţet prvý.

Protoţe kaţdý z nich chtěl být první a protoţe se nemohli v té věci nikterak shodnout, začali se nejprve ošklivými slovy tvrdě hádat, a kdyţ v nich vzplál hněv, sáhli po noţích, zuřivě se na sebe vrhli a uštědřili si mnoho ran (neboť nikdo z lidí na korábu je od sebe nemohl odtrhnout), takţe jeden z nich ihned padl mrtev k zemi a druhý zŧstal naţivu s těţkými ranami na mnoha místech.

To paní velice mrzelo, neboť viděla, ţe se octla bez naděje na jakoukoli pomoc či radu, a tuze se obávala, aby se proti ní neobrátil hněv příbuzných či přátel majitelŧ lodi; prosby raněného a brzký příjezd do Chiarenzy ji však z nebezpečí smrti vysvobodily.

Paní vystoupila s raněným na pevninu, a zatímco s ním pobývala v jednom hostinci, městem se rychle roznesla pověst o její veliké kráse a ta dospěla aţ k uším kníţete morejského, jenţ

právě tehdy v Chiarenze meškal; i zatouţil paní spatřit, a kdyţ se tak stalo, shledal, ţe je ještě krásnější, neţ vyprávěla pověst - a zamiloval se do ní v krátké době tak horoucně, ţe nebyl s to myslet na něco jiného. A kdyţ pak ještě uslyšel, jakým zpŧsobem se sem dostala, umínil si, ţe se jí zmocní.

Zatímco však hledal, jak toho dosáhnout, dověděli se o tom příbuzní raněného, a nečekajíc na nic, hbitě mu ji poslali - coţ bylo kníţeti na výsost milé a paní nejinak, jeţto se jí zdálo, ţe takto vyvázla z velikého nebezpečí.

Kníţe shledal, ţe ji kromě krásy zdobí ještě i královské zpŧsoby, i usoudil z toho - neboť nemohl jinak zvědět, kdo ona ţena je -, ţe je jistě nějakou urozenou paní, takţe se jeho láska k ní ještě zdvojnásobila; a jeţto k ní choval velikou úctu, nakládal s ní nikoli jako se svou milostnicí, ale jako se svou vlastní chotí.

Paní si v duchu srovnala všechny přestálé strasti, a kdyţ viděla, jak se jí nyní dobře vede, naprosto se utěšila, byla opět veselá a její pŧvaby rozkvetly do té míry, ţe to vypadalo, jako by celá Romania neměla o čem jiném vyprávět.

Tak se také stalo, ţe mladého, krásného, čackého vévodu athénského - přítele a příbuzného kníţete - posedla touha spatřit tuto paní:

i přibyl s nádherným a ctným prŧvodem do Chiarenzy předstíraje, ţe přichází navštívit kníţete, jak občas dělával, a byl tu s poctami a velikým veselím přijat.

Po několika dnech přišla řeč na pŧvaby oné paní a tu se vévoda otázal, zda je opravdu tak podivuhodná, jak se vypravuje. Kníţe mu na to odvětil:

"Je ještě podivuhodnější, ale o tom nechť tě přesvědčí nikoli má slova, nýbrţ tvé vlastní oči."

Na vévodovo pobízení odebral se kníţe spolu s ním tam, kde byla ona paní; přijala je velmi zpŧsobně a s veselou tváří - jeţto zvěděla o jejich příchodu uţ předtím, načeţ kníţe s vévodou ji posadili mezi sebe. Nemohli si však s potěšením s ní porozprávět, protoţe rozuměla málo nebo nic z jejich řeči. Kaţdý se tedy na ní díval jako na nějaký div, zvláště pak vévoda, jenţ

sám sebe stěţí mohl přesvědčit, ţe paní je smrtelná bytost, a nepostřehl, ţe přitom, jak se na ni dívá, pije očima milostný jed; soudil, ţe hleděním na ni činí zadost svému potěšení, a tak se tím sám ţalostně zapletl do milostných sítí a převelice horoucně se do ní zamiloval.

Kdyţ potom od ní spolu s kníţetem odešel a měl čas oddat se svým myšlenkám, usoudil, ţe kníţe je nejšťastnějším člověkem pod sluncem, jeţto má pro svou potěchu tak krásné stvoření; a protoţe po mnohých a rŧzných úvahách převáţila ohnivá láska jeho počestnost, pojal záměr, ţe kníţete o toto štěstí připraví děj se co děj a bude jim dle své vŧle oblaţovat jen sebe.

Ve své nedočkavosti nechal stranou veškerý rozum a veškerou spravedlnost a všechny své myšlenky upnul k promýšlení lsti; a jednoho dne - podle hanebného záměru, který pojal spolu s jedním velice dŧvěrným komorníkem kníţete, jenţ slul Ciuriaci - dal v největší tichosti přichystat všechny své koně a svá zavazadla, aby mohl odejet, a příští noci spolu s jedním pomocníkem, rovněţ ozbrojeným, dal se zmíněným Ciuriacim potají zavést do komnaty

kníţete. Zastihl ho - zatímco paní spala -, jak stojí u okna vedoucího na moře všecek nahý, neboť bylo veliké vedro, a dává se ovívat vánkem, který odtud dul.

Pomocník, jejţ předtím vévoda poučil, co má dělat, se v té chvíli přeplíţil komnatou aţ k oknu a tam zasadil kníţeti takovou ránu do beder, ţe nŧţ vyjel na druhé straně z těla; poté kníţete rychle popadl a vyhodil ho z okna.

Palác stál nad mořem a byl velmi vysoký a ono okno, u něhoţ kníţe stál, bylo nad nějakými domy, jeţ strhl mořský příboj, takţe sem nikdy nikdo nepřicházel, či snad jen zřídka - proto se stalo, ţe

pád těla kníţete nikdo nezpozoroval, jak vévoda předvídal, a ani zpozorovat nemohl.

Kdyţ vévodŧv pomocník shledal, ţe je vše odbyto, zatvářil se, jako by chtěl Ciuriaciho obejmout, načeţ mu hbitě hodil na krk oprátku, kterou si k tomuto účelu přinesl, a stáhl ji tak, ţe Ciuriaci nemohl ztropit sebemenší hluk. Nato přispěchal vévoda a spolu se svým pomocníkem Ciuriaciho uškrtil a svrhl tam, kam byl předtím svrţen kníţe.

Kdyţ se to stalo a vévoda se dobře přesvědčil, ţe je neslyšela ani paní, ani kdokoli jiný, vzal světlo, posvítil si na lŧţko a zcela potichounku odkryl paní, jeţ tvrdě spala. Celičkou si ji prohlédl a vzdal jejím pŧvabŧm nesmírnou chválu, neboť líbila-li se mu oděná, líbila se mu nahá nad pomyšlení, coţ v něm roznítilo takový chtíč, ţe se nedal zastrašit ani zločinem, který právě spáchal. I ulehl po jejím boku a s rukama ještě krvavýma vzal si ji celou rozespalou a netušící, ţe to není kníţe.

Pobyl s ní v převelikých slastech - za nějakou chvíli však vstal, dal zavolat několik lidí ze svého prŧvodu a rozkázal, aby paní jali, aby nemohla pŧsobit hluk. A kdyţ pak byla paní vynesena tajnými dveřmi, jimiţ sem vévoda přišel, a naloţena na koně, vydal se co nejtišeji s ní a se svým doprovodem na cestu.

Směřovali k Athénám, ale jeţto měl vévoda manţelku, nejeli aţ do Athén, nýbrţ na jedno překrásné sídlo, jeţ měl nad mořem nedaleko odtud; zde ubytoval paní - nesmírně zasmušilou z toho, co se přihodilo -, postaral se, aby její pobyt nevyšel najevo, a kázal ji obsluhovat vším, co potřebovala.

Druhého dne čekali dvořané aţ do třetí hodiny s poledne, ţe kníţe vstane; kdyţ však stále nic neslyšeli, pootevřeli dveře komnaty, jeţ nebyly zamčené, a vidouce, ţe zde nikdo není, usoudili, ţe si vévoda tajně vyjel někam se svou paní na několik dní, a nikterak si tím nelámali hlavy.

Tak se tedy věci měly, kdyţ tu druhého dne přišel jakýsi blázen na ono zbořeniště, kde leţely mrtvoly kníţete a Ciuriaciho. Vyvlekl Ciuriaciho za oprátku ven a kráčeje odtud vlekl ho za sebou. Mnoho lidí k velkému úţasu ihned poznalo, koho to vleče, i začali bláznovi lichotit, aţ

ho přiměli k tomu, ţe je zavedl na místo, kde mrtvolu Ciuriaciho nalezl; zde pak k převelikému ţalu celého města nalezli i mrtvolu kníţete. Kdyţ ji s poctami pohřbili, jali se pátrat po pachatelích tohoto obrovského zločinu a vidouce, ţe zde uţ vévoda athénský není a ţe potají odejel, usoudili, ţe vraţdu spáchal on a ţe si odvedl paní s sebou, jak tomu také skutečně bylo. Neprodleně

proto ustanovili kníţetem bratra mrtvého kníţete a jali se ho ze všech sil ponoukat k pomstě.

Nový kníţe zjistil podle mnoha jiných okolností, ţe se věci zběhly tak, jak si všichni domýšlejí, i svolal ze všech stran své přátele, příbuzné a čeleď, shromáţdil bez meškání pěkné, veliké a mocné vojsko a chystal se k válce proti athénskému vévodovi.

Sotvaţe o tom vévoda zvěděl, vynaloţil rovněţ všechno úsilí, aby byl připraven k obraně; přišlo mu na pomoc téţ mnoho velmoţŧ, mezi nimiţ byl i syn konstantinopolského císaře Konstantin a jeho bratranec Emanuel, jeţ císař poslal vévodovi na pomoc s početným houfem ozbrojencŧ. Vévoda je rád s poctami uvítal a vévodkyně ještě raději, neboť byla Konstantinovou sestrou.

Zatímco se započetí války den ode dne blíţilo, vyuţila vévodkyně vhodné chvíle, dala si Konstantina s Emanuelem zavolat do své komnaty a tam jim v slzách obšírně pověděla celou tu historii; odhalila jim, z jaké příčiny má být válka, i to, jak ji vévoda potupil skrze onu ţenu, kterou tajně ukrývá - coţ jí je známo -, a s velikým nářkem oba prosila, aby pro čest vévodovu a pro její zadostiučinění pomohli v té věci, jak nejlépe dovedou.

Mladí muţové věděli, jak to všecko bylo, nevyptávali se jí proto uţ příliš a jali se vévodkyni utěšovat a dávali jí pevnou naději, jak dovedli nejlépe. Kdyţ se pak od vévodkyně dověděli, kde ona paní přebývá, odešli, a jeţto uţ předtím mnohokrát slyšeli chvály na její obdivuhodnou krásu, zatouţili paní spatřit a poţádali vévodu, aby jim ji ukázal. Ten, nejsa pamětliv toho, co potkalo kníţete za to, ţe ukázal paní jemu, slíbil, ţe tak učiní; přikázal vystrojit velkolepý oběd v překrásné zahradě, rozprostírající se u sídla, v němţ dlela ona paní, a na druhý den ráno tam Konstantina a Emanuela spolu s jejich druhy zavedl, aby společně s onou paní poobědvali.

Konstantinovi připadlo mít po boku paní. Hleděl na ni s údivem, a čím více se na ni díval, tím více ve svém nitru shledával, ţe ještě nikdy neviděl tak krásné stvoření a ţe je opravdu třeba omluvit vévodu i kohokoli jiného, kdo by se dopustil zrady či spáchal nějakou jinou věc, aby se zmocnil tak hezké ţeny. A jak tak po paní chvílemi pokukoval a neustále v ní nacházel větší a větší zalíbení neţ předtím, přihodilo se mu totéţ, co se stalo vévodovi. Odcházel odtud zamilován a s hlavou plnou myšlenek - nikoli však na válku, ale na to, jak by paní vévodovi odňal. Nikomu však svou lásku neodhalil a před kaţdým ji přepečlivě tajil.

Zatímco Konstantin plál v tomto ohni, nadešel čas vytáhnout proti kníţeti, jenţ se uţ blíţil k vévodovu území - i vytrhl vévoda

a Konstantin a všichni ostatní na daný rozkaz z Athén a táhli obsadit hranice, aby se kníţe nemohl dostat dál. Konstantin tam pobyl nějaký čas, ale protoţe mu nešly z hlavy myšlenky na onu paní, přisel na nápad, ţe by mohl velmi snadno ukojit svou ţádost právě teď, kdy jí vévoda není nablízku, a aby měl nějakou příčinu k návratu do Athén, začal předstírat, ţe je tuze churav. Vévoda mu dovolil, aby se vrátil, Konstantin svěřil svou pravomoc do rukou Emanuelových a odebral se k sestře do Athén, kde po několika dnech přivedl řeč na potupu, které se jí podle jejího mínění dostalo od vévody skrze onu paní, jíţ se vévoda zmocnil; řekl, ţe jí mŧţe být v téhle věci tuze dobře nápomocen, bude-li ona chtít, a ţe onu paní mŧţe vzít a odvést odtud, kde je ukryta.

Vévodkyně soudila, ţe to Konstantin chce udělat z lásky k ní, nikoli z lásky k oné paní, a prohlásila, ţe by jí to bylo velmi vhod, kdyby to provedl takovým zpŧsobem, aby se vévoda

nikdy nedověděl, ţe by s tím byla srozuměna. Konstantin jí to pevně slíbil, načeţ vévodkyně dala souhlas k tomu, aby věc provedl podle svého nejlepšího uváţení.

Konstantin dal v tichosti vystrojit lehkou bárku, poučil některé své lidi na ní, co mají dělat, načeţ jednoho večera poslal tuto bárku do blízkosti zahrady, kde někdy paní dlívala, a sám se s několika jinými svými lidmi vydal do paláce panina. Paní i její sluţebnictvo ho zde radostně uvítali, a protoţe si to Konstantin přál, vyšla si paní s ním v doprovodu své čeledi a Konstantinových druhŧ do zahrady. Konstantin cestou předstíral, ţe chce s ní pohovořit ve jménu vévody, ale kdyţ s ní osaměl, zamířil rovnou k brance, jeţ vedla k moři a kterou uţ

jeden z Konstantinových druhŧ otevřel. Kdyţ došli aţ k ní, Konstantin přivolal smluveným znamením bárku, kázal svým lidem, aby paní popadli a naloţili do bárky, načeţ se obrátil k jejímu sluţebnictvu a řekl:

"Kdo z vás nechce být synem smrti, ať se ani nehne. A nikdo ani slovo! Nezamýšlím vévodovi uloupit jeho milostenku, ale odčinit potupu, kterou páše na mé sestře."

Kdyţ domluvil, nikdo se neopováţil ani ceknout; Konstantin vstoupil se svými lidmi do bárky, usedl vedle plačící paní - a pak rozkázal spustit vesla do vody a odplout. Loď, jako by plula ne pomocí vesel, ale pomocí křídel, dorazila na úsvitu příštího dne do Aeginy.

Lodníci tu vystoupili na pevninu, aby si odpočinuli, a Konstantin ukojil svou ţádostivost s paní, nepřestávající hořekovat na svou neblahou krásu. Nato všichni znovu vstoupili na loď a za několik dní

dopluli na Chios, kde se Konstantin rozhodl zŧstat; povaţoval toto místo za bezpečné, neboť měl strach jednak z otcových výčitek, jednak z toho, ţe by mu mohl někdo uloupenou paní vzít. Paní tu po několik dní plakala nad svým nešťastným osudem, ale Konstantin ji tak utěšoval, ţe našla v událostech, jeţ jí Štěstěna zchystala, zalíbení - jak se to také stalo uţ

předtím.

Zatímco věci šly touto cestou, přibyl náhodou do Smyrny tehdejší turecký král Osbech, jenţ

neustále válčil s císařem a uslyšev tam, ţe Konstantin vede na ostrově Chios hýřivý ţivot s paní, kterou uloupil, a ţe nikterak nedbá o svou bezpečnost, připlul kterési noci s několika ozbrojenými lidmi do města a mnoho lidí tam zjímal na loţi dřív, neţ vŧbec postřehli, ţe je přepadl nepřítel. Ti lidé, kteří se chopili zbraní, byli nakonec povraţděni, a kdyţ bylo vypáleno celé město a kořist se zajatci dopravena na lodi, vrátil se král se svými lidmi do Smyrny.

Po příjezdu do Smyrny prohlíţel si Osbech, jenţ byl ještě mlád, celou kořist, spatřil krásnou paní, a kdyţ zvěděl, ţe je to ona paní, jeţ byla jata spící v loţi Konstantinově, byl na výsost spokojen, ţe ji má před sebou. Učinil ji bez okolkŧ svou chotí, hned slavil svatbu a líhal s ní pak ke svému potěšení po několik měsícŧ.

Ještě předtím, neţ se tohle stalo, začal císař vyjednávat s kappadockým králem Basanem o tom, ţe by Basanus napadl se svými silami Osbecha z jedné strany a on ţe by na něho zaútočil ze strany druhé; smlouva však nebyla pořád ještě uzavřena, protoţe císaři se nezdály přiměřené podmínky, jeţ si kladl Basanus, a nechtěl je přijmout. Kdyţ však došly k jeho sluchu zvěsti o tom, co se stalo jeho synovi, bezměrně ho to zarmoutilo, bez váhání splnil, co kappadocký král poţadoval, a jal se na něho naléhat, aby co nejdříve napadl Osbecha, sám se chystaje na něco vytrhnout ze strany druhé.

Kdyţ se Osbech o těchto věcech dověděl, sebral své vojsko, a neţ ho mohli oba velemocní vladaři sevřít z obou stran, vytáhl proti kappadockému králi, zanechav ve Smyrně svou krásnou paní v opatrování jednoho svého věrného sluhy a přítele. Krátce nato se střetl s kappadockým králem, svedl s ním bitvu, ale byl v boji zabit a jeho poraţené vojsko bylo rozprášeno. Vítězný Basanus, jemuţ nestálo nic v cestě, zahájil hned pochod na Smyrnu a všechen lid, kudy protáhl, se mu poddal jako vítězi.

Mezitím se však stalo, ţe Osbechŧv sluţebník Antiochus, jemuţ byla krásná paní svěřena, dívaje se na takovou krásu, porušil vŧči svému pánovi a příteli věrnost, a ač byl uţ letitý, zamiloval se do paní. Mluvil její řečí, coţ jí bylo velmi vítané, neboť uţ několik let musela ţít jako hluchá a němá, jeţto sama nerozuměla nikomu a nikdo zase jí - a protoţe ho k tomu pobízela láska, dobře si s ní uţ po několika dnech rozuměl do té míry, ţe se zakrátko bez ohledu na pána, stojícího ve zbrani a ve válce, změnil jejich přátelský vztah nejenom v dŧvěrný, ale nakonec i v milostný, jeţto oba vzájemně nalézali pod loţní pokrývkou báječné potěšení.

Kdyţ se dověděli, ţe Osbech byl poraţen a zabit a ţe se blíţí plenící Basanus, domluvili se, ţe nebudou čekat, aţ dorazí Basanus; vzali si co moţná nejvíc Osbechových pokladŧ, jeţ byly po ruce, a potají se vydali na Rhodos.

Nepobyli zde ještě valně dlouho, kdyţ tu Antiochus na smrt onemocněl, a protoţe s ním náhodou byl na téţe hospodě jeden kyperský kupec - jejţ si Antiochus velmi oblíbil, takţe se oba stali velikými přáteli -, napadlo Antiochovi odkázat své jmění i svou milovanou paní tomuto kupci.

A protoţe byl uţ v posledním taţení, zavolal si je oba dva a takto k nim promluvil:

"Vidím, ţe uţ mám smrt na jazyku, a to mě trápí, protoţe nikdy jsem neţil tak rád jako teď.

Pravda, s jednou věcí jsem při svém umírání spokojen, a to s tou, ţe kdyţ uţ musím zemřít, umírám v náručí dvou lidí, které miluji jako nikoho na světě - v tvém, nejdraţší příteli, a v náručí této paní, kterou jsem od té chvíle, co jsem ji poznal, miloval víc neţ sám sebe. Je mi však těţko při pomyšlení, ţe tu po mé smrti zŧstane jako cizinka, bez pomoci a bez rady, a bylo by mi ještě hŧř, kdybych nevěděl, ţe jsi tady ty, neboť mám za to, ţe o ni z lásky ke mně budeš pečovat stejně, jako bys byl pečoval o mne samého. Proto tě co nejsnaţněji prosím, abys přijal - zemru-li - mé jmění i ji a abys s ní i s jměním nakládal tak, jak se ti to bude zdát vhodné pro útěchu mé duše. Tebe pak, má nejdraţší paní, prosím, abys na mne po mé smrti nezapomněla, abych se mohl i na onom světě honosit, ţe jsem byl zde na zemi milován nejkrásnější ţenou, jakou kdy příroda stvořila. A poskytnete-li mi naději v tyto dvě věci, odejdu na onen svět zbaven všech nejistot."

Kupec i paní při těchto slovech plakali, a kdyţ Antiochus domluvil, utěšovali ho a dávali mu slovo, ţe udělají vše, oč je prosí, kdyby došlo k tomu, ţe by zemřel.

Zanedlouho nato pak Antiochus skutečně zesnul a kupec s paní ho dali ctně pohřbít.

Kyperský kupec vyřídil za několik dní poté všechny své obchody na Rhodu, a chtěje na katalánské bárce, jeţ tu kotvila, odjet opět na Kypr, otázal se oné krásné paní, co zamýšlí dělat, on ţe se musí uţ

vrátit domŧ. Paní mu odvětila, ţe velmi ochotně popluje s ním, bude-li mu to ovšem vhod; doufala totiţ, ţe kupec s ní bude z lásky k Antiochovi jednat bratrsky a s úctou. Kupec na to řekl, ţe nebude nic namítat proti tomu, co bude chtít ona, a aby ji uchránil před jakoukoli pohanou, která by ji mohla stihnout cestou na Kypr, prohlásil o ní, ţe je to jeho manţelka.

Kdyţ se nalodili, byla jim na zádi přidělena malá komŧrka, v níţ kupec spal na velmi těsném lŧţku společně s paní, aby jejich činy nebyly v rozporu s kupcovými slovy, a tak se stalo -

ačkoli to ani jeden, ani druhý neměl v úmyslu -, ţe brzy po odplutí z Rhodu zapomněli na přátelství a náklonnost k mrtvému Antiochovi, a nutkáni tmou, příleţitostí a teplem lŧţka, kteréţto síly jsou nemalé, vzrušovali jeden druhého, jako by oba ponoukala táţ ţádostivost; neţ dorazili do Baffy, odkud byl Kypřan, byli uţ svoji.

V Baffě pak pobyla paní nějaký čas u kupce a tu se náhodou jednoho dne stalo, ţe do Baffy přibyl za jistou svou záleţitostí jeden urozený muţ, jemuţ bylo jméno Antigonus; byl jiţ stár, a ačkoli byl ducha nemalého, jeho jmění bylo neveliké, jeţto mu v mnoha věcech, jeţ podnikl ve sluţbách kyperského krále, nebyla Štěstěna nakloněna. Tento Antigonus kráčel jednoho dne kolem domu, v němţ přebývala ona krásná paní, jejíţ kyperský kupec právě předtím odejel za obchodem do Arménská - a tu shodou okolností spatřil v okně kupcova domu onu paní. Její krása ho upoutala do té míry, ţe se na ni upřeně zadíval, ale tu si pojednou uvědomil, ţe uţ tuto ţenu někde viděl, nemohl se však upamatovat kde.

Krásná paní, jeţ byla tak dlouho hříčkou v rukou osudu, spěla však uţ k oné mezi, jíţ měly skončit její strasti. Sotvaţe uzřela Antigona, vzpomněla si, ţe ho vídala v otcových sluţbách v Alexandrii, kde zaujímal nemalé postavení, a plna nadějí, ţe by se snad mohla pomocí jeho rad domoci opět královského postavení, kázala, aby byl k ní co moţná nejrychleji - neboť její kupec byl pryč - přiveden onen Antigonus. Kdyţ k ní přišel, stoudně se ho otázala, zda snad není Antigonus z Famagosty - jak se ona domnívá -, Antigonus odvětil, ţe ano, a dodal:

"Paní, zdá se mi, ţe vás znám, ale nemohu si nikterak upamatovat odkud. Prosím vás proto, abyste mi připomněla - nebude-li vám to činit obtíţe -, kdo jste."

Kdyţ paní uslyšela, ţe je to on, tuze se rozplakala, vrhla se nesmírně ţasnoucímu Antigonovi kolem krku a po chvíli se ho otázala, zda ji někdy nespatřil v Alexandrii. Sotvaţe Antigonus uslyšel tuto otázku, v té chvíli poznal, ţe má před sebou sultánovu dceru Alatiel, o níţ se uţ mělo za to, ţe zahynula na moři; chtěl jí téţ projevit povinnou úctu, ale paní o tom nechtěla ani slyšet a naopak poprosila jeho, aby k ní na chvíli usedl.

Antigonus tak tedy učinil a uctivě se jí zeptal, jak a kdy a odkud se dostala aţ sem, neboť všichni v celém Egyptě prý mají za nezvratné, ţe utonula před několika lety v moři.

Paní mu na to odpověděla:

"Byla bych opravdu raději, kdyby se bylo stalo tohle, neţ abych musela ţít takovým ţivotem, jakým jsem ţila - a myslím, ţe mŧj otec by byl téhoţ mínění, kdyby se o tom někdy dověděl."

To řkouc, jala se hořce plakat.

"Paní," děl jí proto Antigonus, "neztrácejte mysl dřív, neţ je nutno. Nemáte-li nic proti tomu, povězte, co vše se vám přihodilo a jaký ţivot jste vedla. Třeba se dík náhodě událo vše tak, ţe s pomocí Pánaboha nalezneme nějakou cestu, po níţ se z toho dostaneme."

"Antigone," pravila krásná paní, "kdyţ jsem tě uzřela, bylo mi, jako bych spatřila svého otce, a protoţe mě k tomu vedla ona láska a ona něha, jíţ jsem mu povinována, odhalila jsem ti, kdo jsem, ačkoli jsem se ti mohla zapřít. Je opravdu málo těch lidí, kteří by mi byli milí tak jako ty, a patříš mezi ty, které jsem touţila spatřit a poznat nejdříve. Prozradím ti proto jako svému vlastnímu otci všechny své neblahé osudy, jeţ jsem aţ dosud tajila, a seznáš-li pak - aţ

je vyslechneš -, ţe bys mi mohl nějak pomoci, abych opět dosáhla svého dřívějšího postavení, udělej to, prosím tě. Uvidíš-li, ţe to není moţné, prosím tě, abys nikdy nikomu neřekl ani slova o tom, ţe jsi mě spatřil nebo ţe jsi o mně něco slyšel."

Po těchto slovech - nepřestávajíc plakat - jala se mu vyprávět vše, co se s ní událo od okamţiku, kdy loď ztroskotala u Mallorky, aţ do této chvíle.

Antigona pojala z jejího vyprávění taková lítost, ţe se rozplakal rovněţ. Kdyţ však skončila, zamyslel se na chvíli a poté pravil:

"Paní, jeţto během vašich neštěstí zŧstalo skryto, kdo jste, nepochybujte, ţe vás vrátím vašemu otci a poté králi algarbskému co manţelku a ţe jim budete ještě draţší neţ předtím."

Na otázku jak vyloţil zevrubně paní, co je třeba udělat, načeţ se vypravil do Famagosty, aby se věci nepostavily v cestu nějaké překáţky, šel rovnou ke králi a řekl mu:

"Pane mŧj, kdybyste ráčil udělat jednu věc, bylo by vám to k nesmírné cti a mně - chuďasu vedle vás - by to bylo k velkému prospěchu, přičemţ by vás to mnoho nestálo."

Král se otázal, jak by to bylo moţno udělat, a tu pravil Antigonus:

"Do Baffy se dostala mladá krásná sultánova dcera, o níţ jde uţ dlouho pověst, ţe utonula, zatímco ona dlouho převelice strádala, aby si zachovala svou počestnost. Nyní je v nesmírné nuzotě a touţí po tom, aby se mohla vrátit k svému otci. Kdybyste mu ji ráčil poslat pod mou ochranou, bylo by vám to k veliké cti a mně k velkému uţitku, ba myslím, ţe by se takováto sluţba nikdy nevytratila sultánovi z mysli."

Král s královskou velkodušností bez meškání odvětil, ţe s tím souhlasí, poslal pro ni, se všemi poctami ji dal přivést do Famagosty a spolu s královnou ji nesmírně slavně přijal.

Poté se jí král s královnou vyptávali na její příběhy, ale Alatiel odpovídala a vyprávěla podle ponaučení, jaké jí dal Antigonus.

Za několik dní nato poslal ji král - jak o to poţádala - sultánovi, v pěkném a ctném doprovodu muţŧ i paní, jejţ vedl Antigonus - a ani se neptejte, s jakou radostí ji i Antigona a celý její doprovod sultán přijal.

Kdyţ si pak poněkud odpočala, chtěl sultán vědět, jak se to stalo, ţe zŧstala naţivu, kde tak dlouho meškala a proč mu za celou dobu neposlala nejmenší zprávičku o sobě.

Paní, jeţ si znamenitě vštípila do paměti Antigonova ponaučení, takto zahovořila k svému otci:

"Milý otče, asi dvacátého dne poté, co jsme odpluli od vás, rozdrtila v noci náš koráb divoká bouře a vymrštila jej na jakési západní pobřeţí nedaleko místa, jemuţ se říká Aquamorta. Co se stalo s posádkou na našem korábu, to nevím a nikdy jsem se to nedověděla. Pamatuji se pouze, ţe kdyţ nadešel den a já se takřka mrtvá probrala opět k ţivotu, lidé z tamějších končin spatřili uţ ztroskotanou loď a ze všech stran přibíhali ji vyplenit. První na břeh jsem byla vysazena já s dvěma svými ţenami, ale nějací mladíci popadli bez okolkŧ jednu i druhou a kaţdý z nich se hned dal se svou kořistí na útěk. Nikdy jsem se nedověděla, co se s nimi stalo; mne pak popadli dva mladíci a vlekli mě odtud za copy, ačkoli jsem neustále tuze kvílela. Jak mne tak ale vlekli, stalo se, ţe právě ve chvíli, kdy ti dva se chtěli dostat ze silnice do přehlubokého lesa, jeli tudy čtyři muţi na koních a ti dva, kteří mě vlekli, sotvaţe je uzřeli, bez meškání mě nechali být a vzali nohy na ramena.

Kdyţ to spatřili ti čtyři muţi, kteří podle svého zevnějšku vypadali na velmi urozené lidi, rozjeli se tam, kde jsem zŧstala, tuze se mne vyptávali a já jim toho tuze pověděla, jenomţe oni nerozuměli mně a já nerozuměla jim. Po dlouhém uvaţování co se mnou, mě posléze posadili na jednoho ze svých koní a zavezli mě do jednoho

ţenského kláštera, kde ţeny musí ţít podle svých zboţných řeholí. Nevím, co jim tamti čtyři muţi řekli, ale já byla ode všech řeholnic velmi vlídně přijata; jednaly se mnou uctivě a já tam pak spolu s nimi a s velkou zboţností slouţila svatému Vstávalovi v Hlubokém údolí, jejţ

tamější ţeny mají ve velké oblibě. Pobyla jsem tam s nimi nějaký čas a trochu jsem se naučila jejich jazyku, ale kdyţ se mne pořád vyptávaly, kdo jsem a odkud jsem, pojaly mě obavy, ţe by mě mohly vyhnat jako nepřítele jejich víry, kdybych jim pověděla, kdo jsem, neboť jsem také dobře věděla, kde jsem, a proto jsem jim řekla, ţe jsem dcera jednoho velikého kyperského šlechtice, jenţ mě poslal mému manţelovi na Krétu, a ţe náhoda tomu chtěla, abychom cestou ztroskotali.

Měla jsem strach, aby se mi nezačalo vést hŧře, a proto jsem s nimi v mnoha věcech zachovávala jejich obyčeje - a kdykoli se mne představená oněch ţen, které říkají abatyše, otázala, zda bych se nechtěla vrátit na Kypr, odpovídala jsem, ţe bych si nic nepřála tak jako tohle. Jeţto se však obávala o mou poctivost, nechtěla mě svěřit kaţdému, kdo cestoval na Kypr, aţ jednou konečně - jsou tomu asi dva měsíce - přibyli tam z Francie nějací počestní lidé se svými paními, z nichţ jedna byla spřízněna s abatyší, a ta, kdyţ zaslechla, ţe putují do Jeruzaléma navštívit Hrob, kde byl pohřben Ten, jejţ pokládají za Boha a kterého předtím Ţidé zabili, svěřila jim mne a poţádala je, aby mě odevzdali mému otci na Kypru.

Trvalo by příliš dlouho, kdybych měla vyprávět, jak mě tito urození muţi ctili a s jakou radostí mě spolu se svými paními přijali mezi sebe. Vstoupili jsme tedy prostě na loď a za několik dní jsme byli v Baffě.

Kdyţ jsem viděla, ţe se uţ blíţíme k místu, kde jsem nikoho neznala, nevěděla jsem, co říci oněm urozeným lidem, kteří mne měli odevzdat mému otci, jak jim to uloţila ona ctihodná paní; ale tu mi právě ve chvíli, kdy jsme vystupovali v Baffě na pevninu, poslal Bŧh, jemuţ se mne zţelelo, do cesty Antigona. Neprodleně jsem na něho zavolala, a aby mi oni urození muţi či jejich paní nerozuměli, řekla jsem mu naším jazykem, aby mě přijal za vlastní dceru.

Pochopil okamţitě, oč mi jde, velmi radostně mě uvítal, uctil ony urozené muţe a paní podle svých skrovných moţností a pak mě dovedl ke kyperskému králi, jenţ mě přijal a poslal mé k

vám s takovými poctami, ţe se to nedá vypovědět. A je-li třeba ještě něco dodat, nechť vám o tom vypravuje Antigonus, jenţ o mých osudech slyšel uţ mnohokrát."

V té chvíli se obrátil k sultánovi Antigonus a pravil:

"Pane mŧj, pověděla vám vše tak, jak to několikrát povídala i mně a jak mi o tom vyprávěli oni urození muţi a jejich paní, s nimiţ přibyla do Baffy. Opomněla vám říci toliko jednu věc, a to asi udělala jenom proto, ţe se dobře nehodí, aby o ní hovořila ona. Ti urození muţové a paní, s nimiţ připlula, mi sami vyprávěli, jaký stoudný ţivot vedla s oněmi řeholnicemi, vyprávěli o její počestnosti a chvályhodných mravech, a kdyţ mi ji odevzdali a loučili se s ní, slzeli a naříkali. Ba, nestačil by mi na to ani celý dnešní den a celá noc, kdybych chtěl dopodrobna vypovědět, co všecko mi ti urození muţi a jejich paní pověděli, ale podle toho, co vysvítalo z jejich řeči a co jsem mohl i já zpozorovat, řeknu vám jen to - a spokojte se tím -, ţe se mŧţete honosit nejkrásnější, nejpočestnější a nejznamenitější dcerou jako ţádný jiný vladař, který v této době nosí korunu."

Sultán se z toho všeho nesmírně radoval a několikrát poprosil Pánaboha, aby mu dopřál té milosti moci vzdát dŧstojné díky kaţdému, kdo jednal s jeho dcerou s úctou, a zvláště pak králi kyperskému, který s poctami poslal sličnou Alatiel do jejího domova.

Po několika dnech kázal přichystat Antigonovi bohaté dary, dovolil mu, aby se vrátil na Kypr, a kyperskému králi poslal po zvláštních poslech listy, v nichţ mu vzdal převeliké díky za to, co učinil pro jeho dceru.

A jeţto si přál, aby bylo dokončeno to, co uţ jednou začal, aby se totiţ jeho dcera stala ţenou krále algarbského, vzkázal mu, co všecko se přihodilo, a kromě toho mu téţ napsal, aby si pro jeho dceru poslal, ráčí-li o ni ještě stát. Algarbský král měl z toho velikou radost, vskutku si pro ni poslal a přijal ji s velikým potěšením.

Alatiel, jeţ předtím leţela s osmi muţi snad desettisíckrát, namluvila králi, ţe je panna, a co panna téţ po jeho boku ulehla. Tak se stala královnou a proţila se svým králem ještě mnoho blaţených let. Od těch dob se proto říká, ţe líbaná ústa ničeho nepozbývají, ale obnovují se jako luna.

PŘÍBĚH OSMÝ

Hrabě z Antverp je křivě obviněn a odejde do vyhnanství. Zanechá na rŧzných místech v Anglii své dvě děti, a kdyţ se po čase neznám

navrátí, shledá, ţe se jim dobře vede. Táhne potom s vojskem krále francouzského jako pacholek, a teprve kdyţ vyjde jeho nevina najevo, zaujme postavení, jaké měl předtím.

Během vyprávění o rozličných příhodách krásné Alatiel paní notně vzdychaly, ale kdo ví, jaká příčina je k těmto vzdechŧm přiměla. Moţná ţe některá z nich více neţ ze soucitu vzdychala touhou po oněch sňatcích, jeţ šly tak rychle za sebou. Ale ať uţ to bylo z jakéhokoli dŧvodu -

kdyţ se zasmály posledním Pamfilovým slovŧm a královna viděla, ţe jimi je příběh u konce, obrátila se na Elisu a přikázala jí, aby nějakým svým příběhem pokračovala. Ta to s radostí udělala a takto začala:

Bojiště, na němţ dnes dlíme, je tak nesmírně rozlehlé, ţe by se na něm mohl kaţdý pokusit ne jednou, ale desetkrát lámat kopí. Tolik podivných a tvrdých osudŧ nám skytla Štěstěna, a proto vám jeden z těch nepřeberných příběhŧ hodlám vyprávět.

V době, kdy římské císařství přešlo z Francouzŧ na Němce, vzniklo mezi oběma národy převeliké nepřátelství a krutá, zarytá válka, pro niţ král francouzský a jeho syn s úsilím celého království, přátel a příbuzných, kteří byli co platni, vyzbrojili nesmírné vojsko jednak k obraně své vlastní země a jednak pro útok na zemi druhou. Chystali se s ním uţ vytrhnout na nepřítele, jeţto však nechtěli ponechat království bez vlády a věděli, ţe hrabě Walther z Antverp je ušlechtilý, moudrý muţ, ţe jim věrně slouţí a je jim přátelsky oddán, rozhodli se, ţe se spíše hodí pro poklidný úřad neţ pro válečné útrapy (ačkoli se Walther vyznal i ve válečném umění znamenitě), a ustanovili ho za sebe nejvyšším správcem francouzského království. Teprve pak se vydali na svou výpravu.

Walther tedy začal spravovat svěřený úřad a dělal to rozváţně a řádně; ve všech věcech se radil s královnou a její snachou, a třebaţe spadaly obě pod jeho ochranu a pravomoc, přece jen je ctil jako své paní a velitelky.

Řečený Walther měl překrásnou postavu a bylo mu kolem čtyřiceti let; měl hezké zpŧsoby a byl tak milý, ţe by se mu byl v tom nemohl ţádný jiný šlechtic rovnat. Mimo to byl nejšvarnější a nejjemnější rytíř té doby a strojil se jako ţádný jiný.

V té době, kdy byl francouzský král a jeho syn ve válce, o níţ byla řeč, stalo se, ţe Waltherovi zemřela paní, jeţ mu zanechala dvě děti - jedno muţského a druhé ţenského pohlaví -, a jeţto Walther nepřestal docházet na dvŧr obou jmenovaných paní, s nimiţ často hovořil o potřebách království, padl do oka paní králova syna.

Jak se tak ale neustále s převelikým zalíbením dívala na jeho postavu a mravy, zahořela k němu tajnou horoucí láskou, a vidouc, ţe ona je mladá a svěţí, on pak bez ţeny, mínila, ţe by mohla lehko dojít k cíli svých tuţeb; měla totiţ za to, ţe celé věci nestojí v cestě nic jiného neţ její stud, a proto se rozhodla, ţe stud odvrhne a vše mu vyjeví.

Jednoho dne, kdyţ byla doma sama, usoudila, ţe vhodná doba nadešla, a poslala si pro něho, jako by s ním chtěla pohovořit o nějaké jiné věci.

Hrabě, jehoţ myšlenky byly velmi vzdálené myšlenkám paní králova syna, šel bez meškání k ní; podle jejího přání usedl na její lŧţko v komnatě, kde byli jen sami dva, a dvakrát po sobě se jí optal, proč si ho dala k sobě povolat. Paní všecka rozechvělá mlčela, zardívala se studem, aţ posléze nutkána láskou skoro v pláči trhaně promluvila:

"Nejdraţší, sladký příteli a pane mŧj, jste moudrý muţ a dobře tedy jistě víte, jak křehcí jsou muţi i ţeny a jak rozličné příčiny zpŧsobují, ţe někdo je křehký méně, druhý více.

Spravedlivý soudce nesmí proto určovat stejný trest za stejné provinění rŧzně postavených lidí. Mohl by někdo popřít, ţe nějaký chuďas či nějaká chudá ţena, která si vydělává namáhavě ţivobytí, zaslouţí větší trest, kdyţ je nutkána láskou a poddá se jí, neţ kdyţ se toho dopustí nějaká bohatá zahálčivá ţena, jeţ si není zvyklá odříkat si nic, po čem zatouţí?

Myslím, ţe nikdo.

Z téţe příčiny soudím, ţe podstatnou částí toho, co omlouvá nějakou paní, jeţ se nechala náhodou strhnout k lásce, jsou právě zmíněné okolnosti a zbývající část omluvy - kdyţ uţ se

stalo, ţe miluje - tvoří pak to, ţe si vyvolila moudrého a zdatného milence. Podle mého mínění se u mne vyskytují obě dvě okolnosti, báje jich ještě víc; všechny mě nabádají, abych milovala - třeba mé mládí a nepřítomnost mého manţela -, a všechny mi teď musí být k sluţbám, abych mohla ve vašich očích obhájit svou ohnivou lásku. Dosáhnou-li pak toho, čeho musí dosáhnout u moudrých muţŧ, prosím vás, abyste mi poskytl radu a pomoc v tom, oč vás poţádám.

Přiznávám se, ţe pro nepřítomnost mého muţe nemohu odolat nutkání svého těla ani návalu lásky, které mají takovou sílu, ţe mnohokrát zmohly a zmáhají nejenom něţné ţeny, ale i ty nejsilnější muţe - a protoţe ţiji v pohodlí a nečinnosti, jak vidíte, nechala jsem se strhnout k slastem lásky a zamilovala jsem se. Vím, ţe takováto událost by nebyla nepočestná, i kdyby vyšla najevo, a proto myslím, ţe není nikterak nepočestná, je-li a zŧstane-li skryta, neboť Amor byl ke mně tak milostivý, ţe mě nejenom nepřipravil o soudnost, tak potřebnou při volbě milence, ale propŧjčil mi ji v hojné míře: a ukázal mi vás, jenţ jste hoden toho, abyste byl milován takovou paní, jako jsem já. Nemýlím-li se ve svém úsudku, mám za to, ţe jste nejkrásnější, nejlíbeznější a nejroztomilejší rytíř, jakému není v celém francouzském království rovno - a stejně tak jako mohu říci já, ţe jsem bez chotě, mŧţete říci zase vy, ţe nemáte manţelku.

Prosím vás proto při vší lásce, kterou k vám chovám, abyste mi neodpíral lásku svou, ale abyste se slitoval nad mou mladostí, jeţ se pro vás stravuje jako led v ohni."

Po těchto slovech jí vytryskly z očí tak hojné slzy, ţe nebyla s to hovořit dál a naléhat na něho dalšími prosbami, ačkoli to měla v úmyslu. V pláči sklopila oči a jako přemoţena poloţila hlavu na hruď kníţete.

Hrabě byl na výsost věrným rytířem, i počal její ztřeštěnou lásku kárat těmi nejpřísnějšími slovy, odstrkoval paní, jeţ se mu jiţ chtěla vrhnout kolem krku, od sebe a zapřísahal se jí, ţe by se raději dal rozčtvrtit, neţ by nějak poskvrnil čest svého pána či přivolil k tomu, aby se toho dopustil někdo jiný..

Sotvaţe paní zaslechla tato slova, zapomněla ruče na lásku a všecka rozpálena hněvem řekla:

"Vy mnou tedy chcete za mou lásku pohrdat, bídný rytíři? Chcete-li však mne nechat zemřít, dá Bŧh, ţe i já najdu prostředek, abyste zemřel či abyste jinak zmizel ze světa!"

Sotvaţe domluvila, vjela si oběma rukama do vlasŧ, a kdyţ si je rozcuchala a poškubala, roztrhla si i šaty na ňadrech a pak začala mohutně křičet:

"Pomoc, pomoc, hrabě z Antverp mi chce učinit násilí!"

Kdyţ hrabě viděl, co se děje, nezaváhal ve svém svědomí, ale zatanula mu na mysli dvorská zášť a dostal strach, aby nebylo špatnosti této paní dopřáno více víry neţ jeho nevině; povstal proto co nejrychleji, vyšel z komnaty a prchal z paláce do svého domu. Zde bez dlouhého uvaţování posadil své děti na koně, sám se rovněţ vyšvihl do sedla a ujíţděl, jak mohl nejrychleji, rovnou do Calais.

Pokřik panin přivolal mnoho lidí, kteří nejenom uvěřili jejím slovŧm, kdyţ ji spatřili a seznali, proč křičí, ale ještě k tomu přidali, ţe hrabě stavěl na odiv svou roztomilost a vybrané

zpŧsoby proto tak dlouho, aby dosáhl tohoto cíle. Rozběhli se proto zuřivě k jeho domovu, aby hraběte jali - a kdyţ ho nenalezli, vyloupili nejprve celý dŧm a pak jej aţ do základŧ

zničili.

Novina se dostala v té znetvořené podobě - jak byla vypravována - i do pole králi a jeho synovi a oba dva velmi pobouřila. Odsoudili hned hraběte a jeho potomstvo do věčného vyhnanství a slíbili obrovskou odměnu tomu, kdo by jim ho vydal ţivého nebo mrtvého.

Hrabě, kormoutě se, ţe se sám svým útěkem proměnil z nevinného ve viníka, dorazil do Calais, kde se nedal nikým poznat a kde nikdo nepoznal jeho, přepravil se ruče do Anglie a v nuzných šatech se vydal do Londýna. Ještě neţ však do něho vkročil, obšírně poučil obě své děti, a to zejména o dvou věcech. Především, ţe musí trpělivě snášet chudobný stav, do něhoţ

je zároveň s ním uvrhl nezaviněně osud, a dále o tom, ţe se musí mít co nejobezřetněji na pozoru, aby nikdy nikomu neprozradily - je-li jim ţivot milý -, odkud pocházejí a čí jsou děti.

Synek, jenţ slul Luis, byl tehdy asi devítiletý a dcerce, jeţ se jmenovala Violante, nebylo snad ještě ani sedm let. Pokud však připouštěl jejich věk, pochopili otcovo ponaučení velmi dobře a později to také dokázali skutky.

Hrabě chtěl oběma vše usnadnit i pojal nápad změnit jim jména; nazval proto hocha Pierrot a děvče Jeanetta.

V nuzných šatech s nimi pak dorazil do Londýna a zde začal chodit ţebrotou, jak to vídáme dělat francouzské tuláky.

Jednou zrána stáli za tímto účelem u kteréhosi kostela a tu se stalo, ţe jedna veliká paní -

manţelka jednoho z maršálkŧ anglického krále - uzřela při odchodu z kostela hraběte s jeho dvěma dětmi, jak prosí o almuţnu. Otázala se ho, odkud je a zda to jsou jeho děti, načeţ jí hrabě odvětil, ţe je z Pikardie a byl odtud nucen kvŧli zločinu svého staršího syna uprchnout s těmito dvěma dětmi, jeţ jsou také jeho.

Paní byla velmi soucitná; upřela oči na děvčátko, které se jí tuze líbilo, neboť bylo hezké, zpŧsobné a roztomilé, a pravila:

"Dobrý muţi, jestliţe je ti po chuti dát do mých sluţeb svou dcerku, ráda ji přijmu, neboť pěkně vypadá! A vyroste-li pak jednou v řádnou ţenu, provdám ji ve vhodné době tak, ţe se jí dobře povede."

Hraběti byl tento návrh velmi vhod i souhlasil s ním bez okolkŧ a se slzami v očích odevzdal svou dcerku oné paní, poroučeje ji v její dobrotivost.

Kdyţ takto zaopatřil svou dceru - neboť dobře věděl, komu ji svěřil -, rozhodl se, ţe uţ déle v Londýně nepobude, a vydal se na ţebrotu dál. Prošel celým ostrovem a dorazil s Pierrotem aţ

do Walesu nikoli bez velkých útrap, jeţto nebyl zvyklý chodit pěšky.

Zde ţil jiný královský maršálek, jenţ vydrţoval veliký dŧm a hojnou čeleď a na jehoţ dvoře se často začal objevovat i hrabě se svým synem, aby si tu sehnali něco pro obţivu.

A jeţto zde často syn řečeného maršálka spolu s ostatními dětmi šlechticŧ provozoval rŧzné dětské hry, jako je běhání a skákání, přidruţil se k nim i Pierrot a brzy si počínal ve všech těch cvicích, jeţ prováděl, velmi zručně, ba ještě obratněji neţ všichni ostatní.

Několikrát ho zde zahlédl sám maršálek, a protoţe nalezl v hochově chování a zpŧsobech zalíbení, optal se jednou, kdo to je.

Kdyţ mu bylo řečeno, ţe je to syn jednoho chuďase, který si tam občas chodívá pro almuţnu, dal maršálek o hocha poţádat a hrabě, jenţ neprosil Pánaboha o nic jiného, mu hocha ochotně dal, třebaţe se s ním velmi těţko loučil.

Kdyţ se hrabě takto postaral o svého syna a dceru, rozhodl se, ţe se uţ v Anglii déle nebude zdrţovat, vydal se do Irska, a doraziv do Stamfordu, stal se sluhou u jednoho venkovského Šlechtice. Vykonával tu všechny práce, jeţ příslušejí péči sluhy nebo pacholka, a pobyl zde -

aniţ byl někým poznán - drahný čas ve veliké dřině a psotě.

Violante, zvaná Jeanetta, rostla u urozené paní v Londýně co do věku, těla a krásy a paní i její manţel i všichni ostatní v domě i jinde ji měli v takové oblibě, ţe to bylo aţ podivuhodné; kaţdý, kdo spatřil její mravy a zpŧsoby, říkal, ţe si zaslouţí té největší blaţenosti a cti. Proto ona urozená paní, jeţ ji přijala od jejího otce a jeţ se nikdy nemohla o Jeanettě dovědět nic víc neţ to, co věděla od něho, pojala rozhodnutí, ţe Jeanettu provdá ctně a přiměřeně k stavu, k němuţ podle úsudku urozené paní Jeanetta náleţela.

Ale Bŧh, jenţ spravedlivě váţí lidské zásluhy, znal, ţe je Jeanetta urozená ţena a ţe pyká za cizí hřích bez své vlastní viny, a proto rozhodl jinak; ona urozená dívka se nedostala za ţádného sprostého muţe, a je proto třeba věřit, ţe i to, co se pak stalo, rozhodl a dovolil ve své dobrotivosti On.

Urozená paní, u níţ dlela Jeanetta, měla se svým manţelem jediného syna a toho jak ona, tak jeho otec na výsost milovali nejen proto, ţe byl jejich synem, ale i z té příčiny, ţe si to zasluhoval pro svou ctnost a své znamenité vlastnosti - neboť všechny ostatní převyšoval mravy, zdatností i krásným vzrŧstem. Byl asi jen o šest let starší neţ Jeanetta, a kdyţ se tak díval na její nesmírnou krásu a pŧvaby, zamiloval se do ní tak horoucně, ţe kromě ní nic jiného na světě neviděl. Jeţto se však domníval, ţe je Jeanetta nízkého pŧvodu, neměl odvahu poţádat otce a matku, aby mu ji dali za manţelku;

bál se, ţe bude peskován za to, ţe miluje osobu tak nízkého postavení, a proto svou lásku skrýval, jak jen mohl, coţ ho rozněcovalo ještě víc, neţ kdyby ji byl vyjevil.

To zpŧsobilo, ţe z přemíry strastí onemocněl - a váţně. K jeho ošetřování bylo proto povoláno hojně lékařŧ, kteří sice několikrát prozkoumali jeho moč, přesto však nemohli přijít na to, čím ochořel - a tak se nakonec všichni dohromady vzdali naděje na jeho uzdravení.

Otec i matka měli z toho takový ţal a zármutek, ţe větší by snad uţ byli neunesli - a častokrát se ho s dojemnými prosbami vyptávali, co ho bolí: on jim však odpovídal jen vzdechy anebo tím, ţe cítí, jak všecek schází.

Jednoho dne, kdy seděl u něho jeden velmi mladý, ale vědy tuze znalý lékař a drţel ho za paţi v těch místech, kde se zkoumá tep, přihodilo se, ţe z nějaké příčiny vešla do komnaty, v níţ

leţel, Jeanetta, jeţ ho kvŧli jeho matce pečlivě ošetřovala. Sotvaţe ji jinoch uzřel, nepromluvil sice ani slovo, ani se nepohnul, ale pocítil v srdci tak mohutný milostný ţár, ţe mu tepna začal

bušit mnohem silněji neţ obvykle; lékař to ihned postřehl, uţasl nad tím, ale zŧstal tiše seděl, aby zjistil, jak dlouho toto bušení potrvá.

Kdyţ Jeanetta odešla z komnaty, bušení přestalo; i usoudil z toho lékař, ţe patrně přišel na příčinu jinochovy nemoci. Nepouštěje jinochovo zápěstí, předstíral po chvíli, ţe se chce Jeanetty na něho otázat, a dal si ji proto zavolat. Přišla neprodleně, ale jen vstoupila do komnaty, jinochovi se opět rozbušil tep a uklidnil se teprve tehdy, kdyţ děvče odešlo. Lékař -

maje za to, ţe bezpečně odhalil chorobu - vstal, vzal si stranou jinochova otce a matku a řekl jim:

"Uzdravení vašeho syna nezávisí na pomoci lékařŧ, ale spočívá v rukou Jeanetty; podle některých známek jsem zjevně seznal, ţe jinoch Jeanettu ohnivě miluje, ačkoli ta o tom zhola netuší, jak jsem se přesvědčil na vlastní oči - takţe teď víte, co máte dělat, je-li vám ţivot vašeho syna drahý."

Kdyţ to uslyšel urozený pán a jeho choť, byli šťastni, ţe se našel aspoň nějaký prostředek na záchranu jejich syna, ačkoli je velmi tíţilo, ţe to, čeho se nejvíc obávali, je pravda - ţe totiţ

budou muset dát Jeanettu svému synovi za manţelku.

Zašli proto po odchodu lékařově za nemocným a paní k němu takto promluvila:

"Milý synu, nikdy bych nebyla věřila, ţe bys mohl přede mnou zatajit nějaké své tajemství, zvláště kdyţ jsi viděl, ţe ti nesplnění tvé touhy ţivot uţírá. Mohl jsi přece a mŧţeš být jist, ţe bych byla udělala pro tebe - jako pro sebe samu - vše, co by tě učinilo šťastným, i kdyby to byla věc nepřináleţitá. Stalo se však - kdyţ uţ jsi to učinil -, ţe Pánbŧh byl k tobě milosrdnější neţ ty sám a odhalil nám příčinu tvé choroby, abys na ni nezemřel. Nestŧněš na nic jiného neţ na horoucí lásku, kterou chováš k jednomu děvčeti - ať uţ je to kdokoli.

Nemusel ses však stydět dát to najevo, jeţto tvŧj věk si vyţaduje milování, a kdyby ses nezamiloval, byla bych o tobě nevalného mínění. Neostýchej se proto, milý synu, přede mnou a s dŧvěrou mi vyjev všechna svá přání - i tu trudnomyslnost, i to hoře, jeţ máš a z něhoţ

vyvěrá tvá choroba. Odhoď je od sebe, vzmuţ se a buď jist, ţe vše, co budeš poţadovat pro své uspokojení, vykonám podle svých sil, neboť tě miluji víc neţ sebe samu. Zaplaš stud a strach a pověz mi, mohu-li pro tvou lásku něco učinit - a jestliţe neshledáš, ţe se starám ze všech sil, abys dosáhl svého cíle, měj mě za nejkrutější matku, jaká kdy přivedla syna na svět."

Jinoch vyslechl matčina slova, při nichţ se zprvu hanbil, ale pak ve svém nitru rozváţil, ţe mu nikdo nemŧţe tolik jako ona pomoci dosáhnout toho, po čem touţí, zaplašil stud a takto k ní promluvil:

"Paní máti, k skrývání mé lásky mě nepřimělo nic jiného neţ to, ţe jsem u většiny lidí zpozoroval, ţe se nechtějí, jakmile přijdou do let, zanic rozpomenout, jak to bývalo, kdyţ byli rovněţ mladí. Jeţto však vidím, jak rozváţně se na to díváte, nejenomţe nezapřu to, co jste právě postřehla a o čem jste mluvila, ale vyjevím vám také i to, o koho jde - ovšem za té podmínky, ţe splníte podle své moţnosti to, co jste slíbila, a tak mě moţná zase uzdravíte."

Urozená paní, spoléhajíc příliš na cosi, k čemu nemělo dojít tak, jak si to představovala, horlivě na jeho slova odvětila, aby jí jen bez obav odhalil svá přání, ţe se sama bez otálení přičiní, aby jeho tuţby došly naplnění.

"Paní máti," pravil na to jinoch, "do tohoto rozpoloţení, v němţ mě vidíte, mne přivedla nemalá krása a chvályhodné mravy naší Jeanetty a skrze ně to, ţe jsem jí nemohl dát svou lásku najevo, tím méně si ji naklonit - jakoţ i ta okolnost, ţe jsem se neosmělil dát někomu svou lásku najevo. A jestli mi tak anebo onak neopatříte, co jste mi slíbila, buďte jista, ţe nebudu dlouho naţivu."

Paní připadalo, ţe pro tuto chvíli se hodí spíše útěcha neţ výtky, a proto s úsměvem pravila:

"Kvŧli tomuhle jsi tedy, milý synu, upadl do nemoci? Buď klidné mysli, a aţ se vyléčíš, nech jednat mne."

Jinoch byl od té chvíle pln nadějí a jeho stav začal velmi brzy jevit známky převelikého zlepšení; paní z toho měla radost a chystala se, ţe splní, co slíbila.

I zavolala si jednoho dne Jeanettu a jako ţertem se jí tuze přívětivě optala, zda má nějakého milence.

Jeanetta, celá ruměná, jí odvětila:

"Paní, chudé dvorní dámě, jako jsem já, kterou vyhnali z domova a která musí jako já slouţit cizím lidem, nepřísluší, ani se to pro ni nehodí, aby pomýšlela na lásku."

"Jestliţe nikoho nemáte," pravila jí paní, "chceme vám jednoho opatřit; bude se vám s ním radostně ţít a budete se s ním ještě víc těšit ze své krásy, neboť se nesluší, aby tak krásná dvorní dáma, jako jste vy, ţila bez milence."

Jeanetta jí odvětila:

"Paní, vytáhla jste mě z nuzoty, v níţ jsem ţila se svým otcem, a vychovala jste mě jako svou dceru, měla bych vám proto splnit vše, co se vám uráčí. V této věci však vám nemohu vyhovět a myslím, ţe je to tak správné. Zráčí-li se vám dát mi manţela, budu se ho snaţit milovat; nikoho jiného však milovat nebudu, a jeţto z dědictví po mých zesnulých předcích mi nezŧstalo nic neţ má poctivost, budu ji opatrovat a střeţit, pokud budu ţiva."

Paní nahlédla, ţe tato slova značí pravý opak toho, oč usilovala, aby mohla splnit slib, jejţ

dala synovi, a ačkoli v duchu Jeanettu za její slova schválila - neboť byla rozumná ţena -, přesto řekla:

"Jakţe, Jeanetto? Kdyby Jeho Milost král, jenţ je ještě mladý rytíř, ţádal od tak překrásné dvorní dámy, jako jsi ty, aby mu tvá láska skytla nějakou rozkoš, ty bys mu ji odepřela?"

Jeanetta jí na to bez okolkŧ řekla:

"Král by mi mohl učinit násilí, ale s mým souhlasem by ode mne dosáhl jen toho, co je počestné."

Paní pochopila, jak Jeanetta smýšlí, nedomlouvala jí proto uţ dál a usmyslila si, ţe Jeanettu podrobí zkoušce. Řekla synovi, aby se stavěl, jako by uţ byl zdráv, ţe se postará, aby zŧstal v komnatě s Jeanettou o samotě. A pravila dále, aby se tam sám snaţil dosáhnout od Jeanetty,

po čem dychtí, neboť prý se jí zdá pramálo počestné přimlouvat se jako kuplířka za svého syna a dívky jeţ je v jejích sluţbách.

Synovi urozené paní to bylo krajně proti mysli a jeho stav se v té chvíli zhoršil. Paní vidouc, co se děje, odhalila Jeanettě svŧj záměr úplně, ale kdyţ shledala, ţe je tak zatvrzelá, jakou ji nikdy neviděla, pověděla svému choti, co udělala, načeţ se oba dohodli, ačkoli jim to bylo zatěţko, ţe ji dají synovi za manţelku, neboť chtěli mít raději syna naţivu, byť i ţenatého s paní, jeţ se mu rodem nevyrovnala, neţ neţenatého, ale mrtvého.

A tak po mnohém rokování také učinili.

Jeanetta se z toho velmi radovala a z celého svého zboţného srdce děkovala Pánubohu, ţe na ni nezapomněl. Přesto však o sobě neprohlásila, kdo je, a nadále říkala, ţe je dcerou jednoho Pikarďana.

Jinoch se uzdravil a oslavil svatbu s takovým veselím, jak nikdo nikdy svatbu neslavil, a začal si s Jeanettou dopřávat pěkných časŧ.

Pierrot, jenţ zŧstal ve Walesu u maršálka krále anglického, dosáhl zatím přízně svého pána a vyrostl v překrásného, ztepilého a čackého jinocha, ţe nebyl hned takový druhý na celém ostrově, takţe se při klání, hrách na kolbišti a v rŧzných cvicích se zbraněmi nikdy nevyrovnal jeho zdatnosti. Jsa zván Pierrot Pikardský, byl všude znám a všude o něm šla dobrá pověst.

A podobně jako Bŧh nezapomněl na jeho sestru, dal téţ najevo, ţe nespouští ze zřetele ani Pierrota - neboť v oněch končinách začala řádit smrtelná morová nákaza, která skosila téměř polovinu obyvatel, nehledě na to, ţe podstatná část těch, kteří ho přeţili, uprchlá do jiných končin, takţe celý ten kraj vypadal jako pustý.

Na tuto chorobu zemřel i sám maršálek a jeho paní a jeho syn a mnozí další - jeho bratři, synovci a všichni příbuzní - a naţivu zŧstala jen dcera maršálkova, která uţ byla na vdávání a Pierrot, s několika jinými lidmi z čeledi. A protoţe Pierrot byl znamenitý a zdatný muţ, ráda si ho dcera maršálkova na radu mnoha obyvatel, kteří zŧstali naţivu, vzala a udělala ho pánem všeho, co jí připadlo jako dědictví. Král anglický pak, kdyţ se krátce nato dověděl, ţe je maršálek mrtev, jmenoval a ustanovil svým maršálkem Pierrota Pikardského, protoţe znal, jak je zdatný.

To jsou v krátkosti příhody obou nevinných dítek hraběte z Antverp, které zanechal napospas osudu.

Uplynulo jiţ osmnáct let od té doby, co hrabě z Antverp uprchl z Paříţe. Bědně ţivořil v Irsku, musel přetrpět mnoho strastí, a jeţto uţ cítil ve svých kostech stáří, posedla ho touha dovědět se pokud moţno nějaké zprávy o tom, co se stalo s jeho dětmi. Viděl a cítil, jak se celý zevnějšek oproti dřívějším časŧm změnil a jak jeho tělo dlouhou dřinou zesílilo - ve srovnání s časy, kdy jako mladý muţ trávil ţivot v lenošnosti -, i opustil chŧd a špatně oděn toho, u něhoţ tak dlouho pobyl, vydal se do Anglie a bral se tam, kde zanechal Pierrota. Kdyţ

shledal, ţe je maršálkem a velkým pánem, a viděl, ţe je zdravý, silný a urostlý, velmi ho to potěšilo, nicméně pojal rozhodnutí, ţe se mu nedá poznat dříve, dokud se nedoví, co se stalo s Jeanettou.

Vydal se tedy znovu na cestu a bez oddechu kráčel aţ do Londýna,

kde se obezřetně vyptával na paní, u níţ zanechal svou dceru, i na to, jak se jí daří. Kdyţ se dověděl, ţe jeho dcera je manţelkou syna oné paní, velmi se z toho zaradoval a všechna minulá protivenství se mu zdálo nepatrná, neboť nalezl své děti naţivu a dobře zaopatřené. A jeţto dychtil po tom, aby svou dceru mohl spatřit, začal se potloukat kolem jejího domu jako ţebrák.

Jednoho dne ho tu spatřil Jakub Lamies - jak se jmenoval Jeanettin manţel -, slitoval se nad tím starým a chudým člověkem a nařídil jednomu ze svých sluhŧ, aby chuďasa zavedl do domu a dal mu z lásky boţí najíst - coţ sluha ochotně udělal.

Jeanetta měla s Jakubem jiţ několik dětí, z nichţ nejstaršímu nebylo víc neţ osm let. Byly to nejslušnější a nejlíbeznější děti na světě, a kdyţ viděly hraběte jíst, shlukly se kolem něho a radostně ho vítaly - jako by je hnala nějaká tajemná síla a jako by tušily, ţe je to jejich děd.

Hrabě je laskal a celoval u vědomí, ţe má kolem sebe své vnuky, takţe děti se od něho nechtěly hnout, ačkoli je ten, kdo na ně dohlíţel, neustále volal. Kdyţ to Jeanetta uslyšela, vyšla z komnaty, vstoupila do místnosti, kde byl hrabě, a pohrozila dětem výpraskem, jestliţe neučiní, co si přeje jejich vychovatel. Děti se rozplakaly a začaly se vymlouvat, ţe chtějí zŧstat u toho hodného muţe, který je má raději neţ jejich vychovatel, čemuţ se paní i hrabě zasmáli.

Kdyţ paní vešla, hrabě povstal, a chovaje se nikoli jako její otec, ale jako chuďas, pozdravil svou dceru jako velikou dámu a měl nesmírnou radost z toho, ţe ji vidí. Paní ho však nepoznala ani teď, ani potom, neboť jeho podoba se oproti dřívějšku nesmírně změnila: hrabe vyhlíţel staře, byl šedivý a vousatý, pohublý a snědý, takţe vypadal jako docela jiný člověk.

Kdyţ paní viděla, ţe se děti nechtějí od něho odtrhnout, ale ţe pláčou, kdyţ mají být odvedeny, řekla vychovateli, aby tedy bylo nějakou chvíli po jejich.

Tak děti zŧstaly ve společnosti onoho čackého muţe, ale tu se stalo, ţe se vrátil Jakubŧv otec, a kdyţ se dověděl o celé věci od vychovatele, řekl - jeţto se díval na Jeanettu svrchu:

"Jen ať je po jejich ve jménu neštěstí, jeţ je - dá Bŧh - potká. Jsou takové, jaké podle svého pŧvodu musí být. Po matce pocházejí z pobudy, a nelze se proto divit, ţe se cítí u pobudy nejlíp."

Kdyţ hrabě vyslechl tato slova, byl z nich velmi zarmoucen, pokrčil však pouze rameny a snesl tuto pohanu - jako uţ strpěl mnohé jiné.

I Jakub se dověděl, jakou radost měly děti z toho dobrého muţe - tedy z hraběte -, a protoţe děti miloval a nechtěl, aby plakaly,

rozkázal - i kdyţ mu to nebylo příliš po chuti -, aby toho chuďasa přijali, bude-li zde chtít zŧstat a vykonávat nějakou sluţbu.

Hrabě odvětil, ţe tu rád zŧstane, ale ţe nezná nic jiného neţ opatrovat koně, čímţ prý se zabýval celý svŧj ţivot. Byl mu tedy přidělen jeden kŧň a hrabě pokaţdé, kdyţ se o něho postaral, šel si hrát s dětmi.

Zatímco Štěstěna vedla podle svých záměrŧ hraběte z Antverp a jeho děti po těchto cestách, přihodilo se, ţe francouzský král, jenţ uzavřel s Němci mnoho příměří, zemřel a za krále byl po něm korunován jeho syn, jenţ měl za manţelku paní, kvŧli níţ byl hrabě ve vyhnanství.

Nový král vyčkal, aţ poslední příměří s Němci vyprší, načeţ rozpoutal nesmírně krutou válku

- do níţ mu král anglický jakoţto nový příbuzný poslal mnoho lidu pod vedením Pierrota, svého maršálka, a Jakuba Lamiense, syna druhého svého maršálka, s nímţ táhl do pole i onen starý muţ, to jest hrabě, a nikým nepoznán slouţil dlouho v Jakubově vojsku jako pacholek a zde si velmi zdatně vedl radou i skutkem co zdatný muţ a vykonal tu velmi dobře více, neţ se od něho ţádalo.

Za války pak se stalo, ţe těţce onemocněla královna. Cítíc, ţe se blíţí její poslední hodinka, vyzpovídala se zkroušeně ze všech svých hříchŧ arcibiskupovi rouenskému, jenţ byl povaţován za přesvatého a dobrého člověka; a mezi ostatními hříchy mu pověděla i to, jak velkého bezpráví se dopustila na antverpském hraběti. Nespokojila se však jen tím, ale v přítomnosti mnoha jiných znamenitých muţŧ pověděla, jak se to všecko zběhlo, a poprosila je, aby naléhali na krále, aby bylo hraběti opět vráceno jeho pŧvodní postavení - a není-li uţ

naţivu, aby bylo vráceno aspoň jeho dětem.

Krátce potom opustila tento svět a byla ctně pohřbena.

Kdyţ se tuto zpověď dověděl král, bolestně zavzdychal nad křivdami, jeţ byly tomuto znamenitému muţi zpŧsobeny, dal v celém vojsku a široko daleko po celé zemi rozhlásit zvěst, ţe ten, kdo mu podá zprávy o hraběti z Antverp nebo o některém jeho dítěti, obdrţí za kaţdého, o němţ poví, bohatou odměnu, neboť z královniny zpovědi seznal, ţe se hrabě neprovinil v té věci, kvŧli níţ šel do vyhnanství, a oznámil i to, ţe vrátí postiţeným pŧvodní, ba moţná vyšší postavení, neţ měli předtím.

Kdyţ tato zvěst dospěla k sluchu hraběte, jenţ slouţil jakoţto pacholek, ověřil si, zda to tak skutečně je, načeţ se vypravil bez meškání k Jakubovi a poprosil ho, aby šel s ním k Pierrotovi, neboť prý mu zamýšlí ukázat to, co král hledá.

Kdyţ pak byli všichni tři pohromadě, řekl hrabě Pierrotovi, který uţ také pomýšlel na to, ţe odhalí, kým je:

"Pierrote, Jakub, jenţ stojí před tebou, má za manţelku tvou sestru, ale dosud nedostal věno.

A jeţto si nepřeji, aby tvá sestra byla bez věna, chci, aby onu velikou odměnu, kterou král slibuje za tebe, dostal on a nikdo jiný.. Nechť oznámí králi, ţe jsi syn hraběte z Antverp, a ať to udělá i za Violantu, tvou sestru a jeho manţelku, a rovněţ tak i za mne, neboť hrabě z Antverp jsem já, váš otec."

Pierrot se při těchto slovech pozorně na hraběte zadíval a v té chvíli ho poznal. I vrhl se mu v pláči k nohám a objímaje ho děl:

"Otče mŧj, zde srdce vás vítám."

Jakub - kdyţ uslyšel, co řekl hrabě, a spatřil, co učinil Pierrot, byl jat takovým úţasem a takovou radostí, ţe málem nevěděl, co má dělat. Posléze však dopřál slovŧm hraběte víry, zastyděl se za ohavná slova, jimiţ častoval hraběte - sluhu, klesl mu k nohám s pláčem a pokorně ho prosil, aby mu hrabě prominul všechny potupy, jichţ se na něm předtím dopustil, načeţ hrabě mu vše dobrotivě prominul a zdvihl Jakuba ze země.

Poté si všichni tři vyprávěli o tom, co všechno kdo proţil, přičemţ bylo jak mnoho pláče, tak i mnoho radosti a Pierrot s Jakubem posléze pojali úmysl obléci hraběte do nového šatu. Hrabě

to však nechtěl na ţádný zpŧsob připustit, neboť chtěl, aby ho Jakub - aţ bude jist, ţe obdrţí slíbenou odměnu - předvedl před krále tak jak jest, v tomto oděvu pacholka, aby se král tím více hanbil.

Jakub s hrabětem a Pierrotem předstoupil tedy před tvář krále a nabídl mu, ţe přivede jak hraběte, tak jeho děti, jestliţe dostane odměnu, jak to bylo vyhlášeno.

Král dal okamţitě přinést ony odměny - nad nimiţ Jakubŧv zrak uţasl - a kázal, aby si je odnesl, jestliţe skutečně ukáţe hraběte a jeho děti, jak to slíbil.

Jakub se tedy otočil, postavil před sebe hraběte - svého pacholka - a Pierrota, načeţ řekl:

"Královská Milosti, tu je otec a jeho syn. Dceru, která je mou chotí a jeţ není zde, uzříte s pomocí boţí zanedlouho."

Po těchto slovech pohlédl král na hraběte, a ačkoli se hrabě proti tomu, jak vypadal dříve, velmi změnil, přece jen ho král po chvilce prohlíţení poznal. Skoro se slzami v očích pozdvihl klečícího hraběte ze země, objal ho a políbil - poté přátelsky přivítal i Pierrota, načeţ velel, aby hraběti byla dána taková hojnost oděvŧ, čeledi, koní a nářadí, kolik toho všeho má mít tak urozený člověk.

Tak se také stalo.

Král pak velmi obdařil i Jakuba a nakonec si přál, aby mu vypověděli všechny své příhody.

Kdyţ Jakub přijal ony veliké odměny za to, ţe objevil hraběte a jeho děti, řekl mu hrabě:

"Vezmi toto vše, co ti uštědřila velkomyslnost Jeho Milosti krále, a nezapomeň říci svému otci, ţe tvoje děti a jeho i moji vnuci nepocházejí po matce z ţádného pobudy."

Jakub přijal dary a povolal do Paříţe svou manţelku a matku. Přibyla sem i Pierrotova choť, a tak tu všichni pobývali ve veliké radosti s hrabětem, jejţ král opět uvedl do drţení všech jeho statkŧ a učinil ho ještě větším pánem, neţ byl dříve. Poté se kaţdý vrátil s královým povolením do svého domova a hrabě zŧstal v Paříţi. Ţil tu aţ do své smrti v daleko větší cti a slávě neţ předtím.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Bernabo z Janova je podveden Ambrogiuolem, takţe přijde o všecko, a přikáţe, aby jeho nevinná manţelka byla zabita. Ta však unikne a v muţském oděvu slouţí sultánovi. Posléze nalezne podvodníka Ambrogiuola a přivede Bernaba do Alexandrie. Kdyţ je potom podvodník potrestán a ona sama oblékne opět ţenské šaty, vrátí se s manţelem bohatá do Janova.

Kdyţ Elisa dojemným příběhem učinila zadost své povinnosti, tu se královna Filomena, jeţ

byla krásné a veliké postavy a tvář měla líbeznější a úsměvnější neţ všechny ostatní ţeny, pŧvabně uchystala k vyprávění a pravila:

"Je nutno zachovat úmluvu s Dioneem, a protoţe je na řadě uţ jenom on a já, povím vám nejdříve svŧj příběh já, a on, jenţ si to vy prosil, bude vypravovat poslední."

Po těchto slovech začala takto vyprávět:

Mezi prostým lidem je velmi rozšířeno přísloví, ţe kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá; pravdivost tohoto rčení nejlépe dokazují příhody, které se někdy stávají. Mám proto, nejdraţší paní, i já chuť dokázat vám, ţe je pravda, co se říká: přitom ovšem se budu ve vyprávění drţet daného námětu - a doufám, ţe vám nebude proti mysli, ţe jste mŧj příběh vyslechly, neboť z něho zvíte, jak je třeba mít se na pozoru před podvodníky.

V Paříţi bylo jednou na hospodě několik velmi bohatých italských kupcŧ, kteří sem přijeli z rŧzných dŧvodŧ, jak uţ to tak mezi kupci chodívá. A jednoho večera pak, kdyţ všichni jako obvykle vesele povečeřeli - začali si povídat o rŧzných věcech; hovořili o tom i o onom, a tak se řeč stočila i na jejich paní, které nechali doma, a jeden z kupcŧ se ţertem takto rozhovořil:

"Nevím, jak si počíná ta moje, zato však dobře vím, ţe kdyţ mi tady přijde pod ruku nějaké děvče, které se mi líbí, přestanu se ohlíţet na lásku, kterou mám ke své manţelce, a uţiji si s tím děvčetem, co mohu."

Jiný na to řekl:

"A já to dělám zrovna tak, neboť má paní si shání nějaké vyraţení, ať tomu věřím nebo nevěřím, a proto si myslím: jak ona mně, tak já jí - neboli: jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá."

Třetí dospěl ve své řeči takřka k témuţ rčení a všichni - jak to vypadalo - se shodli v tom, ţe paní, jeţ zanechali doma, jistě nemaří čas.

Nesouhlasil s nim jen jeden kupec, jenţ se jmenoval Bernabo Lomellin a byl z Janova; ujišťoval, ţe obzvláštní milost Páně mu dopřála za manţelku paní svrchovaně obdařenou všemi těmi ctnostmi, jeţ mají míti paní, ba z větší části i rytíři nebo páţata, a ţe se jeho paní v Itálii ţádná jiná nevyrovná. Jeho choť prý je krásná, má hezkou postavu, je velmi mladá, obratná a hbitá, a všechno to, co má umět paní, jako jsou třeba výšivky z hedvábí a podobné věci, umí prý daleko lépe neţ všechny ostatní. Mimo to prý není na světě takový panoš nebo sluha, který by ho dovedl líp nebo pozorněji obslouţit u stolu nějakého velmoţe, neţ to dovede ona, jeţto prý je velmi rozumná, prozíravá a znamenitých mravŧ. Vedle toho ji chválil, ţe dovede jezdit na koni, lovit se sokolem, číst, psát a počítat líp, neţ kdyby byla kupec - a po dlouhém vychvalování své paní dospěl k tomu, o čem se hovořilo: zapřísahal se, ţe není moţné nalézt počestnější a cudnější ţenu, neţ je jeho choť - a proto prý on pevně věří, ţe by se jeho manţelka nespustila s jiným muţem, i kdyby dlel deset rokŧ nebo neustále mimo dŧm.

Mezi kupci, kteří takto rozmlouvali, byl i jeden mladý obchodník, který se jmenoval Ambrogiuolo z Piacenzy, a ten se po této poslední chvále, kterou Bernabo vzdal své paní, začal smát z plna hrdla, a dělaje si z Bernaba úšklebky, ptal se ho, zda snad nemá samojediný tuto výsadu přímo od císaře. Bernabo trochu rozmrzen mu na to odvětil, ţe mu tuto milost udělil nikoli císař, ale Pánbŧh, který zmŧţe trochu více neţ císař, a tu Ambrogiuolo pravil:

"Ty sám věříš, ţe máš pravdu, a já o tvé víre nikterak nepochybuji, ale zdá se mi, ţe se málo ohlíţíš na to, jak uţ to tak na světě chodí. Kdyby ses totiţ o to staral, myslím si, ţe bys nebyl tak tupého ducha a ţe bys nepostřehl rŧzné okolnosti, které by tě přiměly k tomu, abys na tento námět hovořil trochu opatrněji. Rád bych si s tebou pohovořil o těchto věcech, protoţe

nechci, aby ses domníval, ţe my, kteří jsme tady mluvili o svých paních velmi nevázaně, máme za to, ţe naše manţelky jsou jiné a jinak uzpŧsobené neţ ta tvoje. Hovořili jsme tak proto, ţe nás k tomu vedlo poznání, jak to ve světě vypadá. Slýchal jsem vţdycky, ţe ze smrtelníkŧ, které stvořil Bŧh, je nejušlechtilejším tvorem muţ a potom teprve ţena. Obecně se má také za to, a činy do dokazují, ţe muţ je opravdu dokonalejší. Je nepochybně nadán větší dokonalostí a je pevnější a stálejší, neţ jsou ţeny, jeţ obecně vynikají nestálostí. Proč je tomu tak, bylo by moţno dokázat mnoho přirozenými příčinami, ale já je pro tuto chvíli ponechám stranou. I kdyţ je muţ nadán větší slabostí, přece se jen nemŧţe zdrţet toho, aby nedychtil po té, která se mu líbí, neřku-li po té, která se ho prosí, a aby z této touhy neudělal všecko moţné k dosaţení této ţeny, coţ se mu nestává jednou za měsíc, ale tisíckrát za den. Co myslíš, ţe udělá ţena, jeţ je od přírody vrtkavá, kdyţ muţ, který se vyzná a který ji miluje, pouţije proseb, pochlebenství, darŧ a tisíce jiných prostředkŧ? Myslíš, ţe odolá? I kdyţ to tvrdíš, nevěřím, ţe tomu ty sám věříš. Vţdyť sám říkáš, ţe tvá manţelka je ţena a ţe je z masa a kostí jako ostatní. Je-li tomu tedy tak, hárají v ní tytéţ touhy a jsou v ní jako v ostatních ţenách skryty tytéţ síly, jimiţ vzdoruje přirozeným choutkám. Je proto moţné, ţe dělá to, co dělají druhé - i kdyţ je sebepočestnější. A řeknu ti, ţe ţádnou věc, která se mŧţe stát, nemáme tak zarputile popírat nebo tvrdit o tom něco opačného tak, jako to děláš ty."

Bernabo mu na to odpověděl:

"Jsem kupec a ţádný filozof - a proto ti odpovím jako kupec. Věz, ţe to, o čem mluvíš, se mŧţe stát pošetilým ţenám, které nemají ani špetku studu. Ale ty, které jsou moudré, dbají o svou počestnost tak pečlivě, ţe jsou silnější neţ muţi, kteří se nijak nestarají, jak si počestnost uchovat. A jedna z takových ţen je má."

"Na mou duši," pravil Ambrogiuolo, "kdyby ţenám pokaţdé, kdykoli se propŧjčí k takovýmto kratochvílím, vyrostl na čele roh, jenţ by svědčil o tom, co provedly, bylo by podle mého asi málo těch, které by se k tomu propŧjčily. Ale protoţe ţenám nejenom nevyroste po těchto věcech na čele roh, ale na těch, které jsou chytré, nezŧstane ani známka po těchto kratochvílích, a protoţe hanba

a zmrhání cti platí jenom u těch věcí, které jsou zjevné, dopřávají si ţeny potají, kde jen mohou, a jestliţe to nedělají, pak spočívá dŧvod toho v hlouposti. Buď jist, ţe čistá a cudná je jenom ta, kterou buď nikdo nikdy nepoţádal, anebo ta, která sice poţádala sama, ale byla oslyšena. I kdyby mě přirozené a správné dŧvody nevedly k tomu, ţe to tak musí být, nemluvil bych o tom s takovou jistotu, jak to dělám, kdybych to nebyl mnohokrát s mnoha ţenami vyzkoušel. A říkám ti rovnou - kdybych se dostal k té tvé přesvaté paní, ţe bych si ji troufal v krátké době přimět k tomu, k čemu jsem uţ přiměl jiné."

Bernaba to rozhněvalo, a proto odvětil:

"To bychom se mohli hádat kdovíjak dlouho. Ty bys mluvil a já bych mluvil a nakonec by z toho nic nebylo. Kdyţ však říkáš, ţe všechny jsou tak povolné a ţe ty jsi tak obratný, jsem ochoten dát si uříznout hlavu, jestliţe se ti podaří přimět mou paní, aby ti byla po vŧli, protoţe tě chci přesvědčit o její počestnosti. A jestliţe se ti to nepodaří, prohraješ pouze sto zlaťákŧ."

Ambrogiuolo, jenţ se během rozhovoru dostal do varu, na to odvětil:

"Nevím, Bernabo, co bych dělal s tvou krví, kdybych vyhrál, ale mám-li ti dokázat to, o čem jsem hovořil, dej v sázku pět tisíc zlaťákŧ, které ti asi přec jen nebudou tak drahé jako tvá

hlava, a já dám v sázku tisíc. A ačkoli ty sám neurčuješ ţádnou lhŧtu, zavazuji se, ţe se odeberu do Janova a do tří měsícŧ ode dne, kdy se odtud vydám na cestu, přiměji tvou paní, aby mi byla po vŧli; na dŧkaz toho pak ti přinesu některé věci, jeţ jsou jí nejdraţší, a podám ti o tom tolik svědectví, ţe sám budeš muset přiznat, ţe je to pravda. Musíš mi ovšem pod přísahou slíbit, ţe během této doby nepojedeš do Janova, či ţe nenapíšeš o této věci své paní."

Bernabo řekl, ţe s tím souhlasí, a ačkoli ostatní kupci, kteří byli při tom, se snaţili tuto sázku překazit, neboť věděli, ţe by z toho mohlo vzejít velké neštěstí, mysli obou kupcŧ byly tak rozpáleny, ţe se Bernabo a Ambrogiuolo proti vŧli ostatních navzájem zavázali úpisy, jeţ

vlastní rukou napsali.

Kdyţ pak byla tato úmluva sjednána, Bernabo zŧstal v Paříţi a Ambrogiuolo se vydal co nejrychleji do Janova. Sotvaţe tam přijel, zvídal po několik dní velmi obezřetně, kde ona paní přebývá a jaké jsou její mravy - a kdyţ se nakonec dověděl to, co slyšel od Bernaba, a víc neţ

to, napadlo ho, ţe se pustil do ztřeštěného podniku. Přesto však se seznámil s jednou chudou ţenou, která často chodila do domu Bernabovy manţelky a jíţ byla paní velmi nakloněna, podplatil ji, a jeţto ji nemohl pohnout k ničemu jinému, dal se od ní donést v truhle, umně zhotovené pro tento účel, nejenom do domu, ale přímo do komnaty oné ušlechtilé paní.

Ţenština, poučena Ambrogiuolem, napovídala Bernabově choti, ţe chce kamsi odjet, a poprosila ji, aby jí nějakou dobu tuto truhlu ohlídala.

Truhla tedy zŧstala stát v komnatě a v noci, kdyţ Ambrogiuolo usoudil, ţe paní spí, otevřel umělý zámek a tiše vylezl z truhly. V komnatě hořelo světlo, takţe si mohl Ambrogiuolo dobře prohlédnout a zapamatovat rozlohu komnaty, malby a všechny ostatní věci, které zde byly.

Kdyţ se potom přiblíţil k lŧţku, zjistil, ţe v něm leţí paní s malou holčičkou a ţe obě dvě tvrdě spí, a polehoučku paní odkryl. Shledal, ţe nahá je stejně krásná jako oděná, ale nikde nenašel ţádné znaménko, aby mohl říci, ţe je viděl, aţ na jedno, jeţ měla paní pod levým prsem. Bylo to mateřské znaménko, kolem něhoţ rostlo několik chloupkŧ plavých jako zlato.

Ambrogiuolo si je prohlédl a pak zase paní potichoučku přikryl, ačkoli ho posedla touha dát svŧj ţivot všanc a lehnout si k ní, kdyţ viděl, jak je krásná. Protoţe však slyšel, ţe paní je nesmírně přísná a ţe tvrdě odmítá takovéto kratochvíle, neodváţil se to udělat: strávil větší část noci nerušené v komnatě, vzal z jedné paniny truhlice váček a šat a několik prstenŧ a pásŧ, uloţil vše do své truhly, načeţ do ní opět vlezl a zavřel ji tak, jako byla dříve. Tak si počínal po dvě noci, aniţ paní cokoliv zpozorovala.

Třetího dne se podle příkazu ta dobrá ţenština vrátila pro svou truhlu a odnesla ji tam, odkud ji sem přinesla: Ambrogiuolo z ní vylezl, odměnil podle slibu ţenu a co nejrychleji se vrátil s oněmi věcmi do Paříţe ještě před smluvenou lhŧtou. Zde svolal kupce, kteří byli při oné rozmluvě a při ujednávání sázky, načeţ pravil Bernabovi, ţe sázku, jeţ byla ujednána, vyhrál, neboť provedl to, čím se holedbal; na dŧkaz, ţe mluví pravdu, popsal nejprve, jak vypadá komnata a malby v ní, a potom ukázal předměty, jeţ si přinesl a o nichţ tvrdil, ţe je dostal od paní.

Bernabo přiznal, ţe komnata vypadá tak, jak ji popsal Ambrogiuolo, a připustil rovněţ, ţe ony věci skutečně patří jeho paní. Řekl však, ţe o tom, jak vypadá komnata, mohl Ambrogiuolo dostat zprávu od čeledi a ţe podobným zpŧsobem se mohl zmocnit i oněch věcí, takţe se mu

nezdá - nepodá-li Ambrogiuolo jiné dŧkazy -, ţe tohle stačí na to, aby se povaţoval za poraţeného.

Ambrogiuolo na to řekl:

"Tohle by ti opravdu mělo postačit, kdyţ však chceš, abych ti toho řekl víc, povím ti to a řeknu, ţe paní Zinevra, tvá choť, má pod levým prsem dosti velké mateřské znaménko, kolem něhoţ roste asi šest chloupkŧ plavých jako zlato."

Sotvaţe Bernabo toto uslyšel, zabolelo ho to, jako by mu srdcem projel nŧţ. Všecek změněný v obličeji, dával dosti viditelně najevo - třebaţe nepronesl slovo -, ţe Ambrogiuolo mluví pravdu, a po chvíli pravil:

"Pánové, Ambrogiuolo mluví pravdu, a protoţe vyhrál, nechať přijde, kdykoli mu bude libo, abych mu mohl proplatit sázku."

Příštího dne skutečně Ambrogiuolovi zaplatil, načeţ odjel z Paříţe a s duší plnou zloby se bral do Janova.

Kdyţ se přiblíţil k městu, rozhodl se, ţe do něho nevstoupí, ale zŧstal dobrých dvacet mil od něho na jednom svém statku a poslal do Janova svého sluhu, jemuţ velmi dŧvěřoval, s dvěma koni a listem, v němţ psal paní, ţe se uţ navrátil a aby přijela za ním. Sluhovi však tajně uloţil, aby paní bez milosti zabil na místě, které se mu bude zdát nejvhodnější, a pak aby se vrátil k němu.

Kdyţ tedy sluha dorazil do Janova, kde odevzdal list a vyřídil poselství, byl s velikou radostí uvítán paní, jeţ s ním příštího rána vsedla na koně a vydala se na cestu k jejich statku. Jak tak jeli spolu, rozprávějíce o rŧzných věcech, dorazili aţ do velmi hlubokého a zapadlého údolí, uzavřeného vysokými stromy a skalami, jeţ se zdálo sluhovi vhodné k provedení rozkazu pánova. Vytáhl tesák, uchopil paní za paţi a pravil:

"Paní, poručte svou duši Bohu, neboť se uţ nedostanete dál. Musíte zde zemřít."

Paní, vidouc tesák a slyšíc tato slova, pravila všecka vyděšena:

"Pro milosrdenství boţí, pověz mi aspoň, neţ mě zabiješ, čím jsem ti ublíţila, ţe mě chceš zavraţdit?"

"Paní," řekl sluha, "mně jste neublíţila ničím. Nevím také, čím jste ublíţila svému manţelovi, ale to vím, ţe mi rozkázal, abych vás na této cestě zabil a abych s vámi neměl ţádné slitování.

Pohrozil mi také, ţe mě dá pověsit za hrdlo, kdyţ to neudělám. Vy dobře víte, jak jsem mu zavázán a ţe nikdy neřeknu ne na něco, co mi uloţí. Pánbŧh ví, ţe je mi vás líto, ale nemohu jinak."

Paní mu v pláči pravila:

"Běda, pro milosrdenství boţí, nechtěj se stát vrahem někoho, kdo ti nikdy neublíţil, jen proto, abys poslouţil druhému. Vševědoucí Pánbŧh ví, ţe jsem nikdy neprovedla nic, zač

bych si zaslouţila od svého manţela takovouhle odplatu. Toho však nyní nechme. Jestliţe chceš, mŧţeš se zalíbit Bohu, svému pánovi

i mně současně - a to tak, ţe vezmeš tyto mé šaty a dáš mi pouze svŧj kabátec a kuklu. S mým rouchem se pak vrať k mému a tvému pánovi, pověz mu, ţes mě zabil, a já ti při své záchraně, které se mi takto od tebe dostane, přísahám, ţe odejdu a odeberu se tak daleko, ţe ani k tobě, ani k němu, ani do tohoto kraje nikdy nedojde o mně ţádná zpráva."

Sluhovi se nechtělo paní zabít, proto se velmi snadno dal pohnout; vzal panin šat, dal jí svŧj kabátec a kuklu, ponechal jí trochu peněz, jeţ měla u sebe, a kdyţ ji poprosil, aby odešla z tohoto kraje, ponechal ji v údolí bez koně a jel za svým pánem, jemuţ řekl, ţe nejen vyplnil jeho rozkaz, ale ţe mrtvé tělo panino pohodil vlkŧm.

Po nějakém čase se Bernabo vrátil do Janova, kde ho tuze kárali všichni, kdoţ se o této věci dověděli.

Zoufalá paní, jeţ zŧstala o samotě v údolí, se přestrojila, jak jen mohla, a kdyţ nastala noc, vydala se do nedaleké vesnice, kde si opatřila od jedné stařeny vše, co potřebovala. Ustřihla kabátec, upravila si jej na svou postavu, udělala si ze své košile pár kalhot, a kdyţ si ještě ostříhala vlasy a všecka se změnila, takţe vypadala jako námořník, vydala se k moři. Zde náhodou zastihla jednoho katalánského šlechtice, jemuţ bylo jméno seňor Encararch a jenţ

vystoupil jiţ v Albě ze své lodi kotvící nedaleko odtud, aby se osvěţil u jednoho pramene.

Dala se s ním do řeči, vstoupila k němu i sluţby pod jménem Sicuran z Finale a vsedla s ním na loď. Šlechtic jí daroval lepší oděv a paní mu začala slouţit tak dobře a tak pečlivě, ţe si ji šlechtic velmi oblíbil.

Zanedlouho nato se stalo, ţe tento Katalánec plul s nákladem zboţí do Alexandrie; vezl i nějaké vzácné sokoly, jeţ pak daroval sultánovi, a sultán ho za to několikrát pozval ke stolu.

Kdyţ pak zhlédl zpŧsoby Sicurana, jenţ neustále Katalánce provázel a posluhoval mu, vyţádal si ho - neboť se mu jeho mravy líbily - a Katalánec, ačkoli mu to bylo velmi zatěţko, Sicurana sultánovi přenechal.

Za krátký čas si Sicuran získal svým chováním sultánovu přízeň a lásku stejně tak, jako si předtím získal přízeň Kataláncovu.

V těchto končinách bývalo tehdy zvykem, ţe se v určitou roční dobu shromaţďovalo v Akkře, která byla pod vládou sultánovou, mnoho křesťanských i saracénských kupcŧ na trh, a aby kupci i zboţí byli v bezpečí, posílával sem sultán kromě svých ostatních úředníkŧ i některé své znamenité muţe s ozbrojenci, aby tu konali stráţ. A jednou, kdyţ se zase přiblíţila doba trhu, rozhodl se, ţe tam pošle Sicurana, který uţ výborně znal tamější jazyk - a tak se také stalo.

Sicuran tedy přišel do Akkry jako pán města a velitel stráţe kupcŧ a zboţí, vykonával tam dobře a horlivě vše, co spadalo pod jeho úřad, a při obchŧzce se často setkával s četnými kupci ze Sicílie, z Pisy, z Janova, z Benátek a s jinými Italy, s nimiţ se rád přátelil, aby si zavzpomínal na svŧj domov.

A tak se jednou přihodilo, ţe vstoupil do domu benátských kupcŧ a zde mezi jinými klenoty spatřil váček a pás, které okamţitě poznal, protoţe kdysi patřily jemu. Podivil se tomu, ale nedávaje na své tváři nic znát, přívětivě se otázal, komu ty věci náleţejí a jsou-li na prodej.

Na trhu byl i Ambrogiuolo z Piacenzy, jenţ sem přijel na benátské lodi s hojným zboţím, a ten, kdyţ uslyšel, ţe se velitel stráţe ptá, komu náleţí onen váček a pás, předstoupil a s úsměvem pravil:

"Pane, tyto věci jsou mé, ale neprodám je. Jestliţe se vám však líbí, rád vám je daruji."

Kdyţ Sicuran viděl, ţe se Ambrogiuolo usmívá, pojal podezření, ţe byl podle nějakého rysu poznán; přesto však s nehnutou tváří pravil:

"Usmíváš se patrně proto, ţe vidíš válečníka, jenţ se vyptává na takovéto ţenské trety."

"Pane," řekl Ambrogiuolo, "nesměji se tomuhle, ale směji se zpŧsobu, jakým jsem tyto věci nabyl."

"Dej ti Pánbŧh všeho štěstí," řekl na to Sicuran, "a není-li to neslušné, pověz, jak jsi ty věci získal."

"Pane," řekl Ambrogiuolo, "tyto věci a ještě některé jiné předměty mi dala jedna ušlechtilá janovská paní, jeţ slula paní Zinevra. Byla ţenou Bernaba Lomellina a dala mi je jedné noci, kdyţ jsem s ní leţel, abych si je ponechal z lásky k ní; a usmíval jsem se proto, ţe jsem si vzpomněl na pošetilost Bernaba, jenţ byl tak potřeštěný, ţe vsadil pět tisíc zlaťákŧ proti tisíci, ţe nepřiměji jeho paní, aby mi byla po vŧli. Já to však dokázal a sázku jsem vyhrál. On však, místo aby potrestal za své hovadství sebe sama a nikoli ji, ţe udělala to, co dělají všechny ţeny, vrátil se z Paříţe do Janova, a jak jsem se později dověděl, dal svou ţenu zabít."

Kdyţ Sicuran slyšel tato slova, neprodleně pochopil, proč k ní Bernabo zahořel hněvem, a jeţto mu bylo jasné, ţe příčinou celého jejího neštěstí je tento kupec, rozhodl se, ţe ho nenechá uniknout bez trestu. Předstíral proto, ţe se mu Ambrogiuolovo vyprávění velmi líbí, zchytrale s ním navázal dŧvěrné přátelství, a to tak dokonale, ţe se po skončeném trhu na jeho naléhání Ambrogiuolo s veškerým majetkem

vydal s ním do Alexandrie, kde mu dal Sicuran zařídit krám a obdaroval ho mnoha penězi. A Ambrogiuolo vida, ţe ho tu čeká velký zisk, pobýval v Alexandrii velmi rád.

Sicuran však dychtil po tom, aby mohl přesvědčit Bernaba o své nevině, a proto si nedopřál pokoje, dokud nenalezl nějakou obratnou záminku a s pomocí několika velkých janovských kupcŧ dlících v Alexandrii nepřiměl Bernaba, aby přijel do Alexandrie. A protoţe Bernabo byl v dosti nuzném stavu, postaral se nenápadně, aby ho jeden jeho přítel přijal k sobě na tak dlouho, neţ nadejde vhodná doba, aby mohl provést to, co zamýšlel.

Mezitím zosnoval vše tak, ţe Ambrogiuolo pověděl onen příběh i před sultánem a ţe se sultánovi zalíbil - a kdyţ přibyl do Alexandrie Bernabo, rozhodl se, ţe nelze jiţ celou věc odkládat. Ve vhodné chvíli přiměl sultána, aby si dal zavolat Ambrogiuola i Bernaba a aby v Bernabově přítomnosti, nepŧjde-li to po dobrém, vynutil přísným zákrokem z Ambrogiuola, jak se opravdu událo to, čím se chvástal o manţelce Bernabově.

Kdyţ Ambrogiuola s Bernabem přišli, zatvářil se sultán velmi nepřívětivě a v přítomnosti mnoha lidí přikázal Ambrogiuolovi, aby po pravdě pověděl, jak na Bernabovi vyhrál oněch pět tisíc zlaťákŧ. Byl u toho i Sicuran, v něhoţ Ambrogiuolo skládal největší dŧvěru, a ten s tváří mnohem hněvivější neţ sultán mu začal vyhroţovat těmi nejkrutějšími mukami, nepoví-

li pravdu. Ambrogiuolo se tak dostal do úzkých, a maje strach jak ze sultána, tak ze Sicurana, pověděl v přítomnosti Bernaba a mnoha jiných, jak se to všecko událo, neboť v nejhorším nečekal jiný trest neţ ten, ţe bude muset vrátit oněch pět tisíc zlaťákŧ a všechny věci.

Kdyţ Ambrogiuolo domluvil, Sicuran - jakoţto vykonavatel sultánovy moci - se bez meškání obrátil k Bernabovi a pravil:

"A co ty jsi učinil své paní kvŧli této lţi?"

Bernabo na to odpověděl:

"Ze zlosti, ţe jsem přišel o peníze, a z hanby nad potupou, které se na mně dopustila má paní, jak jsem se domníval, přikázal jsem jednomu svému sluhovi, aby mou choť zabil. A jak mi sluha ohlásil, byla má choť hned poté seţrána smečkou vlkŧ."

Kdyţ bylo toto všecko řečeno před sultánem, jenţ vše vyslechl a pochopil, ale dosud nevěděl, čeho chce dosíci Sicuran, jenţ tohle vše nastrojil, Sicuran takto promluvil:

"Pane mŧj, zde mŧţete velmi jasně vidět, jakým milencem a manţelem se mŧţe ona dobrá paní honosit. Milenec ji současně připraví o čest, lţí pokazí její pověst a jejího manţela uvrhne

do záhuby - a manţel, jenţ dŧvěřuje falešnosti cizího člověka více neţ pravdě, kterou po dlouhé zkušenosti mohl znát, dá svou manţelku zabít a seţrat vlky. Ba náklonnost a láska, kterou k této paní chová její milenec i manţel, je taková, ţe oba s ní dlouho ţijí pohromadě, a přece ji ţádný nepozná. Abyste však ještě lépe poznal, co si kaţdý z nich zaslouţí - chcete-li mi popřát obzvláštní milosti, ţe potrestáte podvodníka a prominete podvedenému -, přivedu onu paní před vaši i jejich tvář."

Sultán byl rozhodnut v této věci Sicuranovi ve všem vyhovět, a řekl proto, ţe souhlasí a aby jen dal onu paní přivést. Bernabo, jenţ pevně věřil, ţe jeho paní je mrtva, nad tím uţasl a Ambrogiuolo, tušící svou pohromu, dostal strach ještě z něčeho horšího neţ z toho, ţe bude muset zaplatit peníze; nevěděl, zda má v příchod paní skládat nějaké naděje anebo se strachovat, a očekával tedy příchod panin víc neţ uţasle.

Kdyţ tedy sultán dal Sicuranovi ono svolení, klesl Sicurano s pláčem před sultánem na kolena, přestal v té chvíli mluvit muţským hlasem, jeţto uţ nechtěl vypadat jako muţ, a řekl:

"Pane mŧj, ta ubohá, nešťastná Zinevra, která se po šest let potlouká světem v muţském přestrojení, kterou zrádce Ambrogiuolo křivě nařkl a zlobně potupil a kterou krutý a nespravedlivý manţel vydal sluhovi, aby jí zabil a pohodil vlkŧm - jsem já."

Poté si roztrhla vpředu šat, obnaţila si ňadra, a kdyţ zjevila jak sultánovi, tak všem ostatním, ţe je ţena, obrátila se k Ambrogiuolovi a posměšně se ho otázala, kdy s ním leţela, jak se tím holedbal. Ambrogiuolo uţ dobře viděl, kdo stojí před ním, a studem takřka oněměl, takţe neodpověděl nic. Sultán, povaţující Zinevru za muţe, byl všecek uţaslý, kdyţ viděl a slyšel, co se před ním dalo, a měl všecko spíše za sen neţ za skutečnost. Kdyţ potom jeho údiv pominul a sultán poznal pravou tvář věci, jal se zahrnovat převelikou chválou ţivot, vytrvalost, mravy a ctnosti Zinevry, jeţ aţ dosud slula Sicuran, a pak dal rozkaz, aby jí byly přineseny skvostné ţenské šaty a aby jí opatřili ţenskou druţinu, a na její ţádost prominul

Bernabovi zaslouţenou smrt. Ten pak, kdyţ ji poznal, padl jí v pláči k nohám a prosil ji o odpuštění, jeţ mu paní laskavě poskytla, ačkoli si je tak málo zaslouţil; poté ho pozdvihla ze země a něţně ho jako svého manţela objala.

Kdyţ se toto stalo, přikázal sultán, aby byl Ambrogiuolo bez meškání přivázán ke kolu na některém vysokém místě u města, kam svítí hodně slunce, aby byl potřen medem a aby ho odtud nikdo neodnesl dříve, dokud se jeho tělo úplně nerozpadne. Tak se také stalo. Potom nakázal, aby Zinevře bylo dáno veškeré Ambrogiuolovo jmění, jeţ nebylo malé, neboť mělo hodnotu přes deset tisíc dublonŧ, dal vystrojit překrásnou slavnost, na níţ vzdal poctu Bernabovi jakoţto choti paní Zinevry a paní Zinevře jakoţto nejznamenitější paní, a daroval jí tolik šperkŧ, tolik zlatého a stříbrného stolního náčiní a tolik peněz, ţe to všecko mělo daleko větší cenu neţ deset tisíc dublonŧ.

Po skončení slavnosti jim dal přichystat loď a dovolil jim, aby se vrátili do Janova, kdy se jim zlíbí. Oba dva tam přijeli velmi bohatí a s velikou radostí; byli přivítáni se svrchovanými poctami, zvláště pak paní Zinevra, o níţ všichni měli za to, ţe je mrtva a která pak aţ do své smrti poţívala pověsti velmi ctnostné a statečné ţeny.

Ambrogiuolo byl ještě téhoţ dne, kdy byl přivázán ke kolu a potřen medem, nejenom zabit za převelikého strádání mouchami, vosami a ovády, jichţ je v oné zemi převeliká hojnost, ale byl jimi oţrán aţ na kosti; protoţe je nikdo neodstranil, visely celé vybělené po dlouhou dobu na šlachách a hlásaly Ambrogiuolovo darebáctví kaţdému, kdo je spatřil. A tak spadl do jámy ten, kdo ji kopal jinému.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Paganino z Monaca unese manţelku Ricciarda di Chinzica - a ten, kdyţ se doví, kde jeho choť je, vydá se posléze za ní, spřátelí se s Paganinem a ţádá jí od něho nazpět. Paganino slíbí, ţe mu ji vrátí, bude-li ona chtít - ona se však s muţem vrátit nechce a po Ricciardově smrti se stane Paganinovou chotí.

Kaţdý z počestné společnosti na výsost vychvaloval krásný příběh, který vypravovala královna, nejvíc jej však chválil Dioneo; měl vypravovat naposled a právě na něho došla řada.

Po mnoha chválách pak začal:

Jedna část královnina příběhu mne, krásné paní, přiměla, abych změnil úmysl a nevyprávěl vám ten příběh, který jsem měl na mysli, ale příběh zcela jiný.. Míním hloupost Bernaba (přestoţe to s ním dobře dopadlo) a všech ostatních lidí, kteří si namlouvají totéţ, co si myslel on, ţe totiţ jejich ţeny doma, zatímco se oni toulají po

světě a jednou se potěší s tou a podruhé s onou, sloţily ruce v klín, jako bychom my, kteří jsme se mezi nimi narodili a vyrostli, nevěděli, po čem dychtí.

Povím vám tedy svŧj příběh a zároveň vám ukáţu, jak jsou takoví lidé pošetilí a oč jsou ještě pošetilejší ti, kteří si myslí, ţe jsou mocnější neţ přirozenost a ţe pohádkovými tlachy zmohou, co zmoci nemohou, a kteří usilují udělat z druhých lidí to, čím jsou sami, i kdyţ

přirozenost těch, na něţ tito lidé naléhají, tomu odporuje.

V Pise tedy ţil soudce, nadaný více dŧvtipem neţ tělesnou silou, a jmenoval se messer Ricciardo di Chinzica. A protoţe si ten velice bohatý muţ asi myslil, ţe svou manţelku uspokojí týmiţ pracemi, které vykonával ve své pracovně, sháněl s nemalou horlivostí nějakou krásnou mladou paní za manţelku, ačkoli by se byl měl vyhnout tomu i onomu, kdyby byl uměl poradit sobě sám tak, jako radíval druhým. Jeho usilování však nevyšlo naprázdno, protoţe messer Lotto Gualandi mu dal za ţenu svou dceru; slula Bartolomea a patřila mezi nejhezčí a nejlíbeznější děvčata v Pise, kde je jen málo takových, jeţ nejsou jako ještěrky. Kdyţ si ji sudí odvedl s náramnou slávou do svého domu a bylo po krásné a velkolepé svatbě, pokusil se prvé noci opravdu jednou se jí dotknout, aby tím byl sňatek dovršen - nechybělo však mnoho a byl by málem dostal šach mat. Byl proto nazítří ráno pohublý, vyschlý a tak schlíplý, ţe byl nucen křísit se opět k ţivotu bílým sladkým vínem, cukrovinkami a jinými prostředky.

Messer sudí proto lépe zváţil své síly neţ předtím a začal paní učit v kalendáři dobrém akorát tak pro děti, co se učí číst. Ten kalendář byl asi sestaven v Ravenně a sudí jí pomocí něho dokázal, ţe není dne, na který by nepřipadal ne jeden, ale několik svátkŧ, které je nutno světit tím - jak jí rŧzně zdŧvodňoval -, ţe muţ a ţena se zdrţí všelijakých takových spojení, a navrch k tomu ještě přidával pŧsty a suché dny a vigilie apoštolŧ a tisícerých jiných svatých a pátkŧ a soboty a neděle Páně a celý pŧst a některé čtvrti a další četné výjimky. Měl prostě za to, ţe s ţenami v lŧţku si má kaţdý dopřát prázdniny tak, jako to někdo dělal on, kdyţ měl projednané civilní pře. Drţel se tedy tohoto obyčeje - zatímco jeho paní, jíţ se dotkl sotva jednou za měsíc, upadala do těţké trudnomyslnosti - a neustále ji dobře střeţil, aby ji snad někdo neseznámil s dny práce , jako on jí naměřil svátkŧ.

Jednou však, kdyţ bylo veliké vedro, zatouţil messer Ricciardo vydat se na své velmi krásné letní sídlo nedaleko Monte Nera a tam

prodlít po několik dní a nadýchat se čerstvého vzduchu. Vzal s sebou i svou krásnou manţelku, a co tu tak pobývali, chtěl jí sudí připravit nějaké potěšení; uspořádal proto jednoho dne rybolov na dvou člunech - on na jednom s rybáři, ona pak na druhém s paními vypluli na moře se dívat. Uneseni zábavou dostali se však na moře několik mil od pobřeţí a ani si toho skoro nevšimli.

A tu - jak tak byli zabráni podívanou - objevila se znenadání galeotta Paganina da Mare, tehdejšího pověstného piráta; ten spatřil bárky, hned k nim namířil a čluny nestačily uprchnout tak rychle, aby Paganino nemohl dostihnout bárku, v níţ byly paní.

Sotvaţe Paganino spatřil krásnou paní, netouţil uţ po ničem jiném, vzal ji před zraky messera Ricciarda, který uţ byl na pevnině, na svou galeottu a ujel. Není ani třeba se tázat, zda to zarmoutilo sudího, kdyţ to viděl; byl totiţ tak ţárlivý, ţe se bál i vzduchu. Podal hned v Pise a jinde ţalobu na hanebnost pirátŧ, ale bez výsledku, protoţe nevěděl, ani kdo mu manţelku unesl, ani kam mu ji unesl.

Paganinovi ovšem, kdyţ viděl tak krásnou paní, bylo hej. Protoţe neměl choť, usmyslil si, ţe si ponechá navţdy tuto paní, a začal ji hned sladce utěšovat, protoţe tuze plakala. A jeţto mu kalendář vypadl z opasku a z paměti se mu vykouřilo, kdy jsou svátky, začal paní, kdyţ

nadešla noc, utěšovat činy, neboť se mu zdálo, ţe slova málo pomohla. Utěšoval ji tak, ţe dřív neţ dorazili do Monaca, zapomněla paní na sudího a jeho zákony a začala ţít s Paganinem nejradostnější ţivot pod sluncem. Paganino ji zavezl do Monaca a kromě útěch, které jí skýtal ve dne v noci, se k ní choval počestně jako ke své choti.

Za nějaký čas se však doneslo k uším messera Ricciarda, kde jeho paní je, a protoţe messer Ricciardo po ní přehoroucně touţil a domníval se, ţe nikdo jí nedovede vyhovět tak, jak to ona potřebuje, rozhodl se, ţe se pro ni vypraví sám, a byl ochoten dát za ni jakékoli mnoţství peněz, jen aby ji dostal zpátky. Vyplul tedy na moře, odebral se do Monaca, načeţ tam spatřil on ji a ona jeho, coţ ovšem paní hned téhoţ večera pověděla Paganinovi, a současně mu také řekla, jaké úmysly má ona sama.

Kdyţ messer Ricciardo spatřil nazítří ráno Paganina, přidruţil se k němu a za několik hodin s ním uzavřel veliké a dŧvěrné přátelství; Paganino však předstíral, ţe ho nezná, a čekal, čeho bude chtít messer Ricciardo dosáhnout. Ten, kdyţ se mu uzdálo, ţe nadešla vhodná doba, odhalil Paganinovi, jak dovedl nejlépe a nejroztomileji, proč sem přišel, a začal ho prosit, aby si vzal peněz, kolik se

mu uráčí, jen aby mu vrátil paní. Paganino mu s velmi přívětivou tváří odpověděl:

"Messere, buďte vítán, a abych byl stručný, řeknu vám jen toto: Je sice pravda, ţe mám v domě mladou paní, ale nevím, zda je to choť vaše či někoho jiného, protoţe vás neznám; i ji znám jen krátký čas a jen od té doby, co ţije u mne. Jestliţe jste její choť, jak říkáte, dovedu vás k ní, jeţto se mi zdáte příjemným, urozeným člověkem a jeţto jsem jist, ţe vás dobře pozná. Řekne-li, ţe je tomu tak, jak říkáte, a bude-li chtít s vámi odejít, dáte mi za ni, protoţe jste tak roztomilý, jen takové výkupné, jaké budete chtít. Není-li ale tomu tak, hrubě byste mě urazil, kdybyste mi ji chtěl vzít, protoţe jsem mladý muţ a mohu si jako kdokoliv jiný vydrţovat ţenu, zvláště takovou, jako je ona, nejlíbeznější paní, jakou jsem kdy spatřil."

Tu pravil messer Ricciardo:

"Určitě je to má manţelka, a dovedeš-li mě k ní, přesvědčíš se o tom. Okamţitě se mi vrhne kolem krku. Proto tě ţádám, aby zŧstalo při tom, jak jsi to navrhl."

"Nuţe," pravil Paganino, "pojďme."

Šli tedy spolu do Paganinova domu, a kdyţ vstoupili do jedné síně, dal Paganino zavolat paní; vyšla nastrojená a vyšňořená z jedné komnaty, zamířila tam, kde stál messer Ricciardo s Paganinem, a pozdravila messera Ricciarda tak, jako by byla pozdravila kaţdého jiného cizince, jenţ by byl přišel s Paganinem.

Kdyţ to spatřil sudí, očekávající, ţe ho paní uvítá s náramnou radostí, tuze nad tím uţasl a v duchu začal promlouvat sám k sobě; "Moţná ţe ta trudnomyslnost a dlouhá bolest, kterou jsem trpěl od chvíle, co jsem o ni přišel, mne změnila ve tváři tak, ţe mě nepoznává."

Proto paní pravil:

"Paní, draze se mi vyplatilo, ţe jsem tě vzal s sebou na rybolov, jeţto nikdo nikdy nepocítil takovou bolest, jakou jsem proţíval já poté, co jsem o tebe přišel. Jenţe ty, jak se zdá, mě nepoznáváš a hovoříš se mnou odměřeně. Copak nevidíš, ţe jsem to já, tvŧj messer Ricciardo? Přišel jsem, abych zaplatil, kolik bude chtít tento urozený muţ, v jehoţ domě jsme, a abych tě opět měl a odvedl si tě. Ba on je tak tuze dobrotivý, ţe mi tě vrací za tolik, kolik budu chtít dát!"

Paní se k němu otočila, trochu se usmála a pravila:

"Messere, to mluvíte ke mně? Dejte pozor, abyste si mě s někým nespletl, protoţe pokud mne se týče, nevzpomínám si, ţe bych vás byla někdy spatřila."

Messer Ricciardo pravil:

"Dej pozor na to, co říkáš! A dobře se na mne podívej. Budeš-li si jen chtít vzpomenout, shledáš, ţe jsem to já, tvŧj Ricciardo di Chinzica!"

Paní však děla:

"Promiňte, messere, moţná ţe to není počestná věc, abych se na vás dívala tolik, jak si to představujete, ale já se na vás přesto dívala tak, ţe jsem bezpečně shledala, ţe jsem vás nikdy neviděla!"

Messera Ricciarda napadlo, ţe paní tohle všechno dělá proto, ţe má z Paganina strach a nechce se v jeho přítomnosti přiznat, ţe ho zná. Poprosil tedy po chvíli Paganina, aby mu prokázal tu laskavost a nechal ho promluvit s paní v komnatě mezi čtyřma očima. Paganino pravil, ţe nemá nic proti tomu, ale ţe ji messer Ricciardo nesmí proti její vŧli políbit. A přikázal paní, aby šla do komnaty a vyslechla, co jí chce messer Ricciardo říci, a pak aby odpověděla, jak jí bude libo.

Kdyţ se tedy paní a messer Ricciardo odebrali sami do komnaty, spustil messer Ricciardo, sotvaţe se posadili:

"Ach srdce mého těla, duše moje sladká, naděje má, ani teď mě nepoznáváš, mne, tvého Ricciarda, jenţ tě miluje víc neţ sebe sama? Jak je to moţné? To jsem se tak změnil? Ach očička má krásná, podívejte se na mne trošíčku!"

Paní se dala do smíchu, nenechala ho uţ dál mluvit a pravila:

"Vy dobře víte, ţe nejsem tak zapomnětlivá, abych se nepamatovala, ţe jste messer Ricciardo di Chinzica - mŧj manţel. Pokud jsem však byla s vámi, prokázal jste, ţe mě velmi špatně znáte, protoţe kdybyste byl býval nebo byl tak moudrý, za jakého chcete být povaţován, byl byste musel poznat aspoň to, ţe jsem mladá, svěţí, statná, a byl byste z toho vyvodil, co asi mladé paní potřebují kromě šatŧ a jídla, ačkoli to ze studu neříkají. Jak jste se však choval vy, víte sám.

Bylo-li vám milejší studovat zákony neţ ţenu, neměl jste si ji nikdy brát, i kdyţ mně se nikdy nezdálo, ţe jste soudce, spíše jste mi připadal jako vyvolavač svátkŧ a církevních slavností a postŧ a vigilií - tak dobře jste je znal. A říkám vám: kdybyste byl svým rolníkŧm, kteří obdělávají vaše statky, dopřál světit tolik svátkŧ, kolik jste jich dopřál světit tomu, jenţ měl obdělávat moje políčko, nebyl byste nikdy sklidil ani zrnko obilí. Pánubohu se však uráčilo, abych tu padla na člověka, jenţ milostivě shlédl na mé mládí; pobývám s ním v této komnatě, v níţ se neví, co jsou svátky (mám na mysli ty svátky, kterých jste tolik světil vy, oddanější Bohu neţ sluţbám

paní), a těmito dveřmi sem nikdy nevešla ani sobota, ani pátek, ani vigilie, ani suché dny, ani čtyřicetidenní pŧst, který je tak dlouhý. Naopak ve dne v noci se tu pracuje a vochluje vlna. A od chvíle, co se dnes zvonilo na jitřní, vím dobře, ţe se to odbylo více neţ jedenkrát. Mám proto v úmyslu zŧstat zde a pracovat s ním, pokud jsem mladá. Svátky, odpustky a pŧsty si

ponechám a buduje zachovávat, aţ budu stará. Odejděte odtud, jak mŧţete nejrychleji, a mějte hodně štěstí. Svěťte si tolik svátkŧ, kolik se vám uráčí - ale beze mne."

Kdyţ messer Ricciardo poslouchal tato slova, trpěl nesnesitelnou bolestí, a kdyţ pak viděl, ţe paní zmlkla, pravil:

"Ach duše má sladká, jaká slova to tu povídáš? Ţe nemáš ohled na čest svých rodičŧ a svou?

Chceš zŧstat jako běhna tady s tím člověkem a raději ţít v smrtelném hříchu neţ v Pise jako má choť? Tenhle člověk, aţ ho omrzíš, tě k tvé velké hanbě vyţene! Ale mně budeš neustále drahá a vţdycky budeš paní v mém domě, i kdybych nechtěl. Chceš pro své neřádné a nepočestné choutky nedbat o čest svou a mou, ačkoliv já tě miluji víc neţ svŧj ţivot? Ach naděje má drahá, přestaň uţ tak mluvit a račiţ jít se mnou. Od nynějška, jeţto uţ znám tvé touţení, budu se snaţit ze všech sil; pojď tedy, má sladká, změn svŧj úmysl, pojeď se mnou.

Od té doby, cos mi byla vzata, nezkusil jsem ničeho dobrého."

Paní mu odvětila:

"Teď uţ je pozdě a není třeba, aby měl někdo o mou čest větší starost neţ já. Kéţ by se byli tak starali mí rodiče, kdyţ mě tenkrát vdávali za vás! Ale protoţe se oni tehdy nestarali o mou čest, nemíním se nyní já starat o jejich. A pokud jde o to, ţe ţiji ve smrtelném hříchu, říkám vám, ţe v něm budu ţít tak dlouho, dokud bude palička v hmoţdíři, takţe si se mnou uţ

nemusíte dělat starosti. A řeknu vám také, ţe si tu připadám, jako bych byla manţelka Paganinova, zatímco v Pise jsem si připadala jako vaše kuběna; tam se setkávaly naše planety podle měsíčních čtvrtí a geometrických vzorcŧ, ale tady mě Paganino drţí v náručí celou noc a tiskne mé a kouše, a jak mě vţdycky zřídí, to ať vám za mne poví Pánbŧh. Tak vy říkáte, ţe se také vynasnaţíte? A čímpak? Chcete to brát natřikrát a zdvíhat mrskáním? Já vím, ţe jste se asi stal náramným jezdcem od té doby, co jsem vás neviděla. Jděte a snaţte se, abyste se udrţel naţivu, protoţe se mi zdá, ţe se tu na světě drţíte uţ jen zuby nehty, jak jste vyzáblý a sešlý. A to vám ještě řeknu: aţ mě tenhle opustí - ačkoliv zatím se mi nezdá, ţe by měl na to chuť, pokud já budu chtít zŧstat -, ani mě nenapadne vracet se k vám, protoţe i kdyby vás někdo pořádně zmáčkl, nevymáčkne z vás ani mističku šťávy! A jeţto jsem ke své převeliké škodě a újmě u vás uţ jednou byla, hledala bych své štěstí jinde. Říkám vám znovu, tady se nedrţí svátky ani vigilie, a proto zde hodlám zŧstat. Odejděte tedy spánembohem, jak nejrychleji mŧţete, jinak začnu křičet, ţe mi chcete učinit násilí."

Messer Ricciardo nahlédl, ţe se marně snaţí, a teprve teď seznal, jak byl bláhový, ţe si vzal mladou manţelku, kdyţ se mu uţ nedostávalo sil. Zkormoucen a nešťasten vyšel z komnaty a napovídal mnoho slov Paganinovi; ale darmo se namáhal. Nedosáhl ničeho, a tak tu tedy nakonec zanechal manţelku, vrátil se do Pisy, a ve své bolesti upadl do takové pomatenosti, ţe kdyţ šel po Pise a někdo ho pozdravil, odpovídal na vše jenom: "Ta zatracená díra nechce mít svátky!" A zanedlouho nato pak zemřel.

Kdyţ se o tom Paganino dověděl, vzal si paní za svou zákonitou choť, neboť věděl, ţe ho miluje. Nikdy pak uţ se neohlíţeli na svátky, vigilie a pracovali a dopřávali si hezkých časŧ, pokud je mohly nohy unést. Proto se mi zdá, mé milé paní, ţe kdyţ se Bernabo přel s Ambrogiuolem, popadl býka za ocas, a ne za rohy.

Tento příběh vyvolal v celé společnosti tolik smíchu, ţe nebylo nikoho, koho by nebyly bolely sanice, a všechny paní se shodly na tom, ţe Dioneo má pravdu, ţe Bernabo byl hlupák.

Kdyţ však byl příběh dovyprávěn a smích ustal, královna přihlédla k tomu, ţe uţ se připozdívá a ţe uţ všichni pověděli svŧj příběh, a ţe tedy nadešel konec jejího vladaření.

Podle zavedeného pořádku sňala tedy věnec z hlavy, vloţila jej na hlavu Neifile a s veselou tváří pravila:

"Od této chvíle, milá druţko, přísluší vláda nad tímto malým nárŧdkem tobě." A poté usedla.

Neifile sklopila trochu své jasné oči, jiskřící nejinak neţ denice, a lehounce se začervenala nad poctou, které se jí dostalo, a její tvář se v té chvíli podobala svěţí dubnové nebo májové rŧţi za denního rozbřesku.

Kdyţ se pak utišil počestný hluk okolo sedících, jímţ radostné projevovali svou přízeň královně, a ona se zase uklidnila a dodala si zmuţilosti, usedla na místo vyšší, neţ sedávala předtím, a pravila:

"Kdyţ jsem se tedy stala vaší královnou, neodchýlím se od obyčejŧ, které zachovávaly ty, jeţ

vládly přede mnou a jejichţ vladaření jste poslušně schvalovali; několika slovy vám však objasním, co zamýšlím a čím se budeme řídit, jestliţe budete smýšlet stejně jako já a schválíte to.

Jak víte, zítra je pátek a po něm přijde sobota, dny, jeţ jsou většině lidí odporné kvŧli jídlŧm, která se v těchto dnech jedí. Nehledě na to však je pátek také den, který si zaslouţí naší úcty, přihlédneme-li k tomu, ţe v tento den snášel utrpení Onen, jenţ zemřel za náš ţivot. Proto bych pokládala za správné a velmi počestné, kdybychom se k poctě Pánaboha oddali spíše modlitbám neţ vyprávění příběhŧ. V sobotu pak je zvykem paní mýt si hlavu a odstranit z ní všechen prach a všechnu nečistotu, jeţ se tam usadila během jejich celotýdenní práce. Mnoho paní se také v tento den obvykle postí z úcty k Panně Marii matce Syna boţího a na počest nadcházející neděle zanechávají téţ veškeré práce. Protoţe bychom tedy nemohli dodrţet celý řád a ţít tak, jak jsme se rozhodli, soudím, ţe by bylo rovněţ dobře zanechat toho dne vyprávění příběhŧ. Budou tomu uţ čtyři dny, co tu meškáme, a nechceme-li, aby nás tu zastihli cizí lidé, myslím, ţe by bylo vhodné, kdybychom změnili místo a odebrali se jinam.

Kam se odebereme, to jsem jiţ promyslela a zařídila. A v neděli, aţ se po obědě prospíme, sejdeme se opět, ale protoţe jsme dnes měli velmi rozsáhlý prostor k rozběhu při vyprávění, bude ještě hezčí - a budete mít také více času promyslet si vše -, kdyţ trochu omezíme volnost ve vypravování a vybereme-li z mnoha řízení Štěstěny jen jedno. Rozmyslela jsem si to uţ

také a chci, aby se vyprávělo o lidech, kteří svou obratností dosáhli něčeho, po čem velice baţili, anebo opět nabyli toho, oč předtím přišli. Kaţdý o tom přemítejte, abyste mohli společnosti vyprávět něco uţitečného anebo alespoň zábavného. Výsada Dioneova ovšem zŧstane nedotčena.

Všichni schválili královninu řeč i její záměr a rozhodli, aby bylo po jejím. Královna si pak dala zavolat svého správce, přikázala mu, kde má večer prostřít stoly a vše ostatní a co má dělat po celou dobu jejího vladaření. Kdyţ se tak potom stalo, povstala se svou společností a dovolila kaţdému, aby dělal, co se mu zráčí.

Paní a muţi se tedy vypravili do jedné zahrádky a zde se chvilku bavili; kdyţ pak nastala hodina večeře, vesele a s chutí povečeřeli.

Po večeři podle přání královna vedla Emilia kolo, k čemuţ Pampinea zpívala tuto píseň, do níţ ostatní vpadly:

Mohu si zpívat víc neţ jiné paní -

vţdyť se mi vyplnilo kaţdé přání!

Pojď, Amore, ty dárce všech mých slastí,

ty strŧjce nadějí a blaha mého,

budeme nyní spolu zpívat chvíli,

ne o vzdychání, hořkosti a strasti

(ač i v tom je cos pro mne příjemného),

leč o vášních, jeţ sílí

a ţivot v hru a ples mi proměnily.

Ty jsi mŧj bŧh a máš mé zboţňování.

Hned prvního dne horoucí své vlády

ty do cesty jsi poslal zraku mému

mládence, který láskou ke mně plane.

Ne, ţádný jinoch mladý

nemohl by se v ničem rovnat jemu.

Jsem přešťastná, mŧj pane,

hořím jen pro to srdce milované

a zpívám s tebou o svém milování.

V tom spočívá to největší mé štěstí,

ţe jak já jemu, tak on mně se líbí.

Toť, Amore, tvé dílo,

ţe ráčils všecko pozemské mi snésti.

A věřím pevně, na onen svět kdyby

mně třeba jíti bylo,

ţe najdu klid, jak vţdycky se mi snilo,

ţe Bŧh mít bude se mnou smilování.

Po této písni bylo zpíváno ještě mnoho jiných; tančilo se i mnoho tancŧ a hrálo se i na rŧzné nástroje. Kdyţ však královna usoudila, ţe je čas jít si odpočinout, odebral se kaţdý za svitu pochodní do své komnaty.

Po celé další dva dny se všichni zabývali těmi věcmi, o nichţ včera hovořila královna, a touţebně čekali na neděli.

KONČÍ SE DRUHÝ DEN

POČÍNÁ SE TŘETÍ DEN, BĚHEM NĚHOŢ SE POD VLADAŘENÍM NEIFILE

VYPRAVUJE O LIDECH, KTEŘÍ SVOU OBRATNOSTÍ DOSÁHLI NĚČEHO, PO ČEM

VELICE BAŢILI, ANEBO NABYLI TOHO, OČ PŘEDTÍM PŘIŠLI

Nedělní jitřenka jiţ začala měnit svou ruměnou barvu v ţlutou, neboť slunce se blíţilo stále víc a více, kdyţ královna vstala a kázala celé druţině, aby vstala rovněţ; správce uţ dávno předtím poslal na ono místo, kam se měli odebrat, hojnost potřebných věcí a lidí, aby tam připravili vše, co bylo třeba - a kdyţ pak viděl, ţe královna je uţ uchystána na cestu, hbitě dal naloţit všechno ostatní a vydal se za paními a pány se zavazadly a zbývající čeledí, takţe to vypadalo, jako by opouštěli strţený tábor.

Královna kráčela volným krokem, obklopena a následována paními a třemi mladíky, a prŧvodcem jim byl zpěv, který vyluzovalo na dvacet slavíkŧ a jiných ptákŧ; šla nepříliš uţívanou stezkou, zarostlou zelenými travinami a květy, jeţ se všechny ve vycházejícím slunci začínaly otevírat - a uprostřed vtipkování, smíchu a povídání směřovala se svou společností k západu. Tak došli kolem osmé hodiny - kdyţ neurazili více neţ dva tisíce krokŧ

- k překrásnému a bohatému paláci, který stál na velikém kopci a tyčil se nad celou rovinou.

Kdyţ vkročili do paláce a celý jej prošli - i veliké síně i uklizené a vyzdobené komnaty, plné všeho, co do komnat patří, vychvalovali jej na výsost a usoudili, ţe jeho pán je skvělý velmoţ.

Poté sešli dolŧ, kde spatřili převelice rozsáhlé nádvoří, sklepy plné výtečných vín a ledovou vodu, jíţ tu vyvěralo veliké mnoţství; i jali se chválit palác ještě víc.

Všichni uţ dychtili po odpočinku, usadili se tedy v lodţii, jeţ vévodila celému nádvoří a byla plná listoví a květin, jeţ skýtalo toto období; tu přišel také rozšafný správce a pohostil je znamenitými cukrovinkami a výbornými víny. Poté si dali otevřít zahradu leţící u paláce a obehnanou zdí a vešli do ní; a protoţe se jim hned na

první pohled zdálo, ţe je podivuhodně krásná, začali si ji prohlíţet podrobněji.

Kolem zahrady a jejím prostředkem vedly široké cesty rovné jako šípy a kryté révovým loubím, na němţ bylo vidět, ţe se toho roku urodilo hodně hroznŧ, a protoţe všude bylo plno květŧ, zahradou se nesla veliká vŧně, mísící se s vŧní, kterou vydávaly jiné věci v zahradě - a mladíkŧm i paním to tu připadalo, jako by se octli mezi vším drahým kořením, co se ho kdy zrodilo na východě. Cesty po stranách uzavíraly keře bílých a červených rŧţí a jasmínu a to vše zpŧsobovalo, ţe se tu mohl člověk nejenom ráno, ale i kdyţ slunce stálo vysoko, procházet ve vonném a líbezném stínu, aniţ na něho zasvitlo slunce.

Trvalo by příliš dlouho, kdybych měl vypravovat, kolik tu bylo květin, jaké byly a jak byly uspořádané. Nebyla tu však ani jedna, která by si nebyla zaslouţila chvály, a rostly tu ve veliké hojnosti všechny ty, jimţ se daří v našem podnebí. Uprostřed zahrady, coţ si zasluhuje nemenší chvály neţ ostatní věci, jeţ tam byly, ba ještě víc, byl trávník s nizoučkou trávou a tak zelený, ţe vypadal skoro jako černý, a zpestřovalo jej snad na tisíc rŧzných květŧ a na jeho okrajích rostly převelice zelené a bujné pomerančovníky a citroníky, na nichţ byly staré i nové plody a ještě i květy, takţe skýtaly nejenom příjemný stín, ale i vŧni. Uprostřed trávníku pak byla nádrţka z bílého mramoru a s obdivuhodnými řezbami. Nevím, zda to bylo nějaké umělé nebo přírodní zřídlo, ale ze sochy, jeţ stála na sloupu uprostřed této nádhery, tryskal vzhŧru k obloze veliký proud vody, jenţ nikoli bez příjemného šumění padal zpět do prŧzračné nádrţky a ta by byla stačila - i kdyby byla bývala menší - pohánět mlýn. Voda pak -

mám na mysli tu, jeţ vytékala z přeplněné nádrţky - byla odváděna kanálkem skrytým pod trávníkem, aby se pak znovu objevila a obtáčela ho velmi pŧvabnými umělými struţkami.

Odtud potom se roztěkala v podobných struţkách do všech koutŧ zahrady, kde se na jednom konci posléze shromáţdila a vytékala z krásné zahrady ven, plynouc prŧzračným tokem do roviny; neţ však k ní dospěla, poháněla velikou silou a k nemalému uţitku pána tady toho všeho dva mlýny.

Podívaná na tuto zahradu, na její pěkné uspořádání, na rostliny, na fontánu a na potŧčky z ní vytékající se všem paním a všem třem mladíkŧm zalíbila do té míry, ţe všichni začali tvrdit, ţe kdyby bylo moţné udělat ráj na zemi, nedovedli by si jej představit jinak neţ v podobě této zahrady a ţe by tu nedokázali přidělat ani přimyslit ještě nějakou krásu, kterou by bylo moţno ke kráse této zahrady

přidat. Spokojeni tedy na výsost procházeli se po zahradě, vili si přitom ze snítek rozličných stromŧ překrásné věnce a naslouchali zpěvu nad dvaceti druhŧ ptákŧ, kteří zpívali, jako by předháněli jeden druhého; a tak si všimli jedné líbezné krásy, kterou před tím, kdyţ byli zaujati jinými pŧvaby, nepostřehli. Spatřili totiţ, ţe v zahradě je snad na sto druhŧ krásných zvířat, a jeden ukazoval druhému, tamhle ţe vybíhají králíci, onde ţe běţí zajíci, tam ţe leţí srny a jinde zase ţe se popásají mladí koloušci; dále se proháněly v zahradě ještě jiné druhy neškodných zvířat a všechna si krotce počínala podle své libosti - coţ skýtalo potěšení nad všechna potěšení.

Kdyţ se pak uţ dost vynadívali na to a na ono, dali si prostřít u krásné fontány, a kdyţ tu zapěli šest písní a zatančili několik tancŧ, jak se zlíbilo královně, pustili se do jídla. Byli obslouţeni výtečným, pěkným a rozšafným zpŧsobem, načeţ rozjařeni dobrými a jemnými jídly povstali od stolu, dali se znovu do hraní, zpěvu a tance, aţ se posléze královně uzdálo, ţe nadešla chvíle, aby šel spát kaţdý, kdo chce, protoţe uţ bylo velmi patrno. Někteří si opravdu šli lehnout, některé však uchvátila krása tohoto místa do té míry, ţe se jim nechtělo jít spát; zŧstali proto venku, a zatímco někteří spali, jedni se oddávali čtení románŧ, druzí hráli šachy či dámu.

Kdyţ však uplynula třetí hodina s poledne, vstali a osvěţili si tváře studenou vodou, a jak nakázala královna, přišli všichni k fontáně, kde se podle obvyklého zpŧsobu rozesadili a čekali, aţ na ně dojde řada vyprávět příběh na námět, který určila královna. První dostal tento úkol Filostrato a takto začal.

PŘÍBĚH PRVNÍ

Masetto z Lamporecchia se staví němým a stane se zahradníkem v jednom ţenském klášteře, kde se jedna řeholnice přes druhou sňali, aby s ním leţela.

Překrásné paní, mnoho přemnoho muţŧ a ţen ve své pošetilosti hluboce věří, ţe děvče, kterému byla dána na hlavu bílá rouška a na tělo černá kutna, není uţ více ţenou a nemá uţ

ţenské tuţby, jako by se tím, ţe se stala řeholnicí, proměnila v kámen; a kdyţ pak třeba jen zaslechnou něco, co se téhleté jejich víře příčí, rozkatí se, jako by bylo bývalo došlo k nějaké převeliké a zločinné hanebnosti proti přírodě, a ani je nenapadne, ba ani se nechtějí vzpomenout sami na sebe, ţe totiţ mají naprostou volnost dělat si, co chtějí, a přece jim to nestačí. A co teprve mají dělat lidé ţijící pod velikým tlakem zahálky a samoty! Najdou se ale i jiní; ti zase hluboce věří, ţe motyka s rýčem a prosté jídlo s těţkou prací odnímá lidem pracujícím na poli vilné tuţby a činí jejich chápání a soudnost převelice hrubými.

Chci vám proto ukázat, jak se všichni tihle lidé dohromady mýlí, a povím vám o tom malý příběh, kdyţ mi to královna přikázala - aniţ se přitom odchýlím od vytčeného námětu.

V našich končinách byl a ještě je jeden ţenský klášter velmi proslulý svou svatostí - pročeţ ho nebudu jmenovat, abych nějak nezlehčil jeho pověst - a v něm před nedávným časem, kdy tam nebylo víc neţ osm jeptišek a abatyše, pracoval jako zahradník v překrásné klášterní zahradě jakýsi dobrý chlapík; protoţe však nebyl spokojen se mzdou, kterou tam dostával, vyrovnal své účty se šafářem řeholnic a vrátil se do Lamporecchia, odkud pocházel.

Mezi těmi, co ho v Lamporecchiu radostně přivítali, byl i jeden mladý, statný a silný chasník, jenţ měl na venkovana pěknou postavu a slul Masetto. Ten se ho zeptal, kde tak dlouho pobýval, onen dobrý muţ, zvaný Nuto, mu to pověděl. Masetto se ho tedy zeptal, jak klášteru slouţil, a Nuto mu odvětil:

"Obdělával jsem jim krásnou a velikou zahradu a krom toho jsem jim někdy chodil do lesa na dříví, čerpal vodu a dělal všelijaké takovéhle sluţbičky. Jenţe jeptišky mi dávaly tak malou mzdu, ţe mi nestačila pomalu ani na boty. A nejen to! Jsou všechny mladé a mají takového čerta v těle, ţe se jim nelze ničím zavděčit. Kdyţ jsem třeba někdy pracoval v zahradě, řekla jedna: ,Vsaď to tadyhle!' Druhá však pravila: ,Vsaď to tamhle!' Třetí mi brala motyku z ruky a říkala: ,Takhle to není dobře!' Sekýrovaly mě prostě tak, ţe jsem nechal práci prací a šel jsem ze zahrady. A jedno k druhému, aţ mě to znechutilo, a tak jsem toho tedy nechal a jsem tu.

Jejich šafář mě sice prosil, kdyţ jsem odcházel, abych mu poslal někoho za sebe, kdo by se k té práci hodil, kdyby mi někdo padl do ruky, ale to si setsakramentsky počká, neţ mu někoho seţenu nebo pošlu."

Kdyţ Masetto vyslechl Nutova slova, posedla ho tak veliká ţádostivost, aby uţ byl u těch jeptišek, ţe se celý jen rozplýval, neboť z Nutových slov pochopil, ţe by se mohlo konečně stát skutkem to, po čem touţil. A protoţe měl za to, ţe by se mu věc nevydařila, kdyby se o ní Nutovi zmínil, řekl mu:

"To jsi tedy udělal dobře, ţe jsi odtud odešel. Copak mŧţe muţský se ţenskými vydrţet? To by se spíš snesl s čerty: v šesti případech ze sedmi samy nevědí, co by vlastně chtěly."

Sotvaţe však jejich rozmluva skončila, jal se Masetto uvaţovat, jak to udělat, aby mohl být s jeptiškami, jeţto byl jist, ţe všechny ty sluţby, o nichţ mluvil Nuto, ovládá, a nepochyboval

tedy, ţe jeho záměr z této příčiny neztroskotá: bál se však, ţe ho nepřijmou, protoţe je příliš mladý a hezky vyhlíţí.

Kdyţ proto sám v sobě dlouho přemítal, rozhodl se: Místo je odtud hodně daleko a nikdo mě tam nezná; budu dělat, ţe jsem němý a tak mě jistě přijmou! A při tomto rozhodnutí uţ zŧstal; vzal sekeru na rameno, neřekl nikomu ani slova o tom, kam jde, a bral se oděn jako chuďas do kláštera. Kdyţ tam dorazil a vešel dovnitř, zastihl náhodou na dvoře šafáře a posuňky - jak to dělávají němí - mu dal na srozuměnou, ţe ho pro lásku boţí prosí, aby mu dal najíst, ţe mu za to naštípe dříví, bude-li třeba.

Šafář mu dal ochotně něco k snědku a pak ho zavedl k několika pařezŧm; Nuto je kdysi nemohl rozštípat, ale Masetto je rozštípal celkem v krátké době. A protoţe šafář musel jít právě do lesa, vzal s sebou Masetta a tam mu nakázal nasekat dříví. Potom před něho postavil osla a posunčinou mu sdělil, aby odvezl dříví domŧ.

Masetto vše velmi dobře vykonal, a šafář si ho proto nechal u sebe několik dní, neboť ho potřeboval ještě k nějaké práci.

Jednoho dne však Masetta spatřila abatyše a hned se tázala, kdo to je. A šafář jí řekl:

"Paní, je to nějaký chudý a němý uboţák, ţadonil tu před několika dny o almuţnu, tak jsem mu ji tedy dal a svěřil jsem mu na práci dost věcí, které bylo třeba udělat. Kdyby uměl ještě obdělávat zahradu a chtěl tu zŧstat, myslím, ţe by z něho mohl být dobrý čeledín, jakého potřebujeme - je silný a člověk by si s ním mohl dělat, co by chtěl. A krom toho byste se nemusela bát, ţe by vtipkoval s těmi vašimi děvčaty."

Abatyše mu pravila:

"Při víře Kristově, to máš pravdu! Okoukni, jak se vyzná v práci, a pokus se ho tady udrţet; dej mu nějaký pár bot, nějaký starý plášť, měj se k němu, nalákej ho a dej mu dobře jíst."

Šafář odvětil, ţe to udělá.

Masetto byl v té chvíli nedaleko odtud a stavěl se, ţe poklízí dvŧr; vyslechl však celou rozmluvu a zvesela řekl sám sobě: "Jen mě na ni pusťte a obdělám vám zahradu tak, jak ji ještě nikdo neobdělal!"

Kdyţ se tedy šafář přesvědčil, ţe Masetto dovede znamenitě pracovat, otázal se ho pomocí posuňkŧ, zda tu nechce Masetto zŧstat; ten mu opět posuňky odpověděl, ţe bude dělat, co bude šafář chtít, načeţ byl Masetto přijat, a šafář mu přikázal, aby obdělával zahradu, a ukázal mu také, co všechno má dělat. Pak odešel za svými záleţitostmi v klášteře a nechal tu Masetta samotného.

Tak Masetto den po dni pracoval v zahradě, a tu začaly přicházet jeptišky, tropily si z něho šašky, jak se často dělává němým, a říkaly mu ta nejohavnější slova na světě - protoţe si myslely, ţe on jim nerozumí. A abatyše, mající patrně za to, ţe je Masetto bez ohonu, zrovna tak jako bez řeči, se o to pramálo starala, ba zhola o to nedbala.

Tak se jednoho dne stalo, ţe Masetto hodně pracoval, a kdyţ se natáhl k odpočinku, vešly do zahrady dvě mladičké jeptišky, přiblíţily se aţ k místŧm, kde leţel, a zatímco on dělal, ţe spí, začaly si ho prohlíţet. Tu pravila ta odváţnější:

"Kdybych věděla, ţe to zachováš v tajnosti, řekla bych ti, co mě uţ kolikrát napadlo - a moţná ţe i tobě by se to zalíbilo."

I odvětila jí druhá:

"Jen mi to pověz, já to jistojistě nikomu nepovím."

Tu jí pravila ta smělejší:

"Nevím, zda jsi někdy přemýšlela o tom, jak jsme zde drţeny zkrátka a ţe sem nikdy nesmí vstoupit ţádný jiný muţ kromě tady toho němého a šafáře, který je starý. Mnohokrát jsem však uţ slyšela vyprávět od ţen, které k nám přišly, ţe všecky slasti na světě jsou pro smích ve srovnání se slastmi, které proţívá ţena s muţem, a proto jsem se uţ několikrát rozhodla, ţe se o tom přesvědčím aspoň s tímhle němým, kdyţ nemohu s jiným. Hodí se k tomu ostatně ze všech nejlíp, protoţe i kdyby chtěl, nemŧţe o tom povídat dál. Vidíš sama, ţe je to mladý trumpetr, který vyrostl víc neţ jeho rozum. Nu, ráda bych slyšela, co ty na to?"

"Co to proboha říkáš," pravila druhá. "Copak nevíš, ţe jsme zaslíbily své panenství Bohu?"

"Ach," řekla ta první, "tomu se kaţdý den slibuje tolik věcí - a ţádná z nich se nakonec nesplní. I kdyţ jsme mu je slíbily, co na tom? Však ona se uţ najde nějaká řeholnice, která ho o ně nepřipraví."

Druţka jí řekla:

"Ale co si počneme, kdyţ obtěţkáme?"

Přítelkyně jí však na to pravila:

"Myslíš na neštěstí, ještě neţ přišlo; na tohle je dost času přemýšlet, aţ se to stane, a je na tisíc zpŧsobŧ, jak to udělat, aby se o tom nikdo nedověděl, pokud to samy nepovíme."

Kdyţ to slyšela ta druhá, jeţ uţ měla větší chuť neţ ta první vyzkoušet, jaké zvíře je muţský, pravila:

"Dobrá, ale jak to uděláme?"

"Pohleď," odvětila jí ta první, "táhne na třetí hodinu, a tak si myslím, ţe všechny sestry kromě nás spí. Rozhlédneme se po zahradě, zda tu někdo není, a není-li tu nikdo, neuděláme nic jiného neţ to, ţe ho vezmeme za ruku a zavedeme ho do tamhleté chýše, kam se utíkáme před deštěm. Jedna bude s ním uvnitř a druhá bude hlídat. Je tak hloupý, ţe udělá vše, co budeme chtít."

Masetto vyslechl celou tuto rozmluvu, a protoţe byl ochoten jim vyhovět, nečekal na nic jiného neţ na to, aby uţ mohl být s několika z nich.

Jeptišky se všude dobře podívaly, a kdyţ seznaly, ţe je nikdo odnikud nemŧţe vidět, přistoupila ta, co začala rozmluvu, k Masettovi, probudila ho a Masetto neprodleně vyskočil na nohy. Jeptiška ho polaskala - a zatímco se Masetto přihlouple smál, odvedla ho do chýše, kde se Masetto nedal příliš pobízet a udělal, co jeptiška chtěla. Kdyţ dosáhla, čeho si přála -

udělala místo druhé a Masetto, tvářící se jako prosťáček, byl po vŧli i jí. Tak se tedy jeptišky rozhodly, ţe kaţdá ještě jednou vyzkouší - neţ odtud odejdou - jak dovede němý jezdit na koni, a kdyţ si později o tom spolu někdy povídaly, usoudily, ţe je to opravdu sladká věc, ba ještě sladší, neţ slýchaly; i vyuţívaly proto kaţdé vhodné chvíle a chodily dovádět s němým.

Jednoho dne se však stalo, ţe jedna jejich druţka zpozorovala jejich počínání z okna své cely a ukázala to dvěma jiným. I soudily nejprve, ţe by to měly jít ţalovat abatyši, ale pak svŧj záměr změnily, dohodly se s oněmi dvěma jeptiškami a jaly se s nimi brát podíl na Masettových statcích, k čemuţ se pak časem za rŧzných okolností připojily ještě další tři.

Abatyše si těchto věcí nevšimla, ale tu se stalo, kdyţ jednoho parného dne chodila sama po zahradě, ţe zastihla Masetta (jenţ musel následkem nočních jízd odpočívat i po nepatrné denní práci), jak leţí ve stínu mandlovníku a spí; a protoţe mu vítr zdvihl vpředu šat, leţel všecek odkrytý.

Abatyše vidouc, ţe je zde sama, prozkoumala tu věc a tu ji posedly tytéţ choutky, které přišly předtím i na její řeholničky; probudila tedy Masetta, odvedla si ho do své cely a zde si ho podrţela několik dní k náramnému ţalu jeptišek truchlících, ţe jim zahradník nepřichází obdělávat zahradu. A zkoušela a znovu okoušela oné slasti, za kterou předtím ostatní kárávala.

Posléze ho ze své cely poslala zase do jizby, ale velmi často po něm zatouţila a chtěla od něho větší díl, neţ jaký jí příslušel, takţe Masetto uţ nemohl všechny tak uspokojit a usoudil, ţe jeho němota by mu mohla zpŧsobit převeliké škody, kdyby v ní nadále setrvával. Proto jedné noci, kdyţ byl zase u abatyše, spustil svou vyřídilku a pravil:

"Paní, slýchal jsem, ţe jeden kohout stačí na deset slepic, ale ţe deset muţŧ špatně či s velkou námahou uspokojí jednu ţenu. A já jich mám obsluhovat devět, na coţ uţ za nic na světě nestačím. Tím, co jsem aţ dosud dělal, jsem uţ v takovém stavu, ţe nemohu dokázat ani málo, ani mnoho, proto buď mě necháte spánembohem odejít, anebo to budete dělat s mírou."

Kdyţ paní uslyšela mluvit toho, jejţ měla za němého, byla celá zkoprnělá a pravila:

"Co má tohle znamenat? Já myslela, ţe jsi němý."

"Paní," řekl Masetto, "byl jsem němý, ale nikoliv od narození, nýbrţ následkem nemoci, která mě připravila o řeč, a teprve dnes v noci jsem poprvé seznal, ţe se mi vrátila, za coţ velebím Pánaboha, jak mohu nejvíc."

Paní mu to uvěřila a otázala se ho, co chtěl říci tím, ţe jich musí obsluhovat devatero, a Masetto jí pověděl, co se přihodilo. Kdyţ to abatyše uslyšela, seznala, ţe všechny její řeholnice jsou chytřejší neţ ona, ale protoţe byla rozváţná, nenechala Masetta odejít a

rozhodla se, ţe najde se svými řeholnicemi zpŧsob, jak tyhle věci zařídit, aby Masetto neuvedl klášter do hanby.

A protoţe právě zemřel jejich šafář, vyjevily si všechny, co jedna druhé tropila za zády, a s Masettovým souhlasem rozhodly, ţe okolním lidem namluví, ţe dík jejich modlitbám a zásluhou svatého, jemuţ byl klášter zasvěcen, byla Masettovi vrácena řeč. Ustanovily ho pak šafářem a rozdělily mu práci tak, aby ji mohl vydrţet. Masetto tu pak zplodil hodně řeholníčkŧ, ale celá věc se udrţela v takové tajnosti, ţe se nikdo o ní nedověděl dříve neţ po smrti abatyše, kdy Masetto byl uţ stár a jsa bohat zatouţil po tom, aby se mohl vrátit domŧ.

Kdyţ se v klášteře jeho přání dověděli, ochotně mu vyhověli, a tak se Masetto vrátil tam, odkud kdysi odešel, se sekerou na rameni. Byl starý, bohatý, obdařený mnoha dětmi, ale nemusel je ţivit a pečovat o ně, jen proto, ţe uměl dobře vyuţít své mladosti, a říkával pak, ţe takto odplácí Bŧh těm, kdo mu nasazují parohy.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Podkoní leţí s manţelkou krále Agilulfa, coţ Agilulf mlčky zpozoruje; nalezne čeledína a ostříhá ho, ostříhaný však ostříhá všechny ostatní, a tak se vyhne pohromě.

Kdyţ nadešel konec Filostratova vyprávění, při němţ se paní několikrát trochu začervenaly a jindy opět zasmály, zalíbilo se královně, aby ve vyprávění pokračovala Pampinea. Ta s úsměvnou tváří začala a pravila:

Někteří lidé jsou tak málo rozváţní, ţe chtějí za všech okolností ukazovat, ţe znají a vědí to, co by zrovna neměli znát, a často peskují druhé za vady, jichţ si nikdo nevšiml; a tak v domnění, ţe zmenšují svou hanbu, zvětšují ji tím nad míru. Ţe je to pravda, vám snad ukáţi vyprávěním o opačné cestě, kterou zvolil jeden mocný král, a zároveň vám povím o prohnanosti jednoho člověka, kterou moţná neoceníte tolik jako Masettovu.

Agilulf, král Longobardŧ, si zvolil, jak učinili i jeho předchŧdci, za své vladařské sídlo lombardské město Pavii, kdyţ si předtím vzal za ţenu Teodelindu, vdovu po králi Antarikovi, jenţ byl rovněţ lombardským králem; Teodelinda byla překrásná paní, moudrá a velmi počestná, leţ převelice málo zkušená ve věcech milostných. Dík ctnostem a dŧvtipu krále Agilulfa se záleţitostem Longobardŧ dařilo a byly v pokoji, ale tu se stalo, ţe se do svrchu řečené královny zamiloval její podkoní, člověk převelice nízkého pŧvodu, pokud se týče rodu, nicméně jinak ducha mnohem ušlechtilejšího, neţ by se dalo čekat od tak nízkého zaměstnání; měl postavu krásnou a velikou jako sám král a zamiloval se do královny bezměrně.

Protoţe mu však jeho nízký stav neodňal moţnost poznat, ţe tato láska nemá ţádné vyhlídky, byl tak chytrý, zeji ţádnému neodhalil, ba neodváţil seji dát najevo očima ani jí samé. A třebaţe ţil bez jakékoliv naděje, ţe se jí někdy bude moci zalíbit, přece jen se sání před sebou holedbal, jak vysoko povznesl své myšlenky, a protoţe hořel milostným ohněm, vykonával snaţivě všecko, o čem soudil, ţe bude královně milé, ba předstihoval v tom všechny své druhy. Tak se stávalo - kdyţ si královna měla vyjet na koni -, ţe jela raději na oři, kterého opatroval on, neţ na nějakém jiném, a podkoní, kdyţ se toto přihodilo, povaţoval to za největší projev milosti;

nikdy se mu ani nechtělo odstoupit od třmene, neboť se cítil blaţeným, kdyţ se dotkl třeba jen jejích šatŧ.

Dosti často se však přihází a my toho býváme svědky, ţe láska roste tím víc, čím menší má naději - a tak se přihodilo i ubohému podkonímu, ţe velmi těţce snášel veliké tuţby tajené, kdyţ mu nepřicházela na pomoc ţádná naděje, a jeţto se nemohl od své lásky odpoutat, rozhodl se, ţe zemře. Jak tak ale sám nad sebou rozvaţoval, rozhodl se pro takovou smrt, z níţ by bylo zřejmé, ţe zemřel z lásky, kterou choval ke královně, a umínil si téţ, ţe se přitom přece jen ještě pokusí o štěstí, aby mohl úplně nebo částečně dosáhnout splnění svých tuţeb.

Ani ho však nenapadlo promluvit s královnou či napsat jí, ţe ji miluje, neboť věděl, ţe by hovořil či psal nadarmo; chtěl se pokusit o to, zda by nemohl pomocí nějakého úskoku s královnou leţet. Nebylo však jiného úskoku či cesty neţ najít zpŧsob, jak by se mohl vydávat za krále - o němţ věděl, ţe u ní nespává celou noc - a tak se dostat ke královně a vniknout do její komnaty.

Pročeţ - aby zjistil, jak a v jakém úboru k ní přichází král, kdyţ k ní chodí, ukryl se několikrát ve veliké síni královského paláce, jeţ byla mezi komnatou krále a královny - a tak jedné noci uzřel krále, jak vychází ze své komnaty zahalen do velikého pláště, v jedné ruce zaţehnutou nevelikou pochodeň a v druhé hŧlku, jak jde do královniny komnaty -, kde beze slova jednou nebo dvakrát udeří hŧlkou na dveře komnaty, načeţ je mu neprodleně otevřeno a z ruky je mu odebrána pochodeň.

Kdyţ tohle uviděl a kdyţ viděl rovněţ, jak se král vrací, napadlo ho, ţe si musí počínat zrovna tak: a kdyţ si opatřil plášť podobný plášti, který viděl na králi, a pochodeň a hŧlku a umyl se nejprve pořádně v parní lázni, aby královnu neurazil hnojný pach či aby si nevšimla úskoku, skryl se s těmito věcmi, jako obvykle činil, ve veliké síni.

A kdyţ pak seznal, ţe všichni uţ spí, a kdyţ se mu zdálo, ţe nadešla vhodná doba buď pro splnění jeho přání, nebo k cestě vstříc vytouţené smrti, vykřesal z kamene a ocele, které si přinesl s sebou, trochu ohně, zaţehl pochodeň, upjal se a zahalil do pláště, načeţ šel ke dveřím komnaty a dvakrát do nich hŧlkou udeřil.

Jedna celá rozespalá komnata otevřela komnatu, vzala od něho světlo a skryla je, načeţ on beze slova vešel za záclonu, odloţil plášť a vstoupil do loţe, v němţ spala královna.

Touţebně ji vzal do náručí a dělaje, ţe je rozezlený (neboť věděl, ţe kdyţ je král rozezlený, nechce nic slyšet), poznal královnu několikrát tělesně, aniţ

přitom on a ona promluvili slovo. A třebaţe se mu odchod zdál těţký, přece jen se bál, aby příliš dlouhé prodlévání zde neproměnilo jeho slast v zármutek, zdvihl se, vzal svŧj plášť a světlo a mlčky odešel a co nejrychleji se vrátil do své postele.

Sotva se v ní octl, zdvihl se král a vešel do komnaty ke královně, jeţ se tomu tuze podivila; a protoţe vstoupil do jejího loţe a zvesela ji pozdravil, dodala si královna odvahy, vidouc ho veselého, a řekla:

"Ó pane mŧj, jaké jsou to dnes v noci novosti? Před chvilkou jste ode mne odešel, kdyţ jste si se mnou uţil radostí víc neţ obvykle a uţ jste tu zase? Dávejte pozor na to, co děláte!"

Kdyţ král zaslechl tato slova, rázem si domyslil, ţe někdo, kdo má podobné zvyky a postavu jako on, královnu oklamal, ale protoţe byl moudrý, hned ho napadlo, ţe by jí to neměl dát znát, zvláště kdyţ viděl, ţe to nepoznala ani královna, ani někdo jiný - coţ by mohlo jiných hlupákŧ neudělalo. Právě naopak by říkali: "Já tady přece nebyl. Kdo to tu byl? Jak se sem

dostal? Kdo to sem přišel?" Bylo by z toho povstalo mnoho věcí, jimiţ by byl paní neprávem zarmoutil a byl by ji podnítil touţit, aby měla zase to, čeho uţ okusila. Věděl, ţe mu z toho nemŧţe vzejít ţádná hanba, bude-li mlčet, a ţe si tím získá jen pohanu, bude-li o tom mluvit.

Pobouřen tedy více v mysli neţ ve tváři a ve slovech, odpověděl jí:

"Paní, nezdá se vám, ţe jsem takovým muţem, který uţ tu mohl jednou být a pak se sem znovu vrátit?"

Paní mu odvětila:

"Ale, ano, pane mŧj, nicméně vás prosím, abyste dbal o své zdraví."

Tu pravil král:

"Dobrá, budu se řídit vaší radou, odejdu tentokráte a uţ vás nebudu obtěţovat."

A maje mysl naplněnou hněvem a zlobou skrze to, co se mu stalo a co právě shledal, vzal si opět plášť, vyšel z komnaty a pojal úmysl najít v tichosti toho, jenţ to spáchal; soudil totiţ, ţe to musí být někdo z domu, jenţ z něho nemohl odejít, ať to byl uţ kdokoli.

Vzal tedy lucerničku s malinkým světýlkem a odebral se do veliké místnosti nad konírnami svého paláce, kde na rŧzných loţích spalo skoro veškeré jeho sluţebnictvo; měl totiţ za to, ţe se po přestálé námaze nemohl ještě uklidnit tep a bušení srdce tomu člověku, jenţ spáchal čin, o němţ právě slyšel od své paní - a jal se tiše od jednoho konce obcházet jednoho po druhém a všem sahat na hruď, aby zjistil, jak komu tluče srdce.

Všichni tvrdě spali, jenom ten, jenţ byl u královny, dosud neusnul, a kdyţ viděl, ţe přichází král, uhodl, co asi přišel hledat, a dostal takový strach, ţe bušení po přestálé námaze zesílilo strachem ještě víc, neboť podkoní byl přesvědčen, ţe ho král, všimne-li si toho, pošle bez okolkŧ na smrt. Hlavou mu sice táhly všelijaké nápady, co by měl udělat, ale kdyţ viděl, ţe král nemá zbraň, rozhodl se posléze, ţe bude dělat, jak by spal, a ţe počká, aţ co král učiní.

Král se tedy dotkl mnoha sluţebníkŧ, ale nenašel ani jednoho o němţ by mohl usoudit, ţe je to ten pravý, a dospěl uţ i k tomuto podkonímu, jemuţ srdce bušilo. I řekl si: "Tenhle to byl!"

Ale protoţe nechtěl, aby vešlo ve známost, co chce udělat, neudělal mu nic neţ to, ţe mu nŧţkami, které si přinesl, ustřihl na jedné straně vlasy, které lidé v té době nosili velmi dlouhé, aby ho nazítří podle toho znamení poznal. To učiniv, odešel a vrátil se do své komnaty.

Podkoní pozorující tohle všecko byl lstivý člověk a bylo mu tedy hned zřejmé, nač si ho král poznamenal; i vstal bez meškání, došel si pro nŧţky, jichţ bylo naštěstí ve stáji pro obsluhu koní několik, šel tiše od jednoho ke druhému, kteří spali v oné místnosti, a všem ustřihl vlasy stejným zpŧsobem, jakým byly ustřiţeny jemu. Kdyţ byl s tím hotov, šel si, aniţ ho někdo zpozoroval, zase lehnout.

Král ráno vstal a přikázal, aby se všechna čeleď, ještě neţ se otevřou brány paláce, shromáţdila před ním. Tak se také stalo. A kdyţ všichni stáli před ním s nepokrytou hlavou, jal se pátrat po onom, jejţ předtím ostříhal; vida však, ţe týmţ zpŧsobem má ustřiţené vlasy většina čeledi, podivil se tomu a řekl si sám pro sebe: "Ten, jejţ hledám, je sice nízkého

pŧvodu, ale přesto je vidět, ţe je vysoce dŧvtipný." A kdyţ takto seznal, ţe nedopadne bez rámusu toho, jejţ hledal, a jeţto se mu také nechtělo utrţit si pro malou pomstu velkou hanbu, rozhodl se, ţe ho napomene pouhým slovem a ţe mu takto dá najevo, ţe o všem ví. I obrátil se tedy ke všem a řekl:

"Ten, jenţ to učinil, ať tak jiţ nikdy nečiní - a jděte sbohem."

Jiný by je byl dal napnout na provaz, mučit, trýznit a vyslýchat, při čemţ by byl odhalil právě to, co se má kaţdý snaţit zakrýt. A kdyby ho byl odhalil, nebyl by svou hanbu nijak zmenšil, i kdyby se mu byl pořádně pomstil, ba naopak jeho hanba by byla bývala vyrostla a čest panina by byla pokaţena.

Ti, kdo slyšeli tato slova, velmi se podivili, co jimi chtěl král říci; nikdo jiný však nerozuměl, jenom ten, jehoţ se to týkalo. Jelikoţ to však byl chytrý muţ, nikdy to za ţivota králova nedal najevo a nikdy uţ pak podobným kouskem nepokoušel Štěstěnu.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Jedna zamilovaná paní přiměje pod rouškou zpovědi a nejčistšího svědomí velezboţného mnicha, aby jí nevědomky dělal kuplíře.

Pampinea jiţ mlčela a většina přítomných chválila odvahu a obezřetnost podkoního jakoţ i králŧv dŧvtip, kdyţ tu se královna obrátila k Filomeně a přikázala jí, aby pokračovala.

Filomena se jala roztomile vyprávět.

Zamýšlím vám vyprávět o jedné taškařici, kterou vskutku provedla jedna krásná paní jednomu přísnému řeholníkovi a která se musí tím více líbit kaţdé světské osobě, protoţe tito fráteři, kteří většinou patří k těm nejpitomějším lidem neotesaných mravŧ a chování, mají za to, ţe všemu rozumí a ţe dovedou všechno lépe neţ jiní, ačkoli jsou daleko pod ostatními, neboť si pro svou ubohost netroufají probíjet se ţivotem na vlastní pěst a hrnou se tedy jako prasata všude, kde bez práce dostanou najíst. Budu vám, líbezné paní, vypravovat o tom příběh nejenom z té příčiny, ţe chci vyhovět příkazu, nýbrţ také proto, abych vás upozornila, ţe řeholníci, jimţ my, lehkověrné, někdy aţ přespříliš dŧvěřujeme, mohou být a někdy také jsou přelstěni při troše vtipu nejenom muţi, ale i některou z nás.

Neuplynulo ještě mnoho let od té doby, co v našem městě, kde je více šalby neţ lásky či víry, ţila jedna urozená paní, kterou příroda obdařila a ozdobila krásou a zpŧsoby, vznešeností mysli a dŧvtipem více neţ kteroukoli jinou ţenu. Nepovím vám však ani jméno její, ani jméno jiné, jeţ patří do tohoto příběhu, i kdyţ je znám; ţijí totiţ ještě někteří lidé, jimiţ by mohli potom ti druzí opovrhovat, ačkoli by se to mělo přejít smíchem.

Ona paní byla bez ohledu na svŧj vznešený pŧvod provdána za pouhého vinaře a nemohla ze své duše vymýtit pohrdání k němu, neboť soudila, ţe ţádný člověk nízkého pŧvodu, i kdyby byl sebebohatší, není hoden urozené paní; a kdyţ pak ještě viděla, ţe její muţ přes všechno svoje bohatství nedovede neţ roztřídit vlnu, chystat osnovu nebo hádat se s pradlenou o přízi, usmyslela si, ţe na ţádný zpŧsob nebude trpět jeho objetí, leda tehdy, kdyby mu je zhola nemohla odepřít, a ţe si pro své uspokojení najde někoho, kdo si jí zaslouţí víc neţ vinař. I zamilovala se tedy do jednoho velmi čackého muţe středního věku a zamilovala se do něho tak, ţe kdyţ ho některého dne nespatřila, byla potom celou noc z toho mrzuta.

Onen čacký muţ to však nepostřehl, a proto se o ni nestaral, a ona zase, protoţe byla velmi obezřelá, neodvaţovala se ani poslat mu po nějaké ţeně vzkaz, ani poslat mu v listě o tom zprávu, jeţto se bála nebezpečí, které by jí z toho mohlo vzejít. Všimla si však, ţe se onen muţ hodně stýká s jedním mnichem, který byl sice velmi hloupý a tlustý člověk, nicméně vedl přesvatý ţivot a skoro u všech lidí poţíval pověsti výtečného muţe.

Usoudila, ţe by z něho mohl být nejlepší prostředník mezi ní a jejím milencem, a kdyţ si promyslila zpŧsob, jak to všechno zařídit, vydala se v příhodné chvíli do kostela, dala si ho zavolat a řekla mu, aby byl tak laskav a vyzpovídal ji.

Kdyţ ji mnich spatřil, usoudil, ţe to je nějaká urozená paní, velmi ochotně jí vyhověl a paní mu po zpovědi pravila:

"Otče mŧj, musím se k vám utéci o pomoc, o radu v tom, co hned uslyšíte. Pověděla jsem vám jiţ o tom, a proto vím, ţe znáte mé příbuzné a mého manţela: miluje mě víc neţ svŧj ţivot a já ihned od něho obdrţím všem, po čem zatouţím, protoţe on je člověk velmi bohatý a mŧţe mi snadno vyhovět. Z těchto všech příčin jej miluji víc neţ sebe samu, a kdybych jenom pomyslela - nemluvě vŧbec o tom, ţe bych to udělala - na něco, co by bylo proti jeho cti či chuti, zaslouţila bych si za to jistě hranici víc neţ kterákoli jiná provinilá ţenština.

Nyní mě však neustále obléhá nějaký muţ, jehoţ jméno opravdu neznám, ale zdá se mi, ţe je člověkem dobrého pŧvodu, a nemýlím-li se, velmi často se s vámi stýká. Je krásné a vysoké postavy, bývá velmi počestně oděn do šatŧ hnědé barvy a patrně nepostřehl, ţe smýšlím, tak jak smýšlím. Nemohu se objevit ani před vraty, ani v okně, nemohu vyjít z domu, aby hned nebyl přede mnou, a dost se divím, ţe uţ není také tady. Jeho počínání mě tuze mrzí, jeţto skrze takovéhle věci přicházívají počestné ţeny do pomluv, a proto jsem se v duchu rozhodla, ţe mu o tom jednou po svých bratrech vzkáţu. Pak mne však napadlo, ţe muţové často vyřizují vzkazy tak, ţe po nich přicházívají špatné odpovědi, které plodí všelijaká slova, a po těch se přejde k činŧm. Mlčela jsem proto, aby z toho nevzešlo neštěstí či pohoršení, a usmyslela jsem si, ţe to řeknu spíše vám neţ někomu jinému, neboť se mi zdá, ţe jste jeho přítelem, a krom toho se také spíše hodí, abyste takovéto věci vytýkal vy, ať uţ přátelŧm či cizím lidem. Proto vás při jediném Bohu prosím, abyste ho za to pokáral, a poţádal ho, aby upustil od takového počínání. Je dost jiných ţen, které se třeba k takovýmto věcem hodí, a jistě jim bude milé, kdyţ si jich bude hledět a ucházet se o ně, ale mně je to nesmírně nepříjemné, neboť nejsem nikterak zaloţená k takovýmto věcem."

Kdyţ paní domluvila, sklopila hlavu, jako by chtěla plakat.

Svatý mnich neprodleně pochopil, ţe mluví o onom muţi, o němţ skutečně hovořila, velmi paní za její dobré úmysly pochválil, a protoţe pevně věřil, ţe všechno, co říkala, je pravda, slíbil jí, ţe to zařídí tak, aby ji onen člověk uţ nikdy neobtěţoval. Jeţto pak věděl, ţe je velmi bohatá, velebil před ní milosrdné skutky a udílení almuţen a mezitím jí vykládal, jak je potřebný.

Paní mu odpověděla:

"Kdyby zapíral, prosím vás, abyste mu rovnou řekl, ţe jsem si na to stěţovala a ţe jsem vám to řekla já sama."

Kdyţ posléze skončila zpověď a paní dostala rozhřešení, vzpomněla si na povzbuzení k rozdávání almuţen, jehoţ se jí dostalo od mnicha, i dala mu potají plnou hrst peněz, poprosila ho, aby odslouţil několik mší za duše jejích zesnulých, sebrala se a vrátila se domŧ.

Nedlouho poté přišel k svatému mnichu onen čacký muţ, jak bývalo jeho zvykem, a kdyţ si trochu popovídali o tom a onom, vzal si ho mnich stranou a velmi zdvořile mu vytýkal úklady a pohledy, jimiţ, jak byl z její řeči přesvědčen, stíhal jeho přítel tuto paní.

Čacký muţ se tomu podivil, protoţe si oné paní nikdy nepovšiml a kolem jejího domu chodíval jen velmi zřídka, a chtěl se začít bránit. Mnich ho však nepustil ke slovu a řekl mu:

"Jenom nedělej, ţe tě to překvapilo, a nesnaţ se to popřít zbytečnými slovy, protoţe se ti to nepovede! Nedověděl jsem se o těchto věcech od sousedŧ; řekla mi to ona sama, kdyţ si na tebe tuze stěţovala. Musím ti proto říci, ţe se takovéhle hlouposti uţ pro tebe nehodí, a řeknu ti o ní i to, ţe jsem se ještě nesetkal se ţenou, která by kvŧli těmto pošetilostem byla rozzlobená jako ona. Proto tě prosím pro tvou čest a její uklidnění, abys toho nechal a dal jí pokoj."

Čacký muţ byl chytřejší neţ svatý mnich, i pochopil neprodleně panin úskok, předstíral chvíli, ţe je mu stydno, řekl, ţe uţ jí nebude chodit na oči, a kdyţ odešel od mnicha, odebral se k domu té paní, která neustále dávala pozor u malého okénka, aby spatřila, aţ pŧjde okolo.

A kdyţ viděla, ţe se blíţí, podívala se na něho s takovým veselím a s takovým pŧvabem, ţe pochopil, jak správně porozuměl mnichovým slovŧm.

Tak chodil pak od toho dne ke svému potěšení a k převeliké radosti a útěše panině velmi obezřetně onou ulicí, stavěje se přitom však, jako by to mělo nějakou jinou příčinu. Za nějaký čas si paní

všimla, ţe se mu ona líbí tolik jako on jí, i zatouţila roznítit v něm lásku ještě víc a ujistit ho, jak ho miluje: sešla se tedy v příhodné době a na příhodném místě opět se svatým mnichem, sedla si mu v kostele k nohám a jala se plakat.

Kdyţ to spatřil mnich, zeptal sejí soucitně, co nového se přihodilo.

Paní mu odvětila:

"Milý otče, novinky, které mám, netýkají se nikoho jiného neţ vašeho Bohem prokletého přítele, na něhoţ jsem si vám před několika dny stěţovala, neboť uţ začínám věřit, ţe se narodil proto, aby mě suţoval a nutil dělat něco, z čeho bych nikdy neměla radost a po čem bych se nikdy neodváţila kleknout vám k nohám."

"Jakţe?" pravil mnich, "on ti nepřestal dělat mrzutosti?"

"Zajisté, ţe ne," pravila paní, "ba ještě naopak. Od té chvíle, co jsem si vám na něho naříkala, jako by mi chtěl naschvál zpŧsobit hoře, na něţ jsem si stěţovala - a místo aby šel jednou, kudy chodíval, chodí tudy - jak se mi zdá - sedmkrát! Ale kdyby Pánbŧh dal a stačilo mu, aby jen chodil a díval se! Stal se však tak drzým a nestoudným, ţe včera mi dokonce poslal do domu jakousi ţenskou, aby mi vyřídila jeho třesky plesky, a poslal mi po ní váček a pás, jako bych neměla sama dost váčkŧ a pásŧ. Mne to tak nesmírně rozzlobilo, ţe nemít ohledy na hřích a na lásku k vám, myslím, ţe bych si byla počínala jako čert. Ovládla jsem se ale tak, ţe

jsem nechtěla udělat nic, ba nechtělo se mi říci jediné slovo, dokud nepovím všecko nejdříve vám.

Ten váček a pás jsem hned vrátila té ţenské, která je přinesla a na cestu jsem ji ošklivě vyčastovala; pak jsem však dostala strach, aby si to ta ţena nenechala a jemu neřekla, ţe jsem ty věci přijala, coţ tyhle ţenské rády dělají, jak slýchám. I zavolala jsem ji nazpět, plna zloby jsem jí vzala věci z ruky a nesu je vám, abyste mu je vrátil a řekl mu, ţe já jeho věci nepotřebuji, protoţe díky Bohu a svému manţelovi mám tolik váčkŧ a pásŧ, ţe bych ho mohla jimi zadusit. A jestliţe nepřestane - odpusťte mi to, milý otče - řeknu to svému choti a bratřím, ať se pak děje co chce; neboť mně je milejší, aby hanba padla na jeho hlavu, kdyţ uţ

má na někoho padnout, neţ abych přišla kvŧli němu do hanby já. Tak je to!"

Kdyţ uprostřed náramného pláče domluvila, vyňala zpod pláště překrásný a nádherný váček s hezkým a drahocenným páskem a hodila obě věci do klína mnichovi. Ten na slovo uvěřil všemu, co paní říkala, i popadl je nadmíru rozhněvaně a řekl:

"Milá dcero, nedivím se, ţe tě takovéhle věci trápí, a nemohu ti to míti za zlé. Velmi tě naopak chválím za to, ţe se řídíš mou radou. Před

několika dny jsem mu to vytkl, dostál však špatně slovu, které mi dal. Mám tudíţ v úmyslu promluvit mu za to předchozí i za to, co spáchal teď, tak pořádně do duše, ţe ti uţ nebude dělat ţádné nepříjemnosti. A tobě kéţ Bŧh dopřeje, aby ses nedala unést hněvem do té míry, ţe bys o tom řekla někomu ze svých, protoţe by to mohlo přinést převeliké neštěstí. Neboj se také, ţe by ti z toho mohly vzejít nějaké pomluvy, neboť ti před Bohem i před lidmi budu nejpevnějším svědkem tvé počestnosti."

Paní předstírala, ţe ji to poněkud uklidnilo, přestala o tom mluvit, a jelikoţ znala skrblictví jeho i ostatních mnichŧ, pravila:

"Messere, uţ několik nocí se mi zjevují někteří moji příbuzní, z nichţ mnozí jsou na převelikém trápení a neţádají si nic neţ almuţny; zvláště má matka mi připadá tak usouzená a utrápená, ţe je na ni ţalost pohledět. Soudím proto, ţe převelice trpí, kdyţ vidí, jaké mám souţení s tímhle nepřítelem Pánaboha, a proto bych chtěla, abyste odslouţil za jejich duše čtyřicet mší k svatému Řehoři a pomodlil se za ně, aby je Bŧh vysvobodil z toho strastiplného ohně."

Tak pravila a dala mu do ruky zlaťák.

Svatý mnich jej radostně vzal, posílil její zboţnost dobrými slovy a mnoha příklady, načeţ jí dal své poţehnání a propustil ji.

Kdyţ paní odešla, nikterak nepostřehl, ţe ho tu celou dobu vodila za nos, a poslal pro svého přítele. Ten přišel a vida, jak je mnich rozezlen, neprodleně usoudil, ţe dostane opět nějaké zprávy od paní, a očekával, co asi řeholník řekne. Ten pak mu ještě jednou zopakoval to, co mu řekl předtím, načeţ se jal k němu potupně a hněvivě promlouvat a opakoval mu přitom mnohé z toho, co mu řekla o jeho skutcích ona paní.

Čacký muţ, jenţ pořád ještě nevěděl, kam mnich míří, velmi vlaţně popíral, ţe by byl paní poslal váček a pás, aby snad mnicha nepřesvědčil v případě, ţe mu paní pás a váček odevzdala.

Velice rozlícený mnich však děl:

"Jak to mŧţeš popírat, ty hanebníku? Tady to je - ona sama mi to v pláči přinesla. Jen se podívej, copak to neznáš?"

Čacký muţ dělal, jako kdyţ se velmi stydí, a odvětil:

"Ale ano, znám ty věci a vyznávám se vám, ţe jsem jednal velmi špatně, a přísahám vám, kdyţ vidím, jaká je, ţe o něčem takovém uţ neuslyšíte slova!"

Padlo ještě mnoho slov. Nakonec odevzdal hlupec mnich svému příteli váček a pás, dal mu převeliké napomenutí, prosil ho, aby uţ nikdy takovouhle věc nespáchal, a kdyţ dostal slib, ţe se to uţ nestane, propustil ho.

Čacký muţ byl nesmírně vesel, neboť zdání, ţe ho paní miluje se změnilo v jistotu; sotvaţe tedy odešel s pásem od mnicha, šel rovnou tam, kde mohl paní dát obezřele najevo, ţe obě dvě věci má. Paní byla nad tím velice spokojena a ještě víc proto, ţe se jí zdálo, ţe věci spějí od dobrého k lepšímu.

I nečekala uţ na nic jiného neţ na to, aţ její manţel někam odjede, aby mohla dílu dát korunu, a vskutku zanedlouho se přihodilo, ţe její manţel musel z nějaké příčiny odcestovat do Janova.

A sotva jednoho rána vsedl na koně a odjel, paní se okamţitě vydala k svatému mnichovi a po mnohém naříkání mu v pláči řekla:

"Milý otče, říkám vám, ţe to uţ nemohu vydrţet. Slíbila jsem vám však nedávno, ţe neudělám nic dřív, dokud vám to neřeknu, a proto jsem se přišla dnes před vás ospravedlňovat. A abyste mi uvěřil, ţe mám dŧvod k nářku a zármutku, chci vám říci, co mi ten váš přítel či spíše vtělený pekelný ďábel provedl dnes ráno krátce před jitřní.

Nevím, dík jaké nešťastné náhodě se dověděl, ţe mŧj manţel odejel včera ráno do Janova, ale dnes ráno v hodinu, jak jsem vám uţ řekla, vnikl do mé zahrady, vyšplhal se po jednom stromu k oknu mé světnice, které vede na zahradu, a jiţ měl otevřené okno a chtěl vstoupit dovnitř, kdyţ tu jsem procitla, rychle vstala a dala se do křiku; byla bych křičela dál, kdyby měl nebyl býval on - jenţ ještě nebyl uvnitř - pro Boha a pro vás neprosil a neřekl mi, kdo je.

Vyslyšela jsem ho tedy, pro lásku k vám jsem zmlkla a nahá tak, jak jsem přišla na svět, jsem běţela a zavřela mu okno před nosem; myslím, ţe pak spadl, protoţe jsem ho uţ neslyšela.

Nyní vidíte sám, zda je na jeho počínání něco pěkného a zda je moţné snášet je dál. Co se týče mne, nezamýšlím mu to uţ déle trpět, protoţe jsem od něho z lásky k vám strádala jiţ

příliš mnoho!"

Kdyţ mnich tohle všechno uslyšel, popadla ho ta největší zlost pod sluncem, ba nedokázal vypravit ze sebe nic jiného neţ to, ţe se jí několikrát ptal, zda ho dobře poznala, zda to byl on, a nikoli někdo jiný.

Paní mu odvětila:

"Chvála Pánubohu, ţe ho ještě rozeznám od druhých. Říkám vám, ţe to byl on, a kdyby řekl, ţe ne, pak mu nevěřte!"

Mnich tedy řekl:

"Milá dcero, na tohle se nedá říci nic jiného, neţ ţe se dopustil příliš veliké drzosti a špatného skutku a ţe tys učinila to, cos měla učinit, ţes ho totiţ vyhnala. Protoţe tě však Pánbŧh ostříhal od hanby, prosím tě proto, kdyţ ses uţ dvakrát řídila mou radou, abys tak učinila i tentokrát - aby sis totiţ nestěţovala nikomu ze svých příbuzných a dovolila mi, abych se já pokusil zkrotit toho ďábla, utrţeného od řetězu, o kterém jsem si myslil, ţe je to světec.

Podaří-li se mi odvrátit ho od takovýchto zhovadilostí, bude dobře. Nepodaří-li se mi to, dávám ti současně se svým poţehnáním slovo, ţe mŧţeš dělat, co tvá mysl uzná za vhodné."

"Dobrá," pravila paní, "nechci vás ani pro tentokrát rozhněvat či neuposlechnout, postarejte se však, aby se střehl ještě jednou mě rozzlobil, neboť vám slibuji, ţe uţ k vám nikdy z téhle příčiny nepřijdu!"

Více neřekla uţ nic, a předstírajíc hněv, rozloučila se s mnichem.

Sotva paní odešla z kostela, uţ tu byl onen čacký muţ a mnich si ho vzal stranou a vyčinil mu těmi největšími hrubostmi, jaké kdy někdo řekl nějakému muţi, a spílal mu, ţe je věrolomník, křivopříseţník a zrádce. Ten, jeţto uţ dvakrát poznal, kam směřují výtky mnichovy, dával dobrý pozor a zmatenými odpověďmi mířil k tomu, aby se mnich co nejvíce rozpovídal.

"Proč tento hněv, messere," řekl nejdříve, "copak jsem ukřiţoval Krista?"

Mnich mu odpověděl:

"Podívejme se na nestydu! A slyšme, co říká! Mluví, jako by byl uplynul nejméně rok nebo dva a jako by byl za tu dlouhou dobu zapomněl na své ničemnosti a nepočestnosti. To ti uţ od jitřní vyprchalo z mysli, ţe jsi dnes ráno někoho urazil? Kde jsi byl dnes ráno před rozedněním?"

Čacký muţ odpověděl:

"Já vím, kde jsem byl, ale vy musíte mít nějaké náramně rychlé donašeče."

"Pravda," řekl mu mnich, "mám donašeče. A dověděl jsem se, ţe ses domníval, ţe ti urozená paní - kdyţ není její manţel doma - musí bez okolkŧ padnout do náručí? Panáčku, tohle dělá počestný muţ? Toulá se to po nocích, leze to do zahrad a šplhá to po stromech - a myslí si to, ţe svou drzostí zlomí svatost oné ţeny, kdyţ to v noci poleze po stromech k jejím oknŧm! Nic na světě jí není tak nemilé jako to, co děláš ty. A ty přesto se o to znovu a znovu pokoušíš!

Nechme stranou, ţe ti to uţ dala mnohá zpŧsoby najevo - ty ses opravdu přenáramně polepšil po mých pokáráních! Ale to ti říkám: aţ dosud mlčela o tom, co všecko jsi ztropil, nikoli z lásky k tobě, ale proto, ţe jsem na ni naléhal svými prosbami! Teď však uţ nebude mlčet. Dal jsem jí svolení, aby jednala, jak jí bude libo, aţ ještě něčím vyvoláš její nevoli. Co si počneš, jestliţe to ona paní poví svým bratřím?"

Čacký muţ sdostatek pochopil, co má dělat, a jal se mnicha uklidňovat, jak nejlépe uměl a mohl. A kdyţ pak od něho odešel, hned téţe noci vešel před svítáním do zahrady, vyšplhal se na strom, a kdyţ nalezl okno otevřené, vlezl do světnice, a jak mohl nejrychleji, vrhl se do náruče své krásné paní.

Paní ho uţ očekávala s nesmírnou touţebností, i přijala ho radostně a pravila:

"Tisíceré díky panu mnichovi, ţe ti tak dobře vysvětlil cestu, kudy by ses ke mně dostal."

A kdyţ pak měli jeden z druhého velké potěšení, jali se rozprávět a tuze se smáli hlouposti bratra Trouby; posmívali se všem cívkám, vochlicím a mykadlŧm a s převelikou radostí se spolu přitom obveselovali - a kdyţ si potom umluvili jistý pořádek, udělali to tak, ţe se uţ

nemuseli uchylovat k panu mnichovi, a přesto se ještě mnohé jiné noci sešli k vzájemným radostem, k nimţ, prosím, uveď, Boţe, ve svém milosrdenství co nejdříve mne a všecky křesťanské duše, jeţ po nich touţí.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Don Felice poučí bratra Puccia, ze dosáhne věčné blaţenosti, jestliţe vykoná jisté pokání.

Bratr Puccio se kaje a don Felice si zatím dopřává s jeho manţelkou.

Kdyţ Filomena dokončila svŧj příběh, zmlkla a Dioneo vlídnými slovy vzdal velikou chválu dŧvtipu panině i modlitbě, kterou Filomena pronesla nakonec; a tu královna s úsměvem pohlédla na Pamfila a pravila:

"Nyní pokračuj, Pamfilo, ty a pověz nám nějakou líbeznou věcičku pro naše potěšení."

Pamfilo hbitě odpověděl, ţe to rád udělá, a začal:

Paní, je mnoho lidí, kteří usilují dostat se do ráje, ale přitom tam dopomohou druhým, aniţ si toho všimnou, coţ se před nedávném přihodilo jedné naší sousedce, jak hned uslyšíte.

Slyšel jsem kdysi vyprávět, ţe poblíţ San Brancazia ţil dobrý a bohatý muţ; slul Puccio di Rinieri a po nějakém času se oddal věcem

duchovním tak, ţe se stal terciářem řádu svatého Františka a dostal jméno bratr Puccio. Jeţto ţil duchovním ţivotem a jeţto celou jeho rodinu tvořila jeho paní a sluţebná, takţe se nemusel zabýval nějakým řemeslem, chodil velmi často do kostela. Byl to prosťáček a z hrubého těsta, odříkával ty své otčenáše, chodil na kázání a na mše a nikdy nevynechal chvalozpěvy, které zpívali laici, postil se a mrskal se a šeptalo se o něm, ţe patří mezi flagelanty.

Jeho manţelka, jíţ jméno bylo monna Isabetta, byla ještě mladá, mezi osmadvaceti a třiceti léty, svěţí, krásná a kulaťoučká tak, ţe se podobala červenému jablíčku; kvŧli svatosti manţelově a snad i kvŧli jeho stáří musela však drţet pŧst daleko častěji, neţ by si byla přála: kdyţ s ním chtěla spát nebo zalaškovat si s ním, tu jí její choť vyprávěl o ţivotě Kristově, o kázání bratra Anastázia či o nářku Magdalénině a jiné takové věci.

V té době se vrátil z Paříţe jeden řeholník jménem don Felice, františkán od San Brancazia, ještě mladý a hezké postavy, bystrého nadání a hlubokých vědomostí. Bratr Puccio se s ním úzce spřátelil, a protoţe mu don Felice vţdy velmi dobře rozřešil kaţdou jeho pochybnost a protoţe se mu krom toho jevil převelice svatým - kdyţ ho poznal blíţe -, začal ho čas od času vodit do svého domu a poskytl mu oběd či večeři, jak se to právě hodilo. Tak se s ním spřátelila z lásky k bratru Pucciovi i paní a velmi ochotně mu prokazovala rŧzné pocty.

Kdyţ uţ řeholník chodil delší dobu do domu bratra Puccia a viděl tu tak svěţí a kulaťoučkou ţenu, uhodl, jaký asi je to nedostatek, jímţ paní strádá; a hned ho napadlo, ţe by mohl z bratra Puccia sejmout námahu, pŧjde-li to, a vypomoci jeho paní. Mazaně tedy tu a tam po ní hodil očkem, a tak dosáhl toho, ţe v jejím srdci zaţehl stejnou tuţbu, kterou choval on. Jsa pak jist výsledkem, vyuţil první příleţitosti a pověděl jí o svých tuţbách. Třebaţe však byla paní povolná dovršit započaté dílo, nebylo moţno najít zpŧsob, jak to udělat, jelikoţ paní by se nebyla odváţila být s řeholníkem jinde na světě, leda ve svém domě; ale v domě to nešlo, protoţe bratr Puccio nikdy nevytáhl paty daleko z domu, a to řeholníka velmi rmoutilo.

Po dlouhé době však přece jen přišel na zpŧsob, jak by mohl s paní pobýt v domě, i kdyby byl doma bratr Puccio, aby to nebylo podezřelé. Pročeţ, kdyţ k němu jednoho dne zašel bratr Puccio, takto k němu promluvil:

"Mnohokrát jsem si uţ, bratře Puccio, všiml, ţe veškeré tvé touţení směřuje k tomu, aby ses stal svatým, k čemuţ kráčíš podle mého dlouhatánskou cestou, ačkoli je tu cesta jiná a kratší; dobře ji

znají a pouţívají papeţ i jeho nejvyšší preláti, kteří ovšem nechtějí, aby se ukazovala druhým: přineslo by to totiţ neprodleně záhubu kněţskému stavu, ţijícímu ponejvíc z almuţen, neboť by mu světské osoby nedávaly almuţnu a jiné dary. Poněvadţ jsi však mŧj přítel a jeţto jsi mi prokázal četné pocty, povím ti o oné cestě, budu-li vědět, ţe ji neodhalíš nikomu na světě a ţe se jí budeš drţet."

Bratr Puccio zatouţil po této věci i jal se nejprve nesmírně naléhavě prosit, aby mu o této cestě pověděl, a pak přísahal, ţe nikdy, leda by mu to řeholník dovolil, nepoví o ní nikomu; tvrdil téţ, ţe se touto cestou dá, bude-li taková, aby se po ní mohl pustit.

"Kdyţ mi to tedy slibuješ," pravil mnich, "já ti ji ukáţi: věz, ţe svatí církevní Otcové hlásají, ţe ten, kdo chce dosáhnout věčné blaţenosti, musí konat pokání, o kterém hned uslyšíš. Abys mi však správně rozuměl: neříkám ti, ţe po onom pokání nebudeš hříšníkem, jakým jsi nyní.

Stane se však to, ţe budeš očištěn od hříchŧ, které jsi spáchal do pokání, a ţe ti budou po pokání odpuštěny. Ty hříchy, kterých se dopustíš potom, nebudou ti přičítány k zatracení a pŧjdou smýt svěcenou vodou, jako se to dělá dnes s lehkými.

Neţ člověk začne pokání, je především třeba, aby se velmi bedlivě vyzpovídal ze svých hříchŧ; potom musí začít dodrţovat pŧst a převelikou zdrţenlivost, a to po čtyřicet dní, během nichţ musíš dbát, aby ses ani nedotkl nejenom jiné ţeny, ale ani své vlastní manţelky. A mimo to je třeba, abys měl ve svém domě nějaké místo, odkud by bylo v noci vidět na nebe, a tam se odebereš po večerní modlitbě. Tam musíš mít velmi široké prkno, postavené tak, abys u něho mohl stát, opřít se o ně zády a roztáhnout ruce jako ukřiţovaný, stoje přitom na zemi.

Kdyby sis chtěl ovšem ruce opřít o nějaký kolík, mŧţeš to udělat.

V této poloze se musíš dívat na nebe a nesmíš se do jitřní hodiny ani pohnout. Kdybys byl učený, musel bys odříkávat některé modlitby, které bych ti dal; jeţto však učený nejsi, musíš odříkat tři sta otčenášŧ a tři sta zdrávasŧ k poctě svaté Trojice. Budeš se tedy dívat na nebe a neustále budeš myslet na to, ţe Bŧh je stvořitelem nebe a země, jakoţ i na utrpení Kristovo, jenţ byl přibit na kříţ, tak jak budeš stát ty.

Aţ budou zvonit na jitřní, budeš-li chtít, mŧţeš si jít oblečen lehnout na lŧţko a spát. Ráno však musíš jít do kostela a tam se nejméně na třech místech modlit padesátkrát otčenáš a

tolikéţ zdrávasŧ. Potom si mŧţeš s čistou myslí vyřídit několik svých záleţitostí, budeš-li si nějaké potřebovat vyřídit, nato se naobědváš, ale na nešpory uţ musíš zase být v kostele, kde se budeš modlit modlitby,

jeţ dostaneš ode mne napsané a bez nichţ by se to všechno nevyvedlo. Po večerní modlitbě začneš všechno znovu tak, jak jsem ti uţ řekl. Uděláš-li tohle tak, jako jsem to uţ udělal já, a uděláš-li to všechno zboţně, doufám, ţe ještě před koncem pokání budeš mít divuplný pocit věčné blaţenosti."

"Tohle není příliš těţká věc," pravil nato bratr Puccio, "ani dlouho netrvá, takţe pŧjde velmi dobře splnit. V neděli ve jménu boţím začnu."

Poté odešel, vrátil se domŧ a podle řeholníkova svolení pověděl všecko po pořádku manţelce.

Paní aţ příliš dobře porozuměla, co zamýšlí řeholník tím, ţe má bratr Puccio stát a nehýbat se aţ do jitřní; a jelikoţ se jí tento zpŧsob zdál velmi vhodný, řekla, ţe nemá nic ani proti tomuto, ani proti jinému dobrému skutku, který učiní pro spásu své duše, a ţe se s ním ráda bude postit, aby mu Pánbŧh pomohl přičíst k dobru i její pokání; více však prý dělat nebude.

Jeţto se tedy ve všem dohodli, zahájil bratr Puccio - kdyţ nadešla neděle - své pokání a pan řeholník podle dohody s paní přicházel po většinu večerŧ v hodinu, kdy ho nemohl nikdo spatřit, aby povečeřel s monnou Isabettou; přinesl s sebou vţdy dobré jídlo a dobré pití a potom s ní leţel aţ do hodiny jitřní, kdy vstal a odcházel, neţ se bratr Puccio vrátil na loţe.

Ono místo, jeţ si bratr Puccio vyhlédl k pokání, bylo hned vedle světnic, kde spala paní, a bylo od ní odděleno jen tenounkou zdí, takţe kdyţ řeholník s paní a ona s ním dováděli příliš bezuzdně, zdálo se bratru Pucciovi, ţe cítí, jak se třese krov celého domu. Protoţe odříkal zrovna sto otčenášŧ, udělal přestávku, a aniţ se pohnul, zavolal na svou paní, co to tam dělá.

Paní byla velmi uštěpačná a patrně zrovna harcovala na zvířeti svatého Benedikta či vlastně na zvířeti svatého Jana Qualberta. Odpověděla proto:

"Milý manţeli, to bys neřekl, ale vrtím sebou, jak mohu!"

Bratr Puccio jí na to odpověděl:

"Jak to, ţe sebou vrtíš? Co má znamenat tohle vrcení?"

Jeho ţena však byla nebojácná, a jeţto asi měla pádný dŧvod ke smíchu, odpovídala mu s úsměvem a v dobré náladě:

"Copak vy nevíte, co má tohle znamenat? Sama jsem od vás tisíckrát slyšela: Kdo večer nejí moc, vrtí se pak celou noc!"

Bratr Puccio uvěřil, ţe příčinou toho, ţe manţelka nemŧţe spát, je pŧst, a proto ţe se vrtí na posteli. I řekl jí dobromyslně:

"Paní, říkal jsem ti přece, aby ses nepostila, ale kdyţ uţ jsi to sama

chtěla, nemysli na to a hleď, ať si nyní odpočineš; zmítáš se v posteli tak, ţe se tu všecko třese."

Tu děla paní:

"Jen si s tím nedělejte starosti, já vím dobře, co dělám. Hleďte si tam svého a já tady udělám, co budu moci."

Bratr Puccio tedy zmlkl, pustil se zase do těch svých otčenášŧ a paní s panem řeholníkem pak si dali hned po této noci postavit lŧţko v jiné části domu; slavně pak v něm pobývali po celou dobu, co trvalo pokání bratra Puccia. V jednu hodinu řeholník odešel, paní se vrátila na své lŧţko a brzy nato do něho přicházel po pokání i bratr Puccio.

Tak tedy pokračoval bratr Puccio v pokání a paní s řeholníkem v radování - a paní ţertem častokrát řekla řeholníkovi:

"Ty necháváš bratra Puccia činit pokání, a my jsme získali ráj."

A protoţe monně Isabettě, kterou nutil její manţel k dlouhým odříkáním, byly pokrmy řeholníkovy velice po chuti, oblíbila si je tak, ţe ještě neţ skončilo pokání bratra Puccia, nalezla zpŧsob, jak by se jimi mohla krmit jinde; jsouc opatrná, dlouho si s ním pak ještě dopřávala rozkoší.

A tak došlo k tomu - aby poslední slova příběhu nebyla v nesouladu s prvními, ţe bratr Puccio, jenţ činil pokání, aby přišel do ráje, dostal tam řeholníka, který mu ukázal, kudy se tam jde nejrychleji, a manţelku, která s ním ţila ve velkém nedostatku toho, čím jí řeholník, jakoţto člověk milosrdný, bohatě obdařil.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Zima daruje messeru Francescovi Vergellesimu svého koně a dostane za to dovolení promluvit s jeho paní. Protoţe však ona mlčí, odpovídá si sám místo ní a podle toho pak dopadne výsledek.

Pomfilo dokončil příběh o bratru Pucciovi, paní se zasmály a tu jiţ královna mile přikázala, aby ve vyprávění pokračovala Elisa. Ta pak začala posměvačně, ne snad ze zlomyslnosti, ale ze starého zvyku:

Mnozí lidé si myslí, ţe vědí mnoho a ostatní lidé, ţe nevědí nic. A zatímco si myslí, ţe ty druhé napálili, seznají aţ po činu, ţe ti

druzí napálili je. Povaţují proto za velkou bláhovost, kdyţ někdo začne zkoušet síly ducha druhého, aniţ je toho třeba. Jeţto však moţná nejste všichni téhoţ mínění jako já, zamýšlím vám vyprávět, co se stalo jednomu pistojskému rytíři; a zároveň se přitom budu drţet vytčeného námětu.

V Pistoji ţil jeden rytíř jménem Francesco z rodu Vergellesiŧ, muţ velmi bohatý a chytrý, nad jiné obezřetný, ale nesmírně lakomý. Maje odejít od podesty do Milána, opatřil si všechny potřebné věci, aby mohl se ctí odcestovat, jen vhodný kŧň mu stále ještě chyběl; ne a nemohl najít ţádného, který by se mu líbil, i lámal si ustavičně hlavu nad tím, jak to zařídit.

V té době ţil v Pistoji také mladík jménem Ricciardo, člověk nízkého pŧvodu, ale velmi bohatý, jenţ chodil tak nastrojen a byl tak čistotný, ţe se mu všeobecně říkalo Zima, to jest Paráda: uţ dlouhý čas miloval a dvořil se paní messera Francesca, jeţ byla překrásná a velmi počestná, ale neměl v tom ţádné štěstí. Tento Zima měl jednoho z nejkrásnějších koní v celém Toskánsku a velmi si ho cenil pro jeho krásu, a jelikoţ se všeobecně vědělo, ţe se Zima dvoří paní messera Francesca, řekl někdo messeru Francescovi, aby Zimu o koně poţádal, ţe mu ho jistě daruje pro lásku, kterou chová k jeho ţeně.

Nutkán skrblictvím dal si messer Francesco Zimu zavolat a poţádal ho, aby mu prodal svého koně, ale přitom tajně doufal, ţe ho dostane darem.

Kdyţ to Zima uslyšel, zaradoval se a odpověděl rytíři:

"Messere, mého koně byste nedostal, i kdybyste mi dal všechno na světě, co máte; mohl byste jej však dostat darem, kdyby vám to bylo libo, ovšem pod tou podmínkou, ţe bych mohl s vaším svolením a za vaší přítomnosti ještě předtím, neţ si jej vezmete, promluvit několik slov s vaší paní, vzdálen od kaţdého tak, ţe by mě neslyšel nikdo jiný neţ ona."

Rytíř, lákán lakotou, doufal, ţe se mu podaří Zimu přelstít, i odpověděl, ţe je mu to vhod a ţe s ní Zima mŧţe mluvit, jak dlouho bude chtít. Poté ho zanechal v síni svého paláce, odešel do komnaty k paní, a kdyţ jí pověděl, jak lehce mŧţe nabýt koně, kázal jí, aby šla vyslechnout Zimu, ale aby si dávala dobrý pozor a na nic mu ani slŧvkem neodpovídala.

Paní tím byla pobouřena, ale protoţe musela přece jen vyhovět manţelově vŧli, řekla, ţe poslechne, a šla za ním do síně vyslechnout, co jí chce Zima povědět. Ten potvrdil smlouvu s rytířem, usedl s paní na jedné straně síně, daleko od ostatních, a jal se hovořit:

"Ctná paní, jsem jist, ţe jste moudrá, ţe dobře víte a jiţ dlouhou dobu pozorujete, jakou lásku ve mně vzbudila vaše krása, překonávající bez jakékoliv pochybnosti kaţdou krásu, jakou jsem kdy spatřil, a to nemluvím o vašich chvályhodných mravech a vašich obzvláštních ctnostech, jeţ mají takovou sílu, ţe by zaujaly mysl kteréhokoli muţe. Není proto třeba, abych vám dokazoval slovy, ţe má láska k vám je stále větší a větší a ţe je horoucnější nad všechny lásky kterýchkoli muţŧ ke kterýmkoli paním, a není pochyb, ţe vás budu milovat, pokud mŧj ubohý ţivot bude vládnout těmito údy a ještě déle, neboť miluje-li se na onom světě jako tady, budu vás milovat navěky. Mŧţete být proto jista, ţe nemáte nic, ať uţ je to cenné či laciné, co by vám patřilo tolik, jako vám patřím já, a s čím byste mohla nakládat, jak chcete -

coţ mŧţete dělat se mnou i s mými věcmi. Chtěl bych vám o tom podat nějaký nesmírně bezpečný dŧkaz, a proto vám pravím, ţe bych povaţoval za nejvyšší milost, kdybyste mi přikázala vykonat něco, co by vám bylo milé, a já to udělám; ba splním to nejinak, neţ kdyby mě na slovo poslouchal celý svět.

Nuţe, jsem-li váš tak, jak slyšíte, neopovaţuji se vznášet své prosby k Vaší Výsosti zcela neoprávněně, vţdyť jen od vás a odnikud jinud se mi mŧţe dostat veškerého klidu, veškerého blaha a spásy. Proto vás prosím jako nejponíţenější váš sluţebník, vy má nejdraţší a jediná naděje mé duše, jeţ hoří v milostném ohni a zachraňuje se jen doufáním ve vás, projevte ke mně takovou dobrotivost a do té míry zmírněte onu tvrdost, kterou jste dříve projevovala vŧči mně, aby mne - jenţ vám patřím - posílil váš soucit a abych mohl říci, ţe se mi od vás a od vaší krásy, kvŧli níţ jsem do vás zamilován, dostalo ţivota. Neboť nevyslyší-li vaše hrdá mysl mé prosby, mŧj ţivot pozbude ceny, zemru a o vás se pak bude třeba říkat, ţe jste mne zavraţdila. A kdyţ uţ ponecháme stranou, ţe má smrt by vám nebyla ke cti, myslím si přesto,

ţe by vás někdy hryzlo svědomí a ţe byste měla výčitky, proč jste to udělala, a někdy, aţ

byste byla v lepší náladě, byste mi moţná sama řekla: ,Ach, udělala jsem chybu, ţe jsem neměla slitování se svým Zimou. A protoţe by tato lítost nebyla k ničemu, mrzelo by vás to tím více.

Neodpírejte mi proto pomoci, pokud není pozdě přispět, aby se to nestalo, a mějte se mnou slitování, neţ umru, protoţe jenom na vás záleţí, učiníte-li mne šťastným nebo nejzoufalejším člověkem na světě. Doufám, ţe vaše laskavost je taková, ţe nestrpíte, abych byl za takovou a za tak velikou lásku odměněn smrtí a ţe radostnou a přívětivou odpovědí uklidníte mého ducha, jenţ se celý vystrašený chvěje před vaším pohledem."

Poté zmlkl, přehluboce zavzdychal a z očí se mu vydralo několik slz. Čekal, co mu urozená paní odpoví.

Tou paní předtím nemohlo pohnout dlouhé dvoření, klání, svítáníčka a jiné věci těmto podobné, jeţ Zima dělal z lásky k ní - ale nyní byla dojata vroucími slovy, jeţ pronesl přehoroucí milenec, a začala pociťovat to, co nikdy předtím necítila - totiţ co je láska. A ačkoli podle manţelova příkazu mlčela, nemohlo přece jen několik jejích povzdechŧ zakrýt to, co by byla ráda v odpovědi Zimovi zjevila.

Zima nějakou chvíli čekal, a kdyţ viděl, ţe nedostává ţádnou odpověď, podivil se tomu; potom však začal chápat rytířovu lest, a protoţe hleděl do paniny tváře a viděl několik zábleskŧ v jejích očích, jeţ několikráte mířily na něho, a protoţe krom toho zaslechl těch několik vzdechŧ, jeţ se jí vydraly z hrudi a jeţ nemohla potlačit, nabyl tím trochu dobré naděje, a posílen jí, učinil nový pokus; začal sám sobě takto odpovídat místo paní, jeţ všecko slyšela:

"Milý Zimo, ovšemţe jiţ dlouhý čas pozoruji, ţe tvá láska ke mně je nesmírně veliká a pravá; nyní jsem to ještě dŧkladněji seznala z tvých slov a jsem ráda tak, jak to má být. Třebaţe se ti zdálo, ţe jsem tvrdá a krutá, nechci, aby sis myslil, ţe jsem v duši byla vŧči tobě taková, jakou jsem ti ukazovala tvář; naopak, vţdycky jsem tě milovala a vţdycky jsem tě měla raději neţ kteréhokoli jiného muţe. Musela jsem však jednat takto jednak ze strachu před jinými, jednak proto, abych nezkazila své počestnosti pověst. Nyní však přichází doba, kdy ti budu moci jasně dokázat, ţe tě miluji, a kdy tě budu moci odměnit za lásku, kterou jsi ke mně choval a chováš. Utěš se proto a měj pevnou naději, neboť messer Francesco se za několik dní chystá do Milána jako podesta, jak víš, neboť jsi mu z lásky ke mně daroval krásného koně.

Aţ odjede, slibuji ti svatosvatě při své víře a při upřímné lásce, kterou k tobě chovám, ţe za několik dní nato se se mnou shledáš a ţe svou lásku líbezně a úplně dovršíme.

A abych se s tebou nemusela ještě jednou o tomhle domlouvat, pravím ti uţ nyní: onoho dne, kdy uvidíš dva šátky rozestřené v okně mé komnaty, jeţ vede do zahrady, snaţ se ze všech sil přijít po setmění ke mně - ale tak, aby tě nikdo nespatřil; přijď ke mně vchodem do zahrady, kde mě najdeš, neboť tě tam budu očekávat, a celou noc pak spolu budeme mít radost a potěšení jeden z druhého, jak po tom oba touţíme."

Kdyţ Zima takto promluvil za paní, jal se mluvit za sebe a takto odvětil:

"Nejdraţší paní, celá má mysl je po vaší dobrotivé odpovědi zaplavena tak velikou radostí, ţe stěţí mohu ze sebe dostat odpověď, v níţ bych vám vzdal povinné díky; ale i kdybych mohl hovořit podle svých tuţeb, nevystačila by mi ani ta nejdelší lhŧta k tomu, abych vám mohl

poděkovat tak, jak bych chtěl a jak se sluší. Budiţ proto ponecháno vaší rozšafné rozváţnosti, aby poznala to, co já nemohu vyjádřit slovy, ačkoli bych si to slovy vyjádřit přál. Řeknu vám zatím tedy jen to, ţe zcela určitě vykonám, co jste mi přikázala, a potom snad, aţ budu jist darem, který mi svěříte, budu moci vynaloţit všechny své síly k tak velikému díkŧvzdání, jakého jen budu schopen. Nuţe, nyní vám jiţ nemám co říci; kéţ vám proto Bŧh dopřeje co nejvíce oné radosti a onoho dobro, po němţ touţíte, a poroučím vás Bohu."

Při celé té řeči nepronesla paní jediné slovo; Zima potom povstal, šel k rytíři a ten vida, ţe se zdvíhá, šel mu vstříc a s úsměvem mu řekl:

"Nu, tak co? Dodrţel jsem svŧj slib?"

"Nikoli, messere," odpověděl Zima, "protoţe jste mi slíbil, ţe mě necháte promluvit s vaší paní, a zatím jste mne nechal hovořit s mramorovou sochou."

Tato slova se velmi líbila rytíři, který sice měl o paní dobré mínění, ale nyní měl ještě lepší.

Pravil proto:

"Ale tvŧj kŧň patří nyní mně."

"Ano, messere," odpověděl mu Zima, "kdyby mě však bylo napadlo, ţe z milosti, které se mi od vás dostalo, vytěţím tolik, kolik jsem vytěţil, nebyl bych o ni ţádal a byl bych vám koně daroval rovnou. Kéţ by mi byl Bŧh dopřál, aby se tak stalo, protoţe takhle jste koupil koně, kterého jsem já neprodal."

Rytíř se tomu smál, a protoţe uţ měl koně, vydal se za několik dní na cestu a odjel do Milána dělat podestu.

Paní zŧstala volná doma a často přemýšlela o Zimových slovech a o lásce, kterou k ní chová, i o koni, jejţ daroval z lásky k ní; a kdyţ ho často vídala chodit kolem domu, říkala si sama pro sebe:

"Co to dělám? Proč se připravuji o své mládí? Tamten odjel do Milána a vrátí se aţ za šest měsícŧ! A kdy mi je nahradí? Aţ budu stará? A krom toho - najdu někdy takového milence, jako je Zima? Jsem tu sama, nemusím se nikoho bát. Já nevím, proč bych si neměla uţít, kdyţ

mohu. Nebudu mít přece nikdy tolik volného času, jako mám teď! Nikdo se o tom nedoví - a i kdyby se o tom měl někdo dovědět, tedy je líp nejdřív to udělat a pak litovat, neţ litovat, ţe jsem si to nechala uniknout."

A co takhle sama nad sebou uvaţovala, pověsila jednoho dne dva šátky na okno do zahrady, jak jí Zima řekl - a ten, kdyţ je spatřil, byl přešťasten: sotvaţe pak nadešla noc, vydal se potají a sám do zahrady paniny ke vchodu, který našel otevřený, šel k dalšímu vchodu vedoucímu do domu a zde se setkal s paní.

Uţ na něho čekala, a kdyţ uzřela přicházejícího Zimu, šla mu vstříc a přijala ho s převelikou radostí. On pak ji na stotisíckrát objal a políbil a šel za ní vzhŧru po schodišti. Bez okolkŧ

posléze ulehli a konečně poznali nejvyšší vrcholky lásky. A ačkoliv to bylo tentokrát poprvé, nebylo to naposledy, neboť nejenom dokud byl rytíř v Miláně, ale i kdyţ se vrátil, přišel tam Zima ještě mnohokrát k převelikému potěšení svému i paní.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Ricciardo Minutolo miluje manţelku Filipella Fighinolfiho, a kdyţ zjistí, ţe je ţárlivá, předstírá jí, ţe Filipello má být druhého dne s jeho chotí v lázni, a tak manţelku Filipellovu přiměje, aby tam šla; ta, majíc za to, ţe je se svým manţelem, zjistí, ţe meškala s Ricciardem.

Elisa uţ pověděla vše, i pochválila královna moudrost Zimovu a uloţila Fiammettě, aby pověděla svŧj příběh. Ta, celá rozesmátá, pravila: "Velmi ráda, paní!" A začala: V našem městě je sice hojnost všeho, tedy i hojnost námětŧ pro kaţdé vyprávění, ale někdy je dobře vyjít z něho, jako to udělala Elisa, a vypravovat o věcech, které se přihodily jinde ve světě. Přenesme se proto do Neapole a já vám budu vyprávět, jak jedna z těch modlilek, které se stavějí k lásce tak upejpavě, byla úskokem svého milence přivedena k tomu, ţe okusila plodŧ lásky dříve, neţ poznala její květ, coţ vás naučí opatrnosti do budoucna a zároveň vás pobaví tím, co se přihodilo.

V Neapoli, v městě převelice starobylém a snad stejně líbezném, nebo moţná ještě líbeznějším, neţ je kterékoli jiné město v Itálii, ţil kdysi mladý muţ, jenţ byl urozený svou krví a vznešený mnohým

bohatstvím. Bylo mu jméno Riccardo Minutolo a - ačkoliv měl překrásnou mladou a pŧvabnou ţenu za manţelku, zamiloval se do jedné paní, jeţ podle mínění všech vysoko převaţovala svou krásou všechny ostatní neapolské paní. Jmenovala se Catella a byla manţelkou mladého a rovněţ urozeného muţe; slul Filipello Finghinolfo a ona ho - jako ţena nesmírně počestná, nade vše milovala a měla ráda.

Ricciardo Minutolo, zamilovaný do této Catelly, dělal všechny ty věci, jimiţ lze dobýt přízně a lásky nějaké paní, ale kdyţ pořád nemohl tím vším uspokojit své tuţby, byl z toho uţ málem zoufalý; a protoţe se buď nedovedl, nebo nemohl zbavit této lásky, neuměl ani zemřít, ale ani ho netěšilo ţít.

Co tak ţil v tomto rozpoloţení, došlo jednou k tomu, ţe ho několik paní, s nimiţ byl spřízněn, začalo velmi nabádat, aby se takovéhle lásky zřekl, neboť se namáhá nadarmo, jeţto je jisté, ţe Catella nemiluje nikoho neţ Filipella, neboť na něho ţárlí tak, ţe si myslí o kaţdém ptáku, který letí nad ním, ţe by jí ho mohl vzít.

Kdyţ Ricciardo uslyšel o Catellině ţárlivosti, rázem dostal nápad, jak ukončit své touţení, a hned začal dělat, ţe uţ nad láskou ke Catelle udělal kříţ a ţe si tedy našel jinou urozenou paní; a hned, jakoby z lásky k ní, začal bojovat v turnajích a kláních a dělal všecky ty věci, jeţ

dělával předtím kvŧli Catelle. Neprováděl to dlouho a uţ všichni Neapolci a sama Catella mínila, ţe Ricciardo na výsost miluje nikoli Catellu, ale nějakou jinou paní, nicméně Ricciardo setrval ve svém počínání tak dlouho, dokud to všichni neměli za jistojisté.

Sama Catella nebyla uţ k němu tak strohá, jak bývala, kdyţ ještě milovala, a jednala s ním přátelsky jako se sousedem; ba kdyţ přišla tam, kde byl on, či odcházela odtud, zdravila se s ním jako s ostatními.

Stalo se, ţe nadešla doba veder, a mnoho společností paní a rytířŧ se podle zvyku Neapolcŧ

vydalo za zábavou k mořskému pobřeţí, kde obědvali i večeřeli. Catella se svou společností se tam vydala rovněţ, a Ricciardo - kdyţ se to dověděl - vypravil se tam se svou společností

také a byl přijat do společnosti Catelly, přestoţe dělal před tím s přijetím pozvání drahoty a tvářil se, jako by o ně příliš nestál. Paní a Catella s nimi ho hned začaly škádlit kvŧli jeho nové lásce, při čemţ on se tvářil, jako by byl zamilován aţ po uši - a tak jim skýtal ještě víc podnětŧ k povídání. Za nějakou dobu však, kdyţ jedna paní odešla tam a druhá onam, jak uţ

to v těch místech bývá, takţe Ricciardo s Catellou na chvíli osaměl, utrousil Ricciardo před Catellou slŧvko o nějaké pletce jejího manţela Filipella, načeţ Catellu posedla taková ţárlivost, ţe v nitru celá jen hořela dychtivostí dovědět se, co tím Ricciardo chtěl říci. Chvíli se sice ovládala, ale kdyţ uţ to nemohla vydrţet, poprosila Ricciarda, aby byl tak laskav a při lásce k oné paní, kterou nejvíce miluje, aby jí objasnil to, co předtím řekl o Filipellovi.

Ricciardo jí řekl:

"Zapřísáhla jste mě jednou osobou, takţe se vám neodvaţuji odepřít, oč mne ţádáte; rád vám to povím, ale musíte mi slíbit, ţe se o tom nikdy slŧvkem nezmíníte ani před ním, ani před nikým jiným, dokud se na skutcích nepřesvědčíte, ţe je pravda, co vám povím. A budete-li chtít, vysvětlím vám, jak byste to mohla spatřit na vlastní oči."

Paní neměla nic proto tomu, oč ji ţádal, a tím více uvěřila, ţe je to pravda - i přísahala, ţe mu to nikdy neřekne. Oba tedy odešli stranou, aby je nikdo neslyšel, a Ricciardo začal takto vyprávět:

"Paní, kdybych vás miloval tak, jako jsem vás miloval kdysi, neopováţil bych se vám říci nic, co by vás po mém soudu mohlo zarmoutit. Protoţe však ta láska uţ pominula, nebudu se uţ

na nic ohlíţet a povím vám čistou pravdu, jak se věci mají. Nevím, zda Filipello se někdy mrzel pro lásku, kterou jsem k vám choval, či zda si představoval, ţe jste mne snad někdy milovala. Ale ať je tomu jakkoli, mně nedal nikdy nic najevo, a nyní, kdyţ počkal na vhodnou dobu, soudí asi, ţe nebudu mít takové podezření, a zamýšlí mi, jak se ukazuje, udělat to, co ví, ţe mu nemohu odplatit - uţít si totiţ rozkoše s mou paní. Před nějakým časem, jak jsem shledal, naléhal na ni mnoha vzkazy, ona však mi o nich všech řekla a odpovídala na ně podle toho, jak jsem jí přikázal.

Dnes ráno, neţ jsem přišel sem, zastihl jsem doma u své paní nějakou ţenštinu, jak si s ní o něčem dŧvěrně povídá; hned mě napadlo, kdo by to mohl být, pročeţ jsem zavolal svou paní a optal jsem se jí, co ta ţena od ní chtěla. Odpověděla mi:

,To je dohazovačka Filipella, kterého jsi mi pověsil na krk tím, ţe jsi mu odpovídal na vzkazy a dělal naděje; vzkázal mi, ţe by rád věděl, co zamýšlím dělat, ţe by to zařídil tak, kdybych chtěla, abych s ním mohla tady u nás tajně pobýt v jedněch lázních. Prosí mě o to a obtěţuje mě tím - a nebýt toho, ţe jsi mě, nevím proč, zatáhl do těchto pletek ty, věděla bych si uţ

rady, jak se ho zbavit, ba nikdy by uţ ani nepohlédl tam, kde bych byla já!'

Zdá se mi tedy, ţe to zašlo jiţ příliš daleko, ţe uţ to nelze déle trpět a ţe vám to musím říci, abyste poznala, jaké odměny se dostalo

vaší neporušené věrnosti, kvŧli níţ jsem já byl jiţ na pokraji smrti.

Abyste si nemyslila, ţe všecko jsou jen pouhá slova a pohádky, a abyste mohla, zatouţíte-li po tom, zjevně všecko vidět na vlastní oči a ohmatat, dal jsem po své paní vzkázat té ţenské, co čekala na odpověď, ţe má paní je připravena přijít zítra po třetí hodině s poledne, kdy

všichni lidé spí, do oné lázně, načeţ ona ţenština s převelikým uspokojením odešla. Nemám ovšem za to, ţe si myslíte, ţe bych ji tam poslal, ale kdybych byl na vašem místě, udělal bych to tak, ţe by místo té, kterou tam on hodlá nalézt, nalezl mne. A aţ bych s ním pobyl nějakou chvíli, dal bych mu na srozuměnou, s kým vlastně byl pohromadě, a pak bych mu prokázal onu čest, která mu patří. Jestliţe to uděláte, věřím, ţe bude tak zahanben, ţe tím bude odčiněna potupa, kterou chystal vám i mně."

Kdyţ toto všechno Catella vyslechla, ani jí nepřišlo na mysl, kdo je tento muţ, jenţ jí tohle povídá, a jaké mohou být jeho šalby; podle zvyku všech ţárlivcŧ rázem dopřála jeho slovŧm víry a jala se srovnávat věci, jeţ se staly kdysi dávno s tím, co bylo právě řečeno. A protoţe ji rozpálil náhlý hněv, odvětila, ţe to jistě udělá, jelikoţ to není obtíţné provést, a přijde-li tam Filipello opravdu, ţe ho určitě tak zahanbí, ţe mu navţdycky přejde chuť na zálety.

Ricciardovi tohle bylo vhod, a protoţe se mu zdálo, ţe se mu jeho úmysl zdařil a ţe je na dobré cestě, utvrdil ji v tom ještě mnoha dalšími slovy, a posílil její víru ještě víc tím, ţe ji pořád prosil, aby nikde neříkala, ţe to slyšela od něho, coţ mu ona na svou víru slíbila.

Příštího rána se Ricciardo vydal k oné dobré ţeně, vlastnící lázeň, o níţ vyprávěl Catelle, řekl jí, co má za lubem, a prosil ji, aby mu v tom pomohla, jak jen bude moci. Dobrá ţena, jeţ mu byla velmi zavázána, odvětila, ţe to ráda udělá, a uradila se s ním, co má dělat a mluvit.

Ona ţena měla v domě, kde byla lázeň, jednu velmi temnou komoru, v níţ nebylo jediné okno, kudy by padalo světlo. Tuto komoru podle Ricciardových pokynŧ ta dobrá ţena uklidila a přinesla do ní to nejlepší lŧţko, jaké mohla; Ricciardo na ně pak po obědě ulehl a jal se očekávat Catellu.

Paní, jeţ dopřála víry Ricciardovým slovŧm víc, neţ bylo třeba, vrátila se večer plna rozhořčení domŧ, kam se vrátil i Filipello - a protoţe měl náhodou hlavu plnou jiných myšlenek, nechoval se snad proto k paní tak mile, jak bývalo jeho zvykem, a paní vidouc to, pojala ještě větší podezření, neţ jiţ měla, a řekla si:

"Ten je opravdu v duchu u oné paní, s níţ se zítra poraduje a potěší, jak se domnívá. Ale k tomuhle jistojistě nedojde."

A s touto myšlenkou, jakoţ i ve vymýšlení toho, co mu řekne, aţ bude s ním, probděla skoro celou noc.

Co se stalo dál? Kdyţ se přiblíţila třetí hodina s poledne, Catella se sebrala, a aniţ změnila svŧj pŧvodní úmysl, vydala se do oné lázně, o níţ jí Ricciardo řekl. Kdyţ zde zastala onu dobrou ţenu, zeptala se, zda tu dnes byl Filipello, načeţ ona ţena, poučená Ricciardem, pravila:

"To jste vy ta paní, jeţ tady s ním má dnes mluvit?"

Catella odpověděla:

"Ano, to jsem já!"

"Nuţe," děla ona dobrá ţena, "mŧţete jít za ním."

Catella, jdoucí hledat něco, co nechtěla nalézt, dala se zavést do komory, kde byl Ricciardo, vešla se zastřenou hlavou a zavřela zevnitř.

Ricciardo vida, ţe paní přichází, jaře vyskočil, vzal ji do náručí a tichounce řekl:

"Vítej, duše moje."

Catella předstírající, ţe je někým jiným, Ricciarda objímala a líbala a nesmírně se k němu měla, aniţ ovšem pronesla jediné slovo, neboť se bála, ţe by byla poznána, jakmile by promluvila.

Komora byla převelice tmavá, coţ bylo oběma stranám vhod a jejich oči ani po delším pobytu v ní neviděly nic. Ricciardo odvedl Catellu na lŧţko a tam, zatímco oba nemluvili tak, aby je bylo moţno poznat po hlase, pobyli oba převelice dlouho dobu v největší vzájemné radosti a potěšení.

Kdyţ se však poté Catelle uzdálo, ţe nadešla chvíle, kdy by měla za sebe vychrlit nakupenou zlost, zaplála plamenným hněvem a jala se takto hovořit:

"Ach jak bědný je osud ţen a jak špatně se zachází s láskou, kterou mnohé z nich chovají ke svým manţelŧm. Je tomu uţ osm let, co tě já ubohá miluji víc neţ svŧj ţivot, a ty jsi zatím, jak jsem poznala, tak hanebný a špatný člověk, ţe hoříš a stravuješ se láskou k cizí ţeně. Nu, s kým si myslíš, ţe jsi dlel? Byl jsi s tou, kterou uţ dlouho klameš falešnými lichotkami a předstíráš jí lásku, zatímco miluješ jinou!

Jsem Catella, nejsem ţena Ricciardova, ty nevěrný zrádce, a dobře poslouchej, abys mne poznal po hlase. Ano, jsem to já. Připadá mi, ţe uplyne tisíc let, neţ vyjdeme na světlo a já tě budu moci zahanbit tak, jak si zasluhuješ, ty špinavý, hnusný pse! Ach, já ubohá!

Koho jsem to tolik let milovala? Tohohle nevěrného psa, jenţ si myslel, ţe má v náručí cizí ţenu, a proto mi za tuto krátkou chvíli, co jsem s ním byla, dopřál víc lichotek a něţností neţ

za celou tu dobu, co jsem byla jeho!

Vedl sis dneska, pse odpadlický, náramně chrabře, ačkoli doma obvykle předstíráš, ţe jsi slabý, vyčerpaný a bez muţné síly. Ale buď chvála Bohu, ţe jsi dnes obdělal své pole, a nikoli pole cizí, jak ses domníval. Není mi také divné, ţe ses ke mně dnešní noci nepřihlásil - čekal jsi, ţe sloţíš břemeno jinde, a chtěl jsi do bitky dorazit jako velice svěţí rytíř! Buď však pochválen Bŧh a jeho prozíravost, ţe voda tekla, tak jak měla! Proč neodpovídáš, provinilce?

Proč něco neřekneš? Oněměl jsi, kdyţ jsi mě uslyšel? Při víře Kristově, já opravdu nevím, co mi brání, abych ti vjela prsty do očí a vyškrábala ti je. Tak ty sis myslel, kdovíjak tajuplně jsi nezakryl tuto zradu! Ale Bŧh je mi svědkem, ţe co ví jeden, ví i druhý! Nevyšlo ti to! V

patách jsi měl lepší slidiče, neţ by sis byl pomyslel."

Ricciardo měl v duchu radost z těchto slov, i neodpověděl jí ani slŧvkem a jen ji objímal a líbal, zahrnoval mazlením ještě víc neţ předtím. Catella proto pokračovala ve svém řečnění a děla:

"Aha, tak ty si myslíš, ţe mě teď přelstíš, upokojíš a udobříš těmi svými falešnými lichotkami, pse protivný? To se tedy mýlíš! Kvŧli tomuhle nebudu klidnější dřív, dokud tě nepotupím před všemi příbuznými přáteli a sousedy, které máme. Coţ nejsem, ty ničemo, tak krásná jako

manţelka Ricciarda Minutola? Coţ nejsem rovněţ urozená paní? Proč neodpovídáš, špinavý pse? Co je na tamté lepšího? Hni se ode mne, nedotýkej se mne, neboť jsi uţ dneska prodělal aţ příliš velké klání! Já vím dobře, ţe by ses do toho teď uţ jenom nutil, kdyţ víš, kdo jsem.

Ale bude-li Bŧh milostiv, já se ještě postarám, abys sušil hubu, a nevím, co mi ještě brání v tom, abych si poslala pro Ricciarda, který mě miloval víc neţ sebe, a přece se nikdy nemohl pochlubit ani tím, ţe jsem na něho jedenkrát pohlédla! A co by na tom bylo zlého, kdybych to byla udělala? Ty si myslel, ţe tu máš jeho manţelku, a pokud bylo na tobě, je to, jako bys ji tu byl měl! Kdybych tu tedy já měla jeho, neměl bys právo mi to vyčítat."

Ještě mnoho slov a mnoho nářkŧ pronesla paní, neţ se posléze Ricciardo rozhodl projevit a vyvést ji z klamu, do něhoţ upadla, neboť měl za to, ţe by z toho mohlo povstat veliké neštěstí, kdyby ji nechal odejít v tomto domnění. Vzal ji tedy do náručí a sevřel ji tak pevně, aby nemohla utéci, a řekl:

"Duše moje sladká, nebuďte rozezlena. To, čeho jsem nemohl dosáhnout prostou láskou, naučil mne provést úskokem Amor. To jsem já, váš Ricciardo."

Kdyţ to Catella uslyšela a poznala Ricciarda po hlase, chtěla honem seskočit z lŧţka; protoţe však nemohla, chtěla začít křičet. I poloţil jí Ricciardo jednu ruku na ústa a řekl:

"Paní, teď uţ není moţné, aby se odestalo to, co se stalo, i kdyţ budete křičet třeba celý ţivot.

Kdybyste křičela či zpŧsobila nějak, aby se to někdo dověděl, vzešly by z toho dvě věci.

Předně - a na tom vám jistě nemálo záleţí - byla by ve psí vaše čest a vaše dobrá pověst, neboť i kdybyste říkala vy, ţe jsem vás sem přilákal úskokem, říkal bych já, ţe to není pravda, ba naopak, řekl bych, ţe jsem vám slíbil peníze, přijdete-li, či nějaký dar, ale protoţe jsem vám jich nedal tolik, jak jste doufala, ţe jste se rozzlobila a zpŧsobila tenhle křik a nešvár.

Víte dobře, ţe lidé jsou náchylní věřit spíše špatnému neţ dobrému, a proto by věřili více mně neţ vám. Za druhé by z toho povstalo mezi mnou a vaším manţelem nepřátelství na smrt a mohlo by to dojít tak daleko, ţe bych mohl zabít já jeho stejně tak dobře jako on mne, z čeho byste jistě neměla ani radost, ani uspokojení.

A proto nechtějte, srdce mého těla, uvalit na sebe hanbu a současně přivést do nebezpečí a sporu svého manţela a mne. Nejste první ani poslední, jeţ byla přelstěna, a krom toho jsem vás přece nepřelstil proto, abych vám něco vzal, nýbrţ udělal jsem to ze svrchované lásky, kterou k vám chovám a kterou k vám budu chovat ve svém srdci po vţdy, neboť jsem připraven být vaším poníţeným sluhou. A třebas je tomu uţ dlouho, co já, mŧj majetek a vše, co mohu a dokáţu, patří vám a je vám k sluţbám, mám v úmyslu, aby tomu tak bylo i nadále a v ještě hojnější míře. Nuţe, počínáte-li si moudře v jiných záleţitostech, jsem jist, ţe si tak budete počínat i v této."

Zatímco Ricciardo takto hovořil, Catella tuze plakala, ale třebaţe byla velmi rozezlena a velice naříkala, přece jen neuzavírala mysl pravdivým slovŧm Ricciardovým a uznávala, ţe by se mohlo stát to, co Ricciardo řekl. Pravila proto:

"Ricciardo, nevím, jak mŧţe Pánbŧh dopustit, ţe snáším pohanu a lest, kterou jsi na mně spáchal. Nechci křičet zde, kam mne zavedla má pošetilost a přemrštěná ţárlivost, ale buď jist, ţe nebudu šťastná dotud, dokud nespatřím, ţe jsem tím či oním zpŧsobem pomstěna za to, cos mi udělal. Pusť mě proto, nedrţ mě uţ, dosáhl jsi toho, po čem jsi baţil, zmrhal jsi mě, jak se ti líbilo - je tedy na čase, abys mě nechal. Pusť mě, prosím tě o to."

Ricciardo viděl, ţe mysl panina je ještě příliš rozezlena, i umínil si ve svém srdci, ţe ji nepustí pryč, dokud se s ní neudobří. Jal seji proto chlácholit slaďoučkými slovy a tolik mluvil a tolik prosil a tolik ji zapřísahal, ţe přemoţená paní se s ním usmířila. A protoţe tomu oba chtěli, pobyli spolu ještě hezkou chvíli v převeliké radosti.

Tu paní konečně poznala, oč chutnější jsou polibky milence neţ polibky manţelovy, i proměnila svou bývalou tvrdost v sladkou lásku k Ricciardovi a od toho dne jej co nejněţněji milovala; a protoţe jednali převelice rozváţně, mnohokrát si své lásky uţili. I dej Bŧh, abychom si také my uţili své.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Tedaldo se znesváří se svou paní a odejde z Florencie. Po nějakém čase se tam vrátí v přestrojení za poutníka. Hovoří s paní, dá jí na vědomost její omyl a zachrání před smrtí jejího manţela, kterému bylo dokázáno, ţe tohoto Tedalda zabit. Smíří ho pak se svými bratry a poté si moudře dopřává se svou paní.

Všichni chválili Fiammettino vyprávění, ale sotvaţe umlkla, královna neprodleně přikázala Emilii, aby vyprávěla ona, neboť nechtěla mařit čas. A Emilia začala.

Chci se vrátit zase do našeho města, z něhoţ se oběma mým předchŧdcŧm uráčilo odběhnout, a ukázat vám, jak si jeden náš občan získal opět paní, o niţ předtím přišel.

Ţil tedy ve Florencii jeden mladý šlechtic, jemuţ bylo jméno Tedaldo degli Elisei. Byl nesmírně zamilován do jedné paní jménem monna Ermellina, manţelky jistého Aldobrandina Pelerminiho, a svými chvályhodnými mravy si zaslouţil naplnění svých tuţeb. Ale osud, ten nepřítel šťastných lidí, se postavil proti těmto radostem; paní se sice nějaký čas oddávala Tedaldovi, ale pak se z nějakých příčin od něho odvrátila; nechtěla mu uţ být po vŧli a nejenomţe nechtěla slyšet ţádné jeho vzkazy, ale nechtěla ho ani vidět. Tedaldo upadl do těţké a skličující trudnomyslnosti, jeţto však jeho láska byla tajná, nikdo nevěděl, ţe příčinou té jeho trudnomyslnosti je ona láska.

Nesmírně se sice potom namáhal rŧznými zpŧsoby dobýt si zpět její lásku, kterou ztratil podle svého zdání nikoli z vlastní viny, ale kdyţ zjistil, ţe všechno jeho namáhání je marné, rozhodl se, ţe pŧjde do světa, aby jeho paní neměla radost, kdyby viděla, jak se kvŧli ní hryţe. Sehnal si tolik peněz, kolik mohl, ţádnému svému příteli či příbuznému nic neřekl s výjimkou jednoho kamaráda, který věděl o všem, a potají se vydal do Ancony, kam dorazil a dal si jméno Filippo Sanlodeccio. Zde se také seznámil s jedním bohatým kupcem, vstoupil k němu do sluţeb jako sluha a společně s ním odplul na jeho lodi na Kypr.

Kupci se jeho mravy a zpŧsoby tak líbily, ţe mu dával nejenom dobrý plat, ale zčásti ho udělal svým společníkem, a krom toho svěřil do jeho rukou velkou část svých záleţitostí.

Tedaldo je vedl pak tak dobře a tak se o ně staral, ţe se sám stal za několik let dobrým, bohatým a slavným kupcem.

Během těchto událostí častokrát si vzpomněl na svou krutou paní a láska k ní ho zle trápila; velmi také touţil po tom, aby ji opět spatřil, ale byl tak vytrvalý, ţe po sedm let v této bitvě vítězil.

Stalo se však, ţe jednoho dne uslyšel na Kypru zpívat píseň, kterou sám kdysi sloţil a v níţ se vypravovalo o lásce, kterou choval on ke své paní a ona k němu, a o radostech, jeţ s ní zaţil -

a tu ho napadlo, ţe přece jen není moţné, aby ona na něho zapomněla. I zahořel takovou touhou spatřit ji opět, ţe se rozhodl vrátiti se do Florencie. Dal všecky své věci do pořádku, jen s jedním svým sluhou odejel do Ancony, a kdyţ sem došly i všecky jeho věci, poslal je do Florencie jednomu příteli svého anconského společníka a sám se tajně v přestrojení za poutníka, který se vrací od Boţího hrobu, vypravil za nimi se svým sluhou. Tak dorazili do Florencie a Tedaldo se ubytoval nedaleko domu své paní v jedné hospodě, která patřila dvěma bratřím.

První, co Tedaldo udělal, bylo, ţe šel rovnou před její dŧm, zda by se mu nenaskytla moţnost paní spatřit; spatřil však, ţe okna a dveře a všecko je zavřené, i dostal strach, zda snad paní nezemřela, či zda se nepřestěhovala někam jinam.

Hluboce zamyšlen šel tedy k domu svých bratří, před nímţ spatřil všechny své čtyři bratry černě oděné. Velmi se tomu podivil, ale jeţto věděl, ţe je co do obleku a zjevu velmi změněný oproti tomu, jak vypadal, kdyţ tenkrát odešel, a ţe tedy není snadné ho poznat, přistoupil s jistotou k jednomu ševci a zeptal se ho, proč jsou ti muţi černě oděni.

Švec mu odpověděl:

"To je proto, ţe tomu nejsou ještě ani dva týdny, co byl zabit jejich bratr, který tu uţ dlouhý čas nebyl a jmenoval se Tedaldo. A mám dojem, ţe se proslýchá, ţe na soudě dokázali, ţe ho zabil jeden člověk jménem Aldobrandino Palermini, také ho proto zavřeli; a stalo se to prý kvŧli tomu, ţe ten Tedaldo měl rád jeho ţenu a vrátil se nepoznán, aby mohl být s ní pohromadě."

Tedaldo tuze uţasl, ţe se mu někdo podobal tak, aţ to vyvolalo zdání, ţe je tu skutečný Tedaldo, a velmi zalitoval, jaké neštěstí Aldobrandina potkalo. Kdyţ však uslyšel, ţe paní je ţiva a zdráva, vrátil se pln všelijakých myšlenek na hospodu, neboť byla uţ noc. Povečeřel se svým sluhou, načeţ ho poslali spát do nejvyššího patra domu. Snad proto, ţe ho tíţily černé myšlenky, či proto, ţe lŧţko bylo mizerné, nebo snad proto, ţe večeře byla hubená, nemohl Tedaldo usnout, ačkoli bylo jiţ po pŧlnoci. A jak tak byl vzhŧru, zdálo se mu uprostřed noci, ţe slyší slézat ze střechy do domu nějaké lidi, a štěrbinou ve dveřích světnice zahlédl světlo.

Přistoupil proto tiše k oné škvíře a slídě, co to znamená, spatřil velmi hezkou mladou ţenu drţící světlo, a tři muţe, kteří k ní slezli ze střechy. Kdyţ se radostně uvítali, řekl jeden z muţŧ oné mladé ţeně:

"Buď Bohu chvála, ode dneška uţ mŧţeme být klidni, protoţe uţ máme pevnou jistotu, ţe bratři Tedalda Eliseiho dokázali jeho smrt Aldobrandinovi Palerminimu, ten se přiznal a rozsudek uţ je napsán. Přesto ale musíme mlčet, protoţe kdyby někdy vyšlo najevo, ţe jsme to byli my, octli bychom se ve stejném nebezpečí, jako je teď Aldobrandino."

Pověděli tohle oné paní, jeţ z toho měla velikou radost, slezli dolŧ a šli spát.

Kdyţ Tedaldo uslyšel tato slova, jal se přemítat, kolik je tak všelijakých omylŧ, do nichţ

mohou upadnout lidské mysli. Vzpomněl si nejprve na své bratry, jak oplakali a pohřbili nějakého cizího člověka místo něho, potom na základě falešného obvinění obţalovali nevinného a pomocí nepravdivých svědectví to dohnali tak daleko, ţe onen člověk má zemřít.

Pomyslel i na slepou přísnost zákonŧ a soudcŧ, kteří chtějí být horlivými hledači pravdy, ale velmi často upadají do krutosti a zpŧsobí, ţe se dokáţe, co není pravda, a kteří se nazývají sluţebníky spravedlnosti a Boha, ačkoli jsou vykonavači nepravostí a ďábla. Potom začal uvaţovat, jak zachránit Aldobrandina, a promyslil si, co v té věci bude dělat.

Ráno vstal, zanechal sluhu doma, a kdyţ se mu zdálo, ţe nadešla vhodná doba, vypravil se sám do domu své paní. Našel na štěstí

vrata otevřená, vstoupil tedy do domu a nalezl paní sedící v jedné přízemní síni na zemi a rozplývající se v slzách a ţalu, takţe se ze soucitu s ní málem sám rozplakal. I přistoupil k ní a pravil:

"Paní, netrapte se. Pokoj vaší duše je nablízku."

Kdyţ paní uslyšela tato slova, zdvihla tvář a v pláči pravila:

"Dobrý muţi, zdá se mi, ţe jsi cizí poutník. Co ty víš o mém pokoji a o mém hoři?"

Tu poutník odvětil:

"Paní, jsem z Konstantinopole a přicházím sem proto, ţe mne Bŧh posílá, abych obrátil vaše slzy v smích a zachránil vašeho manţela před smrtí."

"Jsi-li z Konstantinopole," pravila paní, "jak to, ţe přicházíš právě sem, a jak to, ţe víš, kdo je mŧj manţel či kdo jsem já?"

Poutník začal od začátku vypravovat příběh Aldobrandinova utrpení, řekl jí, kdo je ona, jak dlouho je vdána a ještě mnoho jiných věcí, které o ní velmi dobře věděl. Paní se tomu tuze podivila, a povaţujíc ho za proroka, poklekla mu k nohám a pro Boha ho prosila, aby si pospíšil, jestliţe přišel zachránit Aldobrandina, protoţe čas je krátký.

Poutník, tvářící se jako velmi svatý muţ, pravil:

"Paní, povstaňte a neplačte a dávejte dobrý pozor, co vám povím. Střeţte se však o tom někdy někomu povědět. Podle toho, co mi Bŧh odhalil, stihlo vás toto trápení za hřích, kterého jste se kdysi dopustila a od něhoţ vás chtěl Pánbŧh částečně očistit těmito trampotami. Chce však, abyste jej odčinila celý. Neučiníte-li tak, upadnete do ještě většího trápení."

"Messere," pravila paní, "mám mnoho hříchŧ a nevím, který je ten, jejţ mám na přání Pánaboha odčinit první. Víte-li to vy, povězte mi jej a já učiním vše, co budu moci, abych jej odčinila."

Tu pravil poutník:

"Paní, vím dobře, který to je, a nebudu se vás naň ptát proto, abych o něm zvěděl více, ale proto, abyste měla větší výčitky svědomí, aţ jej sama vyslovíte. Přistupme však k věci.

Povězte mi - vzpomínáte si, ţe jste někdy měla nějakého milence?"

Paní, slyšíc tato slova, zhluboka vzdychla a tuze uţasla, neboť myslela, ţe se o tom nikdo nikdy nedověděl, ačkoli se v těchto dnech, co byl zabit ten, jenţ byl pohřben, jako by to byl Tedaldo, začaly trousit jisté řeči, jeţ nemoudře prohodil Tedaldŧv druh, který o všem věděl.

I odpověděla:

"Vidím, ţe Pánbŧh vám odhaluje všechna tajemství lidí, a proto nechci svá tajemství před vámi skrývat. Je pravda, ţe jsem ve svém mládí milovala nesmírně nešťastného mladíka, jehoţ smrt přičítají mému manţelovi. Oplakala jsem jeho smrt tolik, kolik si toho ţádala má bolest, neboť přestoţe jsem k němu byla příkrá a odmítavá před jeho odchodem, ani jeho odchod, ani jeho dlouhá nepřítomnost, ba ani jeho nešťastná smrt mi ho nemohly vyrvat ze srdce."

"Toho nešťastného mladíka, který zahynul, jste nikdy nemilovala," pravil poutník, "ale Tedalda Eliseiho ano. Povězte mi však, z jakého dŧvodu jste se s ním znesvářila? Urazil vás někdy?"

Paní mu odvětila:

"Ovšemţe mne nikdy neurazil, ale příčinou toho hoře byla slova jednoho zatraceného mnicha, kterému jsem se jednou zpovídala. Neboť kdyţ jsem mu pověděla, jakou lásku k Tedaldovi chovám a jak dŧvěrně se s ním stýkám, nahuhlal mi toho tolik, ţe mi z toho ještě teď jde hlava kolem, a řekl mi - jestli toho nezanechám, ţe přijdu do ďáblovy tlamy v nejhlubším pekle a ţe budu uvrţena do ohnivých muk. Dostala jsem z toho takový strach, ţe jsem se tenkrát rozhodla, ţe uţ s ním nebudu mít ţádné dŧvěrnosti, a abych k tomu neměla ţádnou příleţitost, nechtěla jsem od něho přijmout ani list, ani ţádný vzkaz, ačkoli si myslím: kdyby byl býval vytrvalejší, kdyby byl ze zoufalství neodcházel, a kdybych ho byla viděla tratit se, jako se tratí sníh na slunci, mŧj tvrdý záměr by se byl změnil - tak se aspoň domnívám -, neboť nikdy jsem netouţila po ničem tolik jako po něm."

Tu pravil poutník:

"Paní, tohle je onen hřích, který vás nyní souţí. Já bezpečně vím, ţe Tedaldo se k vám nikdy nezachoval neurvale. Kdyţ jste se do něho zamilovala, udělala jste to z vlastní vŧle, protoţe se vám líbil, i a vy sama jste chtěla tomu, ţe přišel k vám a těšil se z dŧvěrných stykŧ s vámi, při nichţ jste vy projevovala vŧči němu slovy i činy tolik potěšení, ţe jste jeho dřívější lásku opravdu zvícenásobila. A bylo-li tomu tak (a já vím, ţe bylo), jaký dŧvod vás mohl přimět k tomu, abyste se mu tak ukrutně vytrhla? Takovéto věci je třeba promyslet vţdy dřív, neţ k nim dojde, a kdybyste byla bývala toho názoru, byla byste jich litovala jako zlého činu. Jako on se stal vaším, tak vy jste se stala jeho. Aby on nebyl uţ váš, v tom jste si mohla počínat podle své libosti, protoţe jste tu nakládala s něčím, co patřilo vám. Ale chtít mu odnít sebe, vás, jeţ jste byla jeho, to byla loupeţ a věc nepatřičná, jestliţe on s tím nesouhlasil.

Mějte na paměti, ţe jsem mnich a ţe tedy dokonale znám veškeré mnišské zpŧsoby; mluvím-li pak o nich poněkud otevřeněji, coţ je

vám jedině k uţitku, není to tak nevhodné, jako by to bylo, kdyby tak mluvil někdo jiný.

Ostatně hovořím o tom rád i proto, ţe si takto mŧţete o nich utvořit správnější mínění, neţ

jaké jste aţ dosud - jak se zdá - měla.

Kdysi bývali mniši opravdu velmi svatými a znamenitými lidmi, ale ti, kteří se dnes tak nazývají a kteří chtějí být za mnichy povaţováni, nemají s mnichem nic společného neţ

kutnu, ba ani ta uţ není tou pravou mnišskou kutnou; ačkoli zakladatelé mnišských řádŧ

ustanovili, ţe kutny mají být těsné a nuzné, ţe mají být z hrubého sukna a podávat svědectví o mnišské duši, jeţ opovrhuje světskými věcmi od té doby, co je tělo zahaleno do tak sprostého roucha, pořizují si dnešní mniši kutny široké, dvojité a z nejjemnějšího sukna. Nosí kutny pŧvabného a velekněţského střihu, ba není jim hanba chlubit se jimi v kostelích a na náměstích tak, jako to dělají světští lidé se svými obleky. A právě tak, jako se snaţí rybář vylovit do čeřenu najeden zátah z řeky hodně ryb, snaţí se i oni polapit do širokých řásnatých záhybŧ, v nichţ jsou zahaleni, hodně rŧţenečkářek, hodně vdov a mnoho jiných pošetilých ţen i muţŧ, ba nestarají se o nic jiného tolik jako právě o tohle.

Abych tedy mluvil ještě přesněji, nemají ani mnišské kutny, nýbrţ pouze barvu mnišských kuten, a zatímco mniši kdysi dávno usilovali o spasení lidí, usilují dnešní mniši jen o ţeny a o bohatství a všechno své snaţení zaměřili a zaměřují k tomu, aby rámusem a hrŧznými představami vyděsili mysli pošetilcŧ a dokázali jim, ţe mše a almuţny mohou smýt všechny hříchy; ti, kdo se utekli k mnišství nikoli ze zboţnosti, ale z ničemnosti a z odporu k práci a námaze, chtějí tak dosáhnout toho, aby jim jeden přinesl chléb, druhý aby jim poslal víno a třetí zase aby pro ně uspořádal hostinu za duše zesnulých.

Je ovšem najevě, ţe almuţny a modlitby smývají hříchy, kdyby však ti, kdo almuţny poskytují, viděli nebo věděli, komu je udělují, raději by si je nechali pro sebe, nebo by je hodili zrovna tolika vepřŧm. A jeţto mniši vědí, ţe podíly na nějakém bohatství jsou tím větší, čím méně je vlastníkŧ, snaţí se kaţdý z nich křikem a pohrŧţkami zapudit jiného od toho, co si touţí ponechat jen sám pro sebe.

Horlí před muţi proti vilnosti, aby je zakřikli a aby těmto křiklounŧm zŧstaly ţeny, kterých se zakřiknutí zřekli. Zatracují lichvu a nepočestné zisky, aby jich dosáhli sami a mohli si dát zhotovit širší kutny, opatřit si biskupství a jiná, větší převorství právě za ty peníze, o nichţ

dokazovali, ţe uvrhnou jejich vlastníky do zatracení.

Jestliţe je pak někdo za tyto a mnohé jiné neplechy kárá, odpovídají: čiňte to, co vám hlásáme, a nikoli to, co děláme - a jsou toho domnění, ţe se takto vhodně zbavili svých velkých provinění - jako by bylo pro ovce snazší jednat chrabřeji a zmuţileji neţ pastýři. A většina z nich ví také, kolik je těch, kteří rozumějí takové odpovědi jinak, neţ byla míněna.

Tito dnešní mniši totiţ chtějí, abyste činili to, co vám říkají, abyste plnili jejich měšce penězi, svěřovali jim svá tajemství, chovali se cudně, byli trpěliví, odpouštěli potupu, vystříhali se pomlouvání - coţ jsou vesměs dobré, počestné a zboţné věci. Proč však chtějí, abyste tak jednali? Aby mohli dělat sami to, co by nemohli dělat, kdyby to dělali světští lidé. Copak někdo neví, ţe lenošnost bez peněz nemá dlouhého trvání? Jestliţe ty vydáš peníze za své potěšení, nebude moci mnich v řádu lenošit. Budeš-li se ty mít k ţenám, nezbude u nich místa pro mnichy. Nebudeš-li trpělivý a nebudeš-li promíjet pohanu, neopováţí se mnich přijít do tvého domu a poskvrnit čest tvé rodiny. Proč bych to však probíral jednu věc po druhé?

Obviňují se přece sami, kdykoli pronesou tuto omluvu před rozumnými lidmi.

Jestliţe si sami nedŧvěřují, ţe vytrvají ve zdrţenlivosti a ve svatosti, proč raději nezŧstanou doma? A kdyţ uţ se chtějí věnovat duchovnímu ţivotu, proč se neřídí oněmi svatými slovy evangelia: I začal Kristus i jednati i učiti?

Nechť začnou nejdřív oni sami pořádně jednat a potom teprv ať poučují jiné. Já jsem za svého ţivota viděl na tisíce mnichŧ, kteří si namlouvali, milovali a chodili nejen za světskými ţenami, ale i za řeholnicemi - a dělali to právě ti, kteří na kazatelnách nejvíc proti tomu horlí.

Z takových lidí si máme brát příklad? Komu se chce to dělat, ať činí, co mu libo, ale jen sám Pán Bŧh ví, jedná-li moudře.

Připusťme však, ţe je třeba uznat to, co vám říkal mnich, kdyţ vás plísnil, ţe totiţ porušení manţelské věrnosti je přetěţký prohřešek. Není však mnohem větší provinění okrást někoho?

Není mnohem větší hřích zabít nějakého člověka, někoho poslat do vyhnanství, aby pln ţádosti bloudil po světě? To uzná kaţdý. Jestliţe ţena dŧvěrně obcuje s muţem, je to přirozený hřích. Avšak jestliţe ho oloupí či zabije či zapudí, prýští to ze zlého úmyslu.

Uţ před chvílí jsem vám dokázal, ţe jste Tedalda oloupila tím, ţe jste mu odňala samu sebe, ačkoli jste se stala jeho ze svého vlastního rozhodnutí, a řeknu vám ještě také, ţe jste ho zabila, protoţe jste se k němu chovala hodinu od hodiny stále krutěji, a na vás záviselo, kdy se on sprovodí ze světa vlastní rukou. Zákon přece říká, ţe ten, kdo zaviní nějaký spáchaný zločin, je stejně vinen jako ten, kdo zločin spáchal. Nelze také popřít, ţe vy sama jste byla příčinou toho, ţe odešel do vyhnanství a ţe se v bídě potloukal sedm let po světě. V kaţdém z těchto případŧ jste se tedy dopustila daleko většího prohřešku, neţ byl onen hřích, který jste páchala, kdyţ jste se s ním dŧvěrně stýkala. Podívejme se však na to, zda si Tedaldo něco podobného zaslouţil. Jistěţe ne, vy sama jste to jiţ doznala, nehledě na to, ţe vás miluje více neţ sám sebe, jak je mi známo. Nikdy nebyla ţádná ţena ctěna, vynášena a velebena tolik, jak vás nade všechny ţeny ctil, vynášel a velebil on, kdyţ se octl ve společnosti, kde mohl hovořit o vás počestně a bez obav, ţe vzbudí nějaké podezření.

Veškeré své štěstí, čest, svobodu - to vše vloţil do vašich rukou. A nebyl to urozený mladík?

Nebyl krásnější neţ všichni ostatní, kteří jsou mu zde rovni? Nebyl zdatný ve všech věcech, v nichţ mají být zdatní mladí muţové? Nebyl milován? Nebyl ctěn? Nebyl kaţdým rád viděn?

Ani na to mi nemŧţete odpovědět: Ne!

Jak jste tedy mohla kvŧli nějakému tlachu potřeštěného, surového a závistivého mnicha dojít k tak ukrutnému rozhodnutí? Opravdu nevím, jakému bludu to propadají ţeny, kdyţ si tak málo cení muţŧ a odmítají je. Kdyby jen pomyslily na to, co jsou a jak velikou a vysokou urozenost poskytl Bŧh ze všech ţivočichŧ nejvíce muţi, měly by být šťastny, kdyţ je nějaký muţ miluje, měly by si ho na výsost váţit a velmi horlivě se snaţit, aby se mu líbily a aby je nikdy nepřestal milovat. Co však jste učinila vy, kdyţ vás ponoukl svými řečmi onen mnich, jenţ byl jistě nějaký příţivník a darmoţrout - to dobře víte; moţná ţe dostal i chuť uvelebit se sám tam, odkud chtěl vypudit druhého.

Ano, tohle je onen hřích, jejţ boţská spravedlnost, vedoucí po spravedlivém úradku kaţdé své dílo aţ ke konečnému výsledku, nechtěla nechat nepotrestaný. A právě tak jako jste se vy snaţila uniknout bezdŧvodně Tedaldovi, upadl váš vlastní choť bezdŧvodně kvŧli Tedaldovi do nebezpečí; on tone doposud v něm a vy pak v souţení.

Chcete-li se ho zbavit, musíte mi slíbit a především udělat toto: jestliţe někdy dojde k tomu, ţe se Tedaldo po dlouhém vyhnanství zase vrátí sem, musíte mu opět věnovat svou přízeň, lásku, náklonnost, něţnost a postaráte se, aby zaujímal zase takové místo, jaké měl, neţ jste pošetile uvěřila onomu bláznivému mnichovi."

Paní velmi pozorně poslouchala, neboť se jí jeho vývody zdály naprosto správné - a ještě během jeho vyprávění nabyla pevného

přesvědčení, ţe toto souţení jí přinesl onen hřích, pravila, kdyţ poutník domluvil:

"Příteli Páně, dobře vidím, ţe je tomu tak, jak jste mi řekl, a dík tomu, co jste mi větším dílem odhalil vy, poznávám, jací jsou mniši, o nichţ jsem aţ do této chvíle měla za to, ţe jsou svatí.

Uznávám také, ţe jsem nepochybně velmi pochybila ve svém jednání vŧči Tedaldovi, a kdyby to bylo moţné, ráda bych to napravila tím zpŧsobem, o němţ jste hovořil. Jak to však udělat?

Tedaldo se sem uţ nemŧţe vrátit - je mrtev - a protoţe to tedy nejde udělat, nechápu, proč mám něco slibovat."

Poutník jí odvětil:

"Paní, Tedaldo zdaleka není mrtev, jak mi to Pánbŧh odhalil, je ţiv a zdráv a dobře by se mu vedlo, kdyby se mu dostalo vaší přízně."

Paní mu nato řekla:

"Dávejte pozor na to, co říkáte; viděla jsem ho leţet ubodaného noţem před našimi dveřmi -

drţela jsem ho ve svém náruči a na jeho mrtvou tvář skanulo mnoho mých slz, jeţ moţná zavinily, ţe o mně potom lidé napovídali tolik nepočestných věcí."

Tu pravil poutník:

"Paní, říkejte si cokoli, ale ujišťuji vás, ţe Tedaldo ţije; a chcete-li slíbit a splnit to, oč jsem vás ţádal, pak doufám, ţe ho brzy uzříte."

"Udělám to," pravila paní, "udělám to ráda, i kdyţ vím, ţe se nemŧţe stát nic, co by mi zpŧsobilo takovou radost, jakou bych měla, kdybych spatřila svého manţela zdravého na svobodě a Tedalda naţivu."

Tu se Tedaldovi uzdálo, ţe je na čase odhalit, kdo je, a dodat jí pevnější naději v záchranu jejího manţela; i pravil:

"Paní, abych vás potěšil v úzkostech o vašeho manţela, musím vám odhalit tajemství, které zachováte a nikdy po celý svŧj ţivot nikomu neprozradíte."

Byli v odlehlé místnosti a sami, neboť paní pojala naprostou dŧvěru ve svatost, jíţ byl poutník podle jejího mínění naplněn - i vyňal Tedaldo prsten, jejţ opatroval se svrchovanou bedlivostí, neboť jej dostal od paní darem v onu noc, kdy dleli naposled spolu, ukázal jí jej a pravil:

"Paní, poznáváte tohleto?"

Paní poznala prsten, sotvaţe jej uzřela, a pravila:

"Ano, dala jsem kdysi ten prsten Tedaldovi."

Tu poutník povstal, shodil se sebe hbitě poutnický plášť, sňal z hlavy klobouk a řekl florentským nářečím:

"A mne poznáváte?"

Paní se na něho podívala a poznala v něm Tedalda. I ustrnula a dostala takový strach, jaký člověk má z mrtvých, kdyţ je vidí obcházet vŧkol sebe jako ţivé lidi. Nepřistoupila proto k němu blíţe, aby ho uvítala jakoţto Tedalda, jenţ se vrátil z Kypru, ale chtěla se dát ze strachu na útěk, jako by před ní stál Tedaldo, jenţ se sem vrátil z hrobu.

Ten jí však řekl:

"Paní, nebuďte na pochybách, jsem to já, váš Tedaldo, ţivý a zdravý, neumřel jsem a nejsem mrtev, jak se vy a moji bratři domníváte."

Paní se trochu uklidnila, a kdyţ si připamatovala jeho hlas a pro hlédla si Tedalda, poznala, ţe je to opravdu on; padla mu s pláčem kolem krku a líbajíc ho volala:

"Mŧj sladký Tedaldo, vítej!"

Tedaldo ji rovněţ zobjímal a zulíbal, načeţ pravil:

"Paní, není pokdy na dŧvěrnější přivítání. Musím se jít postarat, aby vám byl navrácen Aldobrandino zdráv a v pořádku, a doufám, ţe do zítřejšího večera, ba ještě dříve uslyšíte o něm zprávy, které vám budou příjemné. Jestliţe však přinesu dobré zprávy o tom, ţe bude zachráněn - a já věřím, ţe ano -, ţádám, abych mohl za to přijít dnes v noci k vám a povědět vám vše ve větším klidu, neboť nyní to není moţné."

Poté se oděl opět do poutnického pláště, nasadil si klobouk, políbil paní ještě jednou, a kdyţ jí pak byl dodal dobrou naději, rozloučil se s ní a odebral se do ţaláře, kde seděl Aldobrandino, ponořený spíše v myšlenky na blíţící se smrt neţ chovající nějakou naději na brzkou záchranu. Se svolením ţalářníkŧ vešel do jeho cely jako utěšitel, usedl k němu a pravil:

"Aldobrandino, jsem tvŧj přítel, jejţ ku tvé záchraně poslal Bŧh, v němţ tvá nevina vzbudila soucit, a budeš-li mi chtít darovat z úcty k němu maličký dárek, o který tě poţádám, buď jist, ţe dříve neţ nadejde zítřejší večer, kdy očekáváš výrok o své smrti, uslyšíš výrok o svém osvobození."

Aldobrandino mu na to odpověděl:

"Čacký muţi, neznám tě a ani si nepamatuji, ţe bych tě byl někdy uzřel, ale protoţe se staráš o to, abych byl zachráněn, jsi jistě mým přítelem, jak říkáš. Opravdu nikdy jsem nespáchal onen hřích, za který mám být, jak se všude povídá, odsouzen na smrt. Dopustil jsem se však jiných hříchŧ a snad právě ty mne uvrhly do mého nynějšího postavení. Ale říkám ti při vší úctě k Bohu, ţe rád udělám - o slibu ani nemluvě - jakoukoliv velikou věc, natoţpak nějakou nepatrnou, bude-li mít Bŧh se mnou slitování. Ţádej proto, co se ti uráčí, a nikterak nepochybuj, ţe to určitě splním, jestliţe tady odtud vyváznu."

"To, co od tebe ţádám," pravil poutník, "není nic jiného, neţ abys odpustil čtyřem Tedaldovým bratřím, kteří tě dostali aţ sem, neboť se domnívali, ţe ses provinil smrtí jejich bratra - a abys je měl za bratry a přátele, poţádají-li tě o odpuštění."

Aldobrandino na to odvětil:

"Kdo nezaţil nějakou pohanu, neví, jak sladká je pomsta, a s jakou horoucností se po ní dychtí. Přesto však jim rád odpustím, a odpouštím jim uţ nyní, aby se Pánbŧh postaral o mou záchranu. A vyjdu-li tady odtud ţiv a zachráněn, budu si počínat tak, jak ti bude libo."

Tato odpověď byla poutníkovi vhod, a protoţe mu zatím nechtěl říci víc, prosil ho jen naléhavě, aby byl dobré mysli, neboť dříve neţ uplyne den, uslyší bezpečné zprávy, ţe je zachráněn.

Poté od něho odešel, odebral se na Signorii a potají řekl šlechtici, jenţ předsedal soudu:

"Pane mŧj, všichni mají ochotně usilovat o to, aby vţdy vyšla najevo pravda, a hlavně to mají dělat ti, kteří zaujímají takové postavení jako vy; mají jim být proti mysli tresty postihující lidi, kteří se neprovinili, a mají dbát, aby byli trestáni pouze provinilci. Přišel jsem proto za vámi, aby se nestalo něco ke škodě vaší cti, ale ke škodě těch, kteří si to zasluhují.

Jak víte, postupovali jste přísně proti Aldobrandinovi Palerminimu a podle vašeho mínění jste nalezli pravdu, ţe totiţ ten, kdo zabil Tedalda Eliseiho, je on; chystáte se ho také za to odsoudit, ale to je podle mého mínění naprosto nespravedlivé a já vám to dokáţi dříve, neţ

nadejde pŧlnoc, tím ţe vydám do vašich rukou pravé vrahy tohoto mladého muţe."

Onen znamenitý muţ, kterému bylo Aldobrandina líto, rád popřál sluchu poutníkovým slovŧm; drahnou dobu s ním rozprávěl o celé té věci a posléze podle poutníkova návodu jal v noci oba bratry hospodské s jejich pacholkem, a ti v rozespalosti nekladli ţádný odpor. Chtěl je dát vyslýchat na skřipci, aby zvěděl, jak se celá věc zběhla, ale oni to nenechali dojít tak daleko: nejprve kaţdý jednotlivě a pak všichni tři společně se vyznali, ţe Tedalda Eliseiho, jejţ neznali, zabili oni.

Kdyţ pak byli dotazováni po příčině, odvětili, ţe prý velmi dotěrně obtěţoval manţelku jednoho z nich ve chvíli, kdy oni právě nebyli v hospodě, a chtěl ji přimět k tomu, aby mu byla po vŧli.

Poutník všechno toto vyslechl, načeţ s dovolením onoho šlechtice odešel a vydal se do domu paní Ermelliny. Všichni ostatní v domě šli uţ spát, jen ona sama ještě seděla a čekala na něho, neboť touţila uslyšet dobré zprávy o manţelovi a úplně se s Tedaldem usmířit.

"Nejdraţší paní," řekl jí Tedaldo s veselou tváří, kdyţ k ní přišel, "raduj se, neboť zítra zcela určitě budeš mít svého Aldobrandina celého a zdravého." A aby ji dokonale přesvědčil o tom, co učinil, vyprávěl jí vše dopodrobna. Paní byla oběma nenadálými událostmi nevýslovně rozradostněna: měla totiţ zase Tedalda ţivého, ačkoli ho uţ oplakala, neboť se domnívala, ţe je mrtev, a nahlédla, ţe uţ nehrozí ţádné nebezpečí Aldobrandinovi, ačkoli měla předtím za to, ţe bude oplakávat jeho smrt. Vroucně svého Tedalda objala, zulíbala, načeţ se spolu odebrali na lŧţko a v dobré míře uzavřeli pŧvabný a radostný smír, majíce přitom jeden z druhého slastné potěšení.

Kdyţ pak nadešlo svítání, Tedaldo vstal, a vyloţiv paní, co hodlá učinit, znovu ji poprosil, aby vše uchovala v největší tajnosti; poté vyšel z panina domu - oděn opět do poutnického roucha -, aby se opět ve vhodné chvíli zabýval Aldobrandinovou záleţitostí.

Signoria ještě toho dne usoudila, ţe je naprosto obeznámena s oním činem, neprodleně propustila Aldobrandina na svobodu a za několik dní nato dala štít ony zlosyny na tom místě, kde spáchali vraţdu.

Aldobrandino byl tedy k své velké radosti, jakoţ i k radosti své paní, svých přátel a příbuzných volný - a jeţto všem bylo naprosto jasné, ţe k tomu došlo poutníkovým přičiněním, uvedli ho do svého domu, aby tam pobýval tak dlouho, pokud se mu bude chtít prodlévat v městě. Všichni mu neúnavně prokazovali pocty a strojili mu hodokvasy, obzvláště jeho paní, která jediná věděla, pro koho se toto všecko dělá.

Po několika dnech Tedaldo usoudil, ţe je na čase smířit bratry s Aldobrandinem; dověděl se totiţ, ţe se nejen cítí propuštěním Aldobrandina potupeni, ale ţe se také ze strachu ozbrojili.

Poţádal proto Aldobrandina, aby splnil svŧj slib. Aldobrandino bez otálení odpověděl, ţe je přichystán slib splnit - i přikázal mu poutník, aby dal pozítří připravil pěknou hostinu, a řekl mu, ţe si přeje, aby na ní Aldobrandino se svými příbuznými uvítal čtyři bratry Tedaldovy s jejich paními. A dodal ještě, ţe je k usmíření a na hostinu pŧjde neprodleně pozvat jeho jménem sám.

Jeţto byl Aldobrandino srozuměn se vším, co si poutník přál, vydal se Tedaldo bez odkladu ke svým čtyřem bratrŧm, a kdyţ k nim pronesl mnoho slov, jakých bylo třeba k vysvětlení této věci, velmi obratně je posléze přivedl nezvratnými dŧvody k závěru, ţe mohou opět získat Aldobrandinovo přátelství, jestliţe ho poţádají o odpuštění, a potom je i jejich paní pozval na druhý den k obědu u Aldobrandina. Ubezpečení jeho slovem, přijali pozvání bez okolkŧ.

Nazítří tedy, kdyţ se přiblíţila hodina oběda, přišli do Aldobrandinova domu nejprve černě odění čtyři Tedaldovi bratři s několika svými přáteli; Aldobrandino je uţ očekával a Tedaldovi bratři odhodili před všemi, které Aldobrandino pozval, aby jim tvořili společnost, všechny své zbraně na zem, a prosíce Aldobrandina, aby jim odpustil vše, co proti němu podnikli, dobrovolně se mu vzdali.

Aldobrandino, pohnut k slzám, je laskavě přijal; políbil kaţdého z nich na ústa, a kdyţ k nim promluvil několik slov, odpustil jim všechny křivdy, které od nich trpěl. Pak teprve se dostavily Tedaldovy sestry a manţelky jeho bratří, vesměs hnědě oděné, a byly přívětivě uvítány paní Ermellinou i ostatními paními. Nato začala hostina; muţi i paní byli během ní skvěle obsluhováni a všechno tu bylo chvályhodné aţ na jedno, ţe totiţ všichni byli zamlklí pod vlivem nedávného smutku, o němţ hovořila i tmavá roucha Tedaldových příbuzných.

Někteří hodující kvŧli tomu také kárali poutníkŧv záměr a hostinu, coţ mu ovšem neušlo, a proto, kdyţ se naskytla volná chvíle zaplašit smutek - k čemu ţe se uţ předtím rozhodl -, povstal, a zatímco ostatní ještě dojídali ovoce, pravil:

"K rozjaření tohoto hodokvasu nechybí nic neţ Tedaldo, kterého jste nepoznali, ačkoli byl neustále mezi vámi - a proto vám ho ukáţi."

Poté shodil ze sebe poutnický plášť a vše ostatní, co patří k poutnickému úboru, a stanul před nimi v kabátci ze zeleného cendelínu. Všichni na něho hleděli s velikým úţasem a dlouho si ho prohlíţeli, neţ se odváţili uvěřit, ţe je to on.

Tedaldo vida to rozpovídal se o jejich příbuzenstvu a věcech, které se mezi nimi udály, jakoţ i o svých příhodách - tu vytryskly Tedaldovým bratřím a ostatním muţŧm slzy radosti a všichni spěchali Tedalda obejmout; podobně učinily i paní, jak ty, jeţ byly s Tedaldem spřízněny, tak ty, jeţ s ním spřízněny nebyly. Jediná paní Ermellina tak neučinila, a proto Aldobrandino, kdyţ to zpozoroval, řekl:

"Co to znamená, Ermellino? Proč nevítáš Tedalda tak radostně jako ostatní?"

Paní Ermellina mu na to odvětila tak, aby to všichni slyšeli:

"Ţádná z přítomných ţen ho neuvítala a nevítá radostněji neţ já, neboť jsem mu zavázána mnohem víc neţ kterákoli jiná - vţdyť jsem přece opět získala tebe pouze jeho přičiněním.

Zdrţují mě však od toho pomluvy, které roznášeli lidé ve dnech, kdyţ jsme oplakávali onoho neboţtíka, jejţ jsme měli za Tedalda."

"Jdiţiţ," děl jí Aldobrandino, "myslíš, ţe věřím klevetníkŧm? Kdyţ se mě snaţil zachránit, sám tím velmi jasně dokázal, ţe není pravda, co se říká, a já tomu také nevěřil. Hned se zdvihni a jdi ho obejmout."

Paní si nepřála nic jiného - i uposlechla bez váhání svého manţela, vstala, velmi radostně ho objala a uvítala ho jako ostatní paní.

Aldobrandinova šlechetnost se velmi líbila. Tedaldovým bratrŧm a všem ostatním muţŧm i paním, kteří tu byli, a všechna rozladění, která vyvolaly v mysli některých přítomných lidí řeči, jeţ se trousily, byla rázem zahlazena. Tedaldo pak po tomto radostném uvítání sám strhl bratřím černá roucha z ramen a sesterkám a švegruším roucha hnědá a ţádal, aby byla přinesena jiná roucha. Kdyţ se tedy jeho příbuzní převlékli, pustili se všichni do zpěvu, tance a jiných hojných radovánek a tak hostina, jeţ začala zamlkle, měla konec dosti hlučný.

Posléze se všichni v nesmírném rozjaření odebrali do Tedaldova domu a tam večer znovu pohodovali - a pokračovali pak tímto zpŧsobem v oslavách ještě mnoho dní potom.

Florenťané se nějaký čas dívali na Tedalda jako na zázrak a člověka z mrtvých vzkříšeného, a mnoha lidem, dokonce i Tedaldovým bratrŧm, tkvěla pořád v mysli slaboučká pochybnost, zda je to on, anebo ne. Nevěřili tomu úplně a moţná ţe by tomu byli neuvěřili hodně dlouho, kdyby se nebylo přihodilo něco, čím se vysvětlilo, kdo vlastně byl zabit. Stalo se to takto: Jednoho dne táhli kolem jejich domu ţoldnéři z Lunigiany a tu spatřili Tedalda. Hned k němu přistoupili a řekli:

"Buď zdráv, Fazinolo!"

Tedaldo jim v přítomnosti bratří odpověděl:

"Spletli jste si mne s někým jiným."

Ţoldnéři po těchto slovech zrozpačitěli a poţádali Tedalda za odpuštění řkouce:

"Opravdu, ještě nikdy jsme se nesetkali s nikým, kdo by se podobal tak jako vy jednomu našemu druhu, který se jmenuje Fazinolo a je z Pontremoli. Přišel sem před dvěma nedělemi nebo o něco dřív a pořád se ještě nemŧţeme dovědět, co se s ním stalo. Byl nám všem divný tento oblek, protoţe Fazinolo byl jako my vojákem."

Kdyţ nejstarší Tedaldŧv bratr zaslechl tato slova, přistoupil k ţoldnéřŧm a otázal se, jak byl onen Fazinolo oděn. Ţoldnéři mu to pověděli a tu se podle jejich řeči shledalo, ţe byl oblečen jako onen zabitý a dle toho a ještě jiných známek vyšlo najevo, ţe zabit byl Fazinolo, a nikoli Tedaldo, čímţ bylo úplně zaplašeno podezření Tedaldových bratří a všech ostatních.

Tedaldo, jenţ se vrátil jako boháč, setrval pak ve své lásce, a jeţto si počínal rozváţně, nikdy se se svou paní nerozešel a dlouho se s ní těšil ze vzájemné lásky. I dej Bŧh, abychom si také i my mohli uţít své.

PŘÍBĚH OSMÝ

Ferondo poţije jistého prášku a je pohřben jako mrtvý. Opat ho vytáhne z hrobu, uvrhne do ţaláře, namluví mu, ţe je v očistci, a dopřává si zatím s jeho ţenou. Ferondo posléze vstane z mrtvých a vychová syna, jejţ zplodil opat s jeho manţelkou, jako svého vlastního.

Dlouhý Emiliin příběh skončil a nebylo nikoho, komu by byla jeho délka vadila, naopak všechny paní uznávaly, ţe příběh byl vyprávěn stručně, uváţí-li se, ţe v něm byla řeč o mnoha rŧzných událostech. Tu projevila královna své přání pouhým pokynutím a dala tak Laurettě příleţitost, aby začala takto vyprávět:

Rozpomněla jsem se, nejdraţší paní, najeden příběh, který vám budu vyprávět po pravdě, jak se stal, i kdyţ vám bude připadat spíše jako smyšlenka. Vytanul mi na mysli, kdyţ jsem před chvílí slyšela, jak byl jeden pohřben a oplakáván místo někoho jiného.

Budu vám vyprávět, jak byl jeden ţivý člověk pohřben co neboţtík a jak potom on sám i mnozí jiní měli za to, ţe se dostal z hrobu jakoţto z mrtvých vzkříšený, a nikoli jako ţivý člověk; ten, jenţ tohle vše zavinil, byl pak uctíván jako světec, ačkoli měl být spíše zatracen.

V Toskáně tedy kdysi bylo - a je tam dosud - jedno opatství, leţící jako mnoho jiných v místech, kam nepřichází mnoho lidí, a v tomto opatství se stal opatem jeden řeholník, muţ na v svatý ve všem kromě obcování s ţenami. Uměl si však v této věci vést tak obezřetně, ţe nejenom to nikdo nevěděl, ale ani ho z toho nepodezříval, a tak byl opat pokládán za člověka přesvatého a řádného v kaţdém směru.

Jednoho dne se stalo, ţe se s tímto opatem tuze spřátelil jeden velebohatý sedlák, jemuţ bylo jméno Ferondo, člověk nadmíru hrubý a neotesaný. Opat měl zálibu nikoli v přátelství s ním, leč v povyraţení, jeţ mu čas od času skýtala sedlákova pošetilost, ale tu si pojednou povšiml, ţe Ferondo má za manţelku překrásnou paní, a zamiloval se do ní tak horoucně, ţe dnem i nocí nemyslel na nic jiného. Jeţto však zvěděl, ţe Ferondo je v lásce a v hlídání své manţelky velice chytrý, ačkoli ve všem ostatním vynikal pošetilostí a hloupostí, octl se opat takřka na pokraji zoufalství, leč díky přenáramné prohnanosti se mu posléze přece jen podařilo přimět Feronda, aby občas přišel se svou manţelkou pokochat se zahradou u opatství. Zde pak jim

vyprávěl o blaţenosti věčného ţivota a velezboţných skutcích rozličných muţŧ a ţen z minulých dob a hovořil přitom tak jímavě, ţe paní pojala touha vyzpovídat se u opata. I poţádala Feronda o dovolení k tomu, a ten jí je dal.

Paní se tedy přišla vyzpovídat, z čehoţ měl ovšem opat nesmírnou radost, usedla mu k nohám, a ještě neţ přišla řeč na něco jiného, spustila:

"Messere, kdyby mi byl dal Pánbŧh pořádného manţela, či kdyby mi nebyl dal vŧbec ţádného, snad by bylo pro mne snadné kráčet touto cestou, jeţ vede k věčnému ţivotu, jak jste říkal. Kdyţ však pomyslím, kdo je to Ferondo a jak je hloupý, mohu si říkat vdova; jsem však provdána a tak nemohu mít jiného manţela, pokud je tenhle naţivu. A jeţto je tak hloupý, bezměrně na mne ţárlí, ačkoli k tomu nemá ţádný dŧvod, a já s ním v ţivotě nemám nic jiného neţ samé trampoty a souţení. Proto vás prosím, ještě neţ se vám budu zpovídat z dalších věcí, abyste mi v této věci ráčil dát nějakou radu, neboť by mi málo pomohla zpověď nebo nějaký jiný dobrý skutek, nebudu-li mít v tomhle moţnost dojít spásy."

Tato slova naplnila opatovu duši velikou radostí, ba zdálo se mu, ţe sama Štěstěna otevírá cestu k jeho největší touze; proto děl:

"Milá dcero, myslím, ţe pro tak krásnou a jemnou paní, jako jste vy, je velikým utrpením mít za chotě slabomyslného člověka - ale ještě větším utrpením, podle mého, je mít ţárlivce; věřím proto rád, ţe máte takové trápení, o němţ jste mluvila, neboť váš manţel je tím prvním i tím druhým člověkem. Abych vám to však řekl zkrátka, nevidím proti tomu ţádnou jinou radu či pomoc leda tu, ţe bychom Feronda z jeho ţárlivosti nějak vyléčili. Dokázal bych onen účinný lék připravit sám, dovedete však ve svém nitru utajit, co vám vyloţím?"

"Milý otče," odvětila paní, "nepochybujte o tom, neboť raději bych šla na smrt, neţ bych pověděla někomu něco z toho, o čem jste mi přikázal mlčet. Jak se to však dá provést?"

"Chceme-li, aby se vyléčil," pravil opat, "musí se dostat do očistce."

"Ale jak se tam zaţiva dostane?" otázala se paní.

"Musí umřít - a tak se tam dostane," řekl opat, "a aţ vytrpí tolik muk, ţe bude ze své ţárlivosti vyléčen, budeme některými modlitbami prosit Pánaboha, aby vašeho manţela poslal zpět na tento svět."

"Tak to se tedy mám stát vdovou?" zeptala se paní.

"Ano," odvětil jí opat, "po určitou dobu budete muset dávat velký pozor, abyste se znovu neprovdala, jeţto by vám to měl Pánbŧh za zlé, a Ferondo, k němuţ byste se musela vrátit, aţ

přijde odtamtud, by byl ještě ţárlivější neţ předtím."

Paní na to řekla:

"Budu spokojena se vším, jen kdyţ se vyléčí z té ohavnosti, abych nemusela být pořád jako v ţaláři. Čiňte, co je vám libo."

Tu pravil opat:

"Učiním to, ale jakou odměnu za tuhle sluţbu od vás dostanu?"

"Milý otče," děla na to paní, "dám vám vše, co vám bude po chuti a co budu moci. Mŧţe však udělat taková ţena jako já něco, co by bylo hodno takového muţe, jako jste vy?"

"Paní," pravil opat, "mŧţete pro mne učinit nemenší věc, neţ je to, co se já chystám učinit pro vás; stejně tak, jako já zamýšlím učinit něco pro vaše dobro a k vaší potěše, mŧţete učinit i vy něco pro spásu a pro naplnění mého ţivota."

"Je-li tomu tak," prohlásila paní, "jsem připravena udělat to."

"Věnujte mi tedy svou lásku," řekl opat, "a skytnete mi ukojení, po němţ prahnu a vroucně touţím."

Paní, slyšíc tato slova, odpověděla všecka vyděšena:

"Běda, otče mŧj, co to ode mne ţádáte? Já měla za to, ţe jste světec. Ale copak se sluší, aby svatí muţi ţádali takovéhle věci od ţen, které k nim přijdou o radu?"

"Má krásná duše," pravil opat, "nikterak se tomu nedivte, neboť i tímhle se svatost nikterak nemenší, protoţe svatost sídlí v duši; tohle však, co od vás ţádám já, je hříchem těla. Ale ať uţ je tomu jakkoli, vaše líbezná krása na mne zapŧsobila takovou silou, ţe i láska nutí jednat takto. A říkám vám, ţe se mŧţete honosit

krásou víc neţ kterákoli jiná ţena, zvláště kdyţ uváţíte, ţe se líbíte světcŧm, kteří jsou zvyklí vidět krásy nebes. Krom toho jsem muţ jako ostatní, i kdyţ jsem opatem, a jak vidíte, nejsem ještě starý. Nemělo by vám být věru zatěţko udělat to, oč vás ţádám, ba měla byste po tom touţit, jeţto vám v té době, co bude Ferondo v očistci, budu skýtat - aţ vám budu dělat v noci společnost - onu potěchu, kterou by vám měl skýtat on; a věřte, ţe si toho nikdo nevšimne, protoţe kaţdý o mně soudí zrovna tak, ba ještě líp, neţ jste o mně před chvílí soudila vy.

Neodmítejte tedy tu milost, kterou vám Pánbŧh sesílá, neboť je mnoho takových, které by si přály mít to, co vy mŧţete a budete mít, jestliţe budete moudrá a budete se řídit mou radou.

Krom toho mám pěkné a drahocenné klenoty a nikdy nedopustím, aby patřily někomu jinému neţ vám. Učiňte tedy i vy, má sladká naději, pro mne to, co já rád učiním pro vás."

Paní sklopila oči k zemi, neboť nevěděla, jak opata odmítnout, a vyhovět mu jí zase nepřipadalo správné, i usoudil opat, vida, ţe ho vyslechla a ţe váhá s odpovědí, ţe ji uţ napŧl získal na svou stranu, a přidal k dřívějším slovŧm ještě mnoho dalších. Ještě neţ domluvil, podařilo se mu vpravit jí do hlavy, ţe to, co ţádá, je správné, a tu ona zcela zahanbena řekla, ţe je ochotna vykonat vše, co přikáţe, ale ţe to nemŧţe udělat dříve, neţ bude Ferondo v očistci.

Na výsost spokojený opat jí odpověděl:

"My uţ se přičiníme, aby se tam dostal co nejdříve. Postarejte se jen, aby mě zítra či některý jiný den přišel navštívit."

Po těchto slovech jí nenápadně vtiskl do ruky překrásný prsten, načeţ ji propustil.

Rozradostněná darem a doufajíc, ţe dostane ještě další, vrátila se paní mezi své druţky, a vypravujíc jim báječné věci o opatové svatosti, putovala s nimi domŧ.

Za několik dní nato přišel Ferondo na opatství. Sotvaţe ho spatřil opat, rozhodl se, ţe ho okamţitě pošle do očistce; vyhledal prášek, který měl divuplný účinek a jejţ dostal v Levantě od jednoho mocného kníţete s ubezpečením, ţe ho pouţívá i Stařec z Hory, kdyţ chce někoho poslat ve spánku do ráje anebo ho odtud dostat zpátky, a ţe tento prášek v menší či větší dávce - aniţ ublíţí tomu, kdo ho poţil, přivádí na delší či kratší, dobu do tak tvrdého spánku, ţe po dobu jeho pŧsobení by nikdo nikdy o sobě neřekl, ţe měl v sobě špetku ţivota - vzal ho takové mnoţství, jeţ stačilo uspat člověka na tři dny, a ve své cele ho dal v číši vína - ještě neţ se usadil - vypít Ferondovi, jenţ nic nezpozoroval. Potom ho odvedl do kříţové chodby a spolu s několika svými řeholníky se bavil jeho hloupostmi. Netrvalo to dlouho a prášek zaúčinkoval: na Feronda přišlo pojednou takové spaní, ţe usnul ještě vstoje a ve Spánku upadl na zem.

Opat se jal předstírat, ţe je vylekán tím, co se přihodilo, kázal, aby mu rozepjali opasek, aby přinesli čerstvou vodu a nastříkali i ji do obličeje; přikázal, aby pouţili ještě mnoho jiných prostředkŧ, a tvářil se, ţe chce ve Ferondovi opět vyvolat zmizelý ţivot a vědomí, jako by ho byla zchvátila plynatost ţaludku či nějaký jiný neduh. Kdyţ pak opat a mniši zjistili, ţe Ferondo přes to prese všecko nepřichází k sobě, ohmatali mu tepnu, a necítíce v ní ţádný tep, usoudili, ţe je Ferondo zcela určitě mrtev. Poslali proto vzkaz jeho manţelce a příbuzným, kteří všichni neprodleně přišli na opatství, a kdyţ ho tu trochu oplakali, kázal opat uloţit Feronda, oblečeného tak, jak byl, do hrobky.

Ferondova paní se vrátila domŧ, prohlásila, ţe se nikdy neodloučí od malého děcka, jeţ měla s Ferondem, zŧstala v domě, v němţ přebývala před tím, a sama se jala vychovávat synka a spravovat jmění, jeţ jí po manţelovi zŧstalo.

Opat ještě téţe noci potají vstal a s pomocí jednoho bolognského řeholníka, jemuţ velmi dŧvěřoval a který sem toho dne přibyl z Bologne, vytáhl Feronda z hrobu a odnesl ho do sklepení, kam nepadalo ţádné světlo a které slouţilo za ţalář pro mnichy, kteří něco provedli.

Poté vysvlékli Feronda z jeho šatŧ, oblékli ho jako řeholníka, poloţili ho na otep slámy a rozhodli se nechat ho zde leţet tak dlouho, dokud nepřijde k sobě. Opat poučil onoho bolognského mnicha, co má dělat, a ten se zde jal vyčkávat - aniţ o tom někdo jiný věděl -, aţ

se Ferondo probere.

Hned druhého dne se opat vydal s několika svými řeholníky do domu oné paní - jako by šel na návštěvu -, a kdyţ ji zastihl celou zarmoucenou a černě oděnou, chvilku ji utěšoval a mezitím jí šeptem připomněl její slib.

Paní si uvědomila, ţe je volná, a ţe jí ani Ferondo, ani nikdo jiný nemŧţe být v té věci na překáţku, a kdyţ spatřila na opatové prstě jiný krásný prsten, pravila, ţe nemá nic proti, a umluvila si s opatem, aby přišel příští noci. Opat tedy vyčkal, aţ nadejde noc, a přestrojen do Ferondových šatŧ přišel v doprovodu jednoho mnicha k paní, s níţ pak leţel aţ do jitřní k svému velikému potěšení a radosti; ráno se vrátil na opatství a od toho dne konal pak tuto cestu za tímto cílem velmi často. Stávalo se sice, ţe leckdy opata, jdoucího za paní či vracejícího se od ní, potkali nějací lidé, ale ti se domnívali, ţe je to duch Feronda, který obchází tamějšími končinami,

aby se kál, a tak obíhalo mezi přihlouplým lidem vesnickým mnoho pověstí, jeţ se několikrát donesly i Ferondově manţelce, která ovšem tuze dobře věděla, kdo to tu obchází.

Kdyţ Ferondo zase nabyl vědomí - ačkoli nevěděl, kde se to octl - vstoupil do sklepení bolognský řeholník s několika metlami v ruce, promluvil na Feronda strašlivým hlasem, načeţ

ho popadl a uštědřil mu pořádný výprask.

Ferondo se v pláči a křiku neustále ptal: "Kde to jsem?" A tu mu mnich odpověděl:

"Jsi v očistci."

"Coţe?" vykřikl Ferondo. "To jsem tedy mrtev?"

"Ovšem," řekl mu mnich.

Tu Ferondo začal oplakávat sám sebe i svou paní i svého synka a mluvil zmateně páté přes deváté. Řeholník mu přinesl něco k jídlu a k pití a Ferondo, kdyţ ho uzřel, řekl:

"A to mrtví jedí?"

"Zajisté," pravil mnich. "To, co ti přináším, poslala dnes ráno tvá bývalá choť k nám do kostela, aby bylo za tvou duši odslouţeno několik mší. Pánbŧh však chce, abychom to dali tobě."

"Pánbŧh jí to odplať nastokrát," řekl na to Ferondo, "míval jsem ji náramně rád, ještě neţ jsem umřel. Miloval jsem ji tak, ţe jsem ji v noci nepustil z náručí a jen jsem ji líbal a někdy jsem dělal také ještě něco jiného, kdyţ mi na to přišla chuť."

Poté se Ferondo pustil do jídla a do pití, jeţto měl uţ velký hlad a ţízeň, ale protoţe se mu víno nezdálo příliš dobré, řekl:

"Pane Boţe, aby ji kat spral, ţe nedala knězi to víno ze sudu uzdi!"

Kdyţ se Ferondo najedl, řeholník ho znovu popadl a znovu ho pořádně spráskal týmiţ

metlami jako předtím. Ferondo při tom tuze křičel a vyptával se řeholníka:

"Proč mě takhle mlátíš?"

Mnich mu odpověděl:

"Protoţe podle přikázání Pánaboha se ti má tohleto dostat dvakrát za den."

"Ale proč?" ptal se Ferondo.

"Protoţe jsi byl ţárlivý, ačkoli jsi měl za manţelku nejlepší ţenu z celého kraje," řekl mu na to mnich.

"Ouvej," pravil Ferondo, "to máš pravdu. Byla to i nejsladší ţena, neboť byla medovější neţ

marcipán. Jenţe já nevěděl, ţe to Pánbŧh nemá rád, kdyţ je manţel ţárlivý. Vědět to, nebyl bych si tak počínal."

"Takhle jsi měl uvaţovat, dokud jsi byl naţivu," řekl mnich. "A měl ses polepšit. Jestli se někdy stane, ţe se tam vrátíš, nikdy nezapomeň na to, jak teď s tebou nakládám, a dbej, abys uţ nikdy neţárlil."

"To se mŧţe někdo vrátit na svět, kdyţ umře?" ptal se Ferondo.

"Mŧţe, chce-li Bŧh," řekl mnich.

"Jestli se tam někdy vrátím já," řekl Ferondo, "bude ze mne ten nejlepší manţel pod sluncem.

Uţ nikdy ji nebudu tlouci, uţ nikdy jí nebudu spílat, leda za to víno, které sem poslala dnes ráno. A také za to, ţe mi sem neposlala ţádnou svíčku, takţe jsem musel jíst potmě."

"Svíčky sem poslala," řekl mnich, "jenţe shořely během mší."

"Nepochybuji, ţe mluvíš pravdu," pravil Ferondo. "Jestli se vrátím zpátky na svět, určitě ji nechám dělat, co bude chtít. Pověz mi však, kdo jsi ty, ţe tu se mnou tak nakládáš?"

"Já jsem také neboţtík," odpověděl mu řeholník. "Ţil jsem na Sardinii, a protoţe jsem kdysi tuze vychvaloval jednoho svého pána za to, ţe je ţárlivý, Bŧh mě odsoudil k tomu trestu, ţe ti musím dávat jíst, pít a tenhle výprask tak dlouho, pokud Bŧh nerozhodne o tobě a o mně jinak."

"A to tu není nikdo jiný kromě nás dvou?" optal se Ferondo.

"Je," děl mnich, "jsou tu tisíce lidí, ale tu je nemŧţeš ani vidět, ani slyšet zrovna tak, jako nemohou oni slyšet a vidět tebe."

"A jak daleko jsme od našich končin?" otázal se Ferondo.

"A jé," odpověděl mu řeholník, "to bude hezkých pár mil dál neţ do nejpěknějšího vykálení."

"A safra, to jsme tedy hodně daleko," řekl na to Ferondo. "Tak se mi zdá, ţe jsme asi tak daleko, ţe jsme se octli asi mimo svět."

Za takovýchto a podobných rozhovorŧ byl tedy Ferondo vězněn po deset měsícŧ v onom vězení. Dostával tu jídlo, pití a výprask, a velmi šťastný opat mezitím často přicházel za krásnou paní a trávil s ní ty nejkrásnější chvíle na světě. Protoţe však neštěstí nechodí po horách, stalo se, ţe paní obtěţkala, a kdyţ to zpozorovala, bez meškání o tom pověděla opatovi. Oba dva z té příčiny usoudili, ţe Ferondo musí být neprodleně povolán z očistce zase do ţivota a vrátit se k paní, aby mu mohla sdělit, ţe s ním obtěţkala.

Hned příští noci tedy kázal opat řeholníkovi, aby změnil hlas a zavolal Feronda v ţaláři a řekl mu:

"Ferondo, raduj se, neboť Bohu se uráčilo poslat tě zpátky na svět. Aţ se tam navrátíš, tvá paní ti brzy povije synáčka, kterého pojmenuj Benedikt, jeţto se ti této milosti dostává skrze modlitby,

které konali z lásky k svatému Benediktovi tvŧj opat a tvá manţelka."

Kdyţ Ferondo uslyšel tato slova, tuze se zaradoval a pravil:

"Z toho mám velkou radost, kéţ to Hospodin oplatí opatovi, svatému Benediktovi i mé manţelce, sladké, medové a lahodné jako sýr."

Poté dal opat Ferondovi podat víno, do něhoţ nasypal tolik onoho prášku, aby Ferondo usnul na čtyři hodiny, načeţ mu opět oblékl jeho šaty a potichoučku ho se svým řeholníkem donesl zpět do hrobky, do níţ byl Ferondo pohřben.

Za rozbřesku příštího dne přišel Ferondo opět k sobě, a kdyţ uzřel jakousi škvírou v hrobce světlo, jeţ nespatřil dobrých deset měsícŧ, usoudil, ţe je ţiv, a dal se do křiku:

"Otevřte mi, otevřte mi!"

Přitom se začal opírat hlavou o příklop hrobky takovou silou, ţe jím pohnul, poněvadţ nebylo těţké jej odsunout, a pozvolna jej odstrkoval. Řeholníci, kteří právě odříkávali jitřní modlitby, poznali hlas Ferondŧv, přichvátali k hrobce a zde uzřeli Feronda, jak právě vylézá ven.

Vidouce tento div divoucí, dali se všichni zděšeně na úprk a pádili rovnou k opatovi. Ten předstíral, ţe právě dokončil modlitbu, a takto pravil:

"Synové moji, nemějte strach, ale vezměte kříţ a svěcenou vodu a pojďte se mnou. Uvidíme, co nám tím všemohoucnost Páně chce zjevit."

Tak se také stalo.

Ferondo vystoupil z hrobu všecek pobledlý - jeţto tak dlouho nespatřil oblohu -, a sotvaţe spatřil opata, rozběhl se mu v ústrety, padl mu k nohám a řekl:

"Jak mi bylo zjeveno, otče mŧj, modlitby vaše, modlitby svatého Benedikta a mé paní mě vysvobodily z muk očistce a navrátily mě do ţivota. Proto se modlím k Pánubohu, aby nám poţehnal dneska a zítra a vŧbec vţdycky."

"Velebena budiţ všemohoucnost Páně," pravil opat. "Jdi tedy, milý synu, kdyţ nám tě sem Pánbŧh poslal, zase zpátky, potěš svou paní, jeţ nepřestala prolévat slzy od té doby, co jsi odešel z tohoto ţivota, a buď nadále přítelem a sluţebníkem Pánaboha."

"Pane opate," řekl mu Ferondo, "všecko uţ mi bylo řečeno, jen to nechtě všecko na mně, neboť jakmile se s ní shledám, pořádněji zlíbám, jeţto ji tuze miluji."

Opat, jenţ tu zŧstal se svými řeholníky, předstíral, ţe se celé té události tuze diví, a kázal zboţně zpívat Miserere, Ferondo pak se

vrátil do své vsi, kde se před ním všichni, kdo ho spatřili, dávali na útěk, jak se obvykle stává, kdyţ se objeví něco strašného. Ferondo za nimi volal a kaţdého ujišťoval, ţe vstal z mrtvých.

I jeho manţelka dostala z něho strach.

Kdyţ se však zjistilo, ţe Ferondo je ţiv, všichni se trochu zklidnili a začali se ho vyptávat na všechno moţné. Ferondo všem odpovídal - jako by se byl vrátil co moudrý člověk - a kaţdému vyprávěl neobyčejné věci o duších jeho příbuzných; vymýšlel si přitom z vlastní

hlavy ty nejpodivnější povídačky na světě o tom, jak to - vypadá v očistci, a před všemi lidmi vyprávěl o zjevení, jehoţ se mu dostalo z úst ţvanděla Garfiola, neţ vstal z mrtvých.

A jeţto se tedy navrátil do svého domova a ujal se opět drţení svých statkŧ, přivedl i do jiného stavu - jak se domníval - svou choť. Šťastná náhoda tomu přála, ţe paní povila v náleţité době - podle mínění hlupcŧ, kteří se domnívají, ţe ţena nosí dítě přesně devět měsícŧ. Bylo to dítě muţského pohlaví a bylo pojmenováno Benedikt Ferondo.

Ferondŧv návrat a jeho povídačky, neboť skoro všichni věřili, ţe Ferondo vstal z mrtvých, nesmírně přispěly k tomu, ţe vzrostla pověst o opatově svatosti. Ferondo, jenţ byl za svou ţárlivost přenáramně bit, byl napříště z ní úplně vyléčen, a jak opat slíbil jeho manţelce, nikdy víc na svou choť neţárlil. Paní z toho měla jenom radost, a ţila s ním jako předtím počestně, nehledě ovšem na to, ţe se tuze ráda - pokud tomu okolnosti přály - setkala se svatým opatem, jenţ jí tak dobře a horlivě poslouţil v největší tísni.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Gillette z Narbonnu vyléčí francouzského krále z píštěle. Ţádá za to Bertranda z Roussillonu za manţela, ten se s ní oţení proti své vŧli, a jeţto jí opovrhuje, odejde do Florencie. Tam si namlouvá jedno děvče. Gillette vsak léhá s ním místo ní a má s ním dva syny. Bertrand si ji potom zamiluje a ţije s ní jako s manţelkou.

Kdyţ byl Laurettin příběh u konce, byla řada vyprávět uţ jen na královně, jeţ nechtěla porušit Dioneovu výsadu, a proto nečekala ani, aţ ji ostatní k tomu vybídnou, a sama se velmi roztomile rozpovídala.

Kdo by mohl ještě vyprávět nějaký příběh, který by se líbil, kdyţ jsme právě slyšeli příběh Laurettin. Bylo nepochybně velké štěstí, ţe nevyprávěla první, neboť příběhy, jeţ by byly přišly po jejím, byly by se pramálo líbily, coţ se stane - jak se obávám - těm příběhŧm, které se tu ještě dnes budou vyprávět. Ale ať uţ je jakkoli, budu vám povídat to, co mě právě napadlo v souvislosti s předepsaným námětem.

Ve francouzském království ţil šlechtic, jemuţ bylo jméno Isnard, hrabě z Roussillonu; byl chatrného zdraví, a proto měl neustále u sebe lékaře, který slul mistr Gérard z Narbonnu.

Řečený hrabě měl jediného malého synka, zvaného Bertrand, jenţ byl překrásný a líbezný; společně s ním bylo vychováváno několik jiných dětí jeho věku a mezi nimi byla i dcerka jmenovaného lékaře, jíţ bylo jméno Gillette a která zahořela k tomuto Bertrandovi nezměrnou láskou a daleko horoucněji, neţ příslušelo jejímu útlému věku.

Hrabě před smrtí poručil syna do rukou králových, takţe se Bertrand musel odebrat do Paříţe, coţ děvče ukrutně zarmoutilo, a kdyţ jí pak zanedlouho rovněţ zamřel otec, byla by se ráda vydala do Paříţe, aby spatřila Bertranda - kdyby byla mohla k tomu najít nějaký počestný dŧvod; protoţe však byla velmi hlídána, neboť byla jedináček a velmi bohatá, neviděla k provedení svého úmyslu ţádnou poctivou cestu.

Léty dospěla do věku, kdy se uţ měla vdávat, ale protoţe nemohla zapomenout na Bertranda, odmítala mnohé nápadníky, za něţ ji příbuzní chtěli provdat, a nikdy nedala najevo pravý dŧvod, proč to dělá.

Právě v době, kdy hořela více neţ jindy láskou k Bertrandovi, jeţto slyšela, ţe vyrostl v překrásného mladého muţe, došla jí zvěst o tom, ţe francouzskému králi po jistém výrŧstku, který měl na prsou a který byl špatně léčen, zŧstala pištěl, jeţ mu byla převelice na obtíţ a tuze ho bolela. Zvěděla také, ţe se doposud nepodařilo nalézt lékaře, který by krále z této choroby vyléčil, a ačkoli prý se o to pokoušeli uţ četní lékaři, všichni nemoc spíše zhoršili, takţe král ztratil veškerou naději a nechce prý uţ od nikoho přijmout radu ani pomoc.

Děvče se z této zprávy velmi zaradovalo, neboť soudilo, ţe tím získalo nejenom převelice oprávněný dŧvod k cestě do Paříţe, ale ţe sejí podaří - má-li král onu chorobu, jak se ona domnívá - získat Bertranda za manţela. Jeţto se kdysi od svého otce ledačemus přiučila, udělala z jistých bylin prášek účinný při chorobách, mezi něţ patřila podle jejího mínění choroba králova, vsedla na koně

a odcestovala do Paříţe. První, co udělala, bylo však to, ţe se snaţila spatřit Bertranda, a teprve potom předstoupila před tvář královu a poţádala ho, aby jí prokázal tu milost a ukázal ji onen bolák.

Kdyţ král spatřil před sebou tak sličné a líbezné děvče, nedokázal jí to odříci, ukázal svou chorobu a Gillette, sotvaţe ji spatřila, ihned nabyla jistoty, ţe bude moci tuto nemoc vyléčit.

"Monseigneure," pravila, "bude-li vám libo, doufám, ţe vás s pomocí boţí zbavím této nemoci a do osmi dnŧ vás uzdravím bez jakýchkoli bolestí nebo obtíţí."

Král se v duchu nad jejími slovy ušklíbl a řekl si:

"Copak by mohla nějaká mladá ţena znát to, co neznali a nedovedli největší lékaři na světě?"

Poděkoval jí proto za dobrou vŧli a řekl jí, ţe si umínil, ţe uţ nikdy na ţádnou lékařskou radu nic nedá.

Dívka mu pravila:

"Monseigneure, vy pohrdáte mým uměním proto, ţe jsem mladá a ţe jsem ţena. Mějte však na paměti, ţe neléčím podle svých vědomostí, ale s pomocí Pánaboha a podle vědomostí mistra Gérarda Narbonnského, který byl mým otcem a proslulým lékařem, pokud ţil."

Tu si řekl v duchu král: "Moţná ţe mi ji poslal Bŧh; proč bych tedy nezkusil, co umí, kdyţ mi tvrdí, ţe mě vyléčí za krátkou dobu a bez obtíţí." Rozhodl se tedy, ţe to zkusí, a řekl:

"Slečno, přimějete-li nás porušit náš úmysl, jaké odměny se vám má podle vás za to dostat, jestliţe nás nevyléčíte?"

"Monseigneure," odpověděla dívka, "dejte mě střeţit, a jestliţe vás během osmi dnŧ

nevyléčím, dejte mě upálit. Vyléčím-li vás však, jaké odměny se mi za to dostane?"

Král jí na to odpověděl:

"Zdá se mi, ţe nemáte dosud manţela, proto vás - jestliţe se vám to podaří - dobře a vysoko provdáme."

"Monseigneure," odpověděla na to dívka, "je mi opravdu vhod, ţe mě chcete provdat, chci však takového manţela, o jakého vás poţádám, aniţ vás ovšem poţádám o některého z vašich synŧ či o někoho z královského rodu."

Král jí bez meškání slíbil, ţe tak učiní, dívka ho počala léčit, a ještě neţ vypršela lhŧta, vrátila králi zdraví. I pravil král cítící, ţe je uzdraven:

"Slečno, opravdu si za to zaslouţíte manţela," a dívka mu na to odpověděla:

"Pak jsem si tedy, monseigneure, vyslouţila Bertranda z Roussillonu, do něhoţ jsem se zamilovala jiţ ve svém dětství a jejţ od té doby na výsost miluji."

Králi se zdálo, ţe je to příliš veliká odměna, má-li jí dát Bertranda za manţela, ale protoţe jí to slíbil a nechtěl porušit dané slovo, dal si Bertranda zavolat a řekl mu:

"Bertrande, dospěl jste a je z vás dokonalý rytíř. Chceme proto, abyste se vrátil na své hrabství a abyste si tam odvedl slečnu, kterou jsme vám určili za manţelku."

Bertrand na to děl:

"A kdo je ta slečna, monseigneure?"

Král mu na to odpověděl:

"Ona, jeţ mi svými léky vrátila zdraví."

Ačkoli Gillette Bertrandovi, který ji znal a viděl, připadala velmi krásná, přece jen velmi pohrdlivě řekl - neboť věděl, ţe dívka není z rodu, který by se vyrovnal jeho urozenosti:

"Vy mi tedy, monseigneure, chcete dát za manţelku tu mastičkářku? Kéţ Bŧh nedopustí, abych si někdy takovou ţenu vzal za manţelku."

Král na to odpověděl:

"Vy tedy chcete, abychom nesplnili své slovo, jeţ jsme dali kvŧli znovunabytí zdraví oné slečně, jeţ si jako odměnu za to vyţádala vás za manţela?"

"Monseigneure," řekl Bertrand, "mŧţete mi odnít všecko, co chcete, a darovat mě jako svého mana, komu se vám zráčí. Ujišťuji vás však, ţe nikdy nebudu s takovým manţelstvím spokojen."

"I budete," řekl král, "neboť slečna je krásná a moudrá a nesmírně vás miluje. Doufám proto, ţe s ní budete ţít mnohem šťastněji, neţ byste ţil s nějakou paní vyššího rodu."

Bertrand zmlkl a král kázal chystat veliké přípravy na svatební obřady. A kdyţ pak nadešel den určený k sňatku, oţenil se Bertrand - ač nerad - v králově přítomnosti s onou slečnou, jeţ

ho milovala více neţ sama sebe. Kdyţ bylo vše skončeno, řekl Bertrand - neboť se v duchu uţ

předtím v té věci rozhodl -, ţe se chce vrátit do svého hrabství a dovršit své manţelství zde.

Poţádal krále o svolení, vsedl na kŧň a odjel nikoli do svého hrabství, nýbrţ do Toskánska. A

kdyţ se tu dověděl, ţe Florenťané právě válčí se Sieňany, rozhodl se, ţe se přidá na stranu Florenťanŧ. Ti ho s radostí a se ctí přijali, učinili ho kapitánem jistého válečného oddílu a Bertrand, dostávaje dobrý ţold, setrval ve sluţbách Florenťanŧ drahnou dobu.

Mladá novomanţelka, jeţ byla s tímto obratem pramálo spokojena, doufala, ţe se jí podaří svým dobrým počínáním přivolat Bertranda

zpět do jeho hrabství, a vydala se proto do Roussillonu, kde ji všichni uvítali jako svou paní.

Protoţe shledala, ţe zde za ten dlouhý čas, co tu nebyl hrabě přítomen, všecko zpustlo a je zanedbáno, uvedla všecko jako rozšafná paní s velkou přičinlivostí a pečlivostí do pořádku, z čehoţ měli poddaní velkou radost. I měli ji za to ve veliké váţnosti, velmi ji milovali a příkře kárali hraběte, ţe o ni nedbá.

Kdyţ paní přivedla celý kraj do náleţitého pořádku, vzkázala to po dvou rytířích hraběti a poprosila ho - odmítá-li se vrátit do svého hrabství kvŧli ní -, aby jí to oznámil, ţe ona sama odtud odejde, jen aby mu vyhověla. Hrabě jí nesmírně tvrdým zpŧsobem vzkázal:

"Nechť ona paní v této věci dělá, co jí libo; pokud jde o mne, vrátím se tam teprve tehdy, aţ

bude mít na prstu tento mŧj prsten a v náručí dítě zplozené se mnou."

Onen prsten byl hraběti tuze drahý, a nikdy jej proto z prstu nestahoval, jeţto se kdysi dověděl, ţe má v sobě jakousi tajemnou moc.

Rytíři porozuměli tvrdosti podmínky, neboť ji tvořily dvě ta nemoţné věci - a kdyţ viděli, ţe ho jejich slova nemohou odvrátit od jeho úmyslu, vrátili se k paní a vyřídili jí jeho odpověď.

Paní byla z toho velmi zarmoucena, ale po dlouhém přemítání se rozhodla, ţe se pokusí obě dvě tyto věci vykonat, aby tím svého manţela získala. Kdyţ si všecko náleţitě rozmyslela, svolala ty nejstarší a nejlepší muţe svého hrabství a jímavými slovy jim pověděla, co všecko jiţ vykonala z lásky k hraběti. Vyloţila jim, co poté následovalo, a nakonec jim řekla, ţe nemá v úmyslu, aby hrabě dlel neustále ve vyhnanství jen proto, ţe ona mešká zde, ale ţe naopak zamýšlí strávit zbytek svého ţivota zboţným putováním a milostnými skutky pro spásu své duše. Poté je poprosila, aby vzali na sebe opatrování a spravování hrabství a aby hraběti oznámili, ţe mu je uvolnila a zanechala je jen a jen pro něho, jeţto odešla s úmyslem nikdy se uţ do Roussillonu nevrátit. Všichni ti dobří muţové prolévali při jejích slovech hojné slzy a tuze ji prosili, aby se ráčila rozmyslit jinak a zŧstala v Roussillonu, ale nic naplat. Paní je poručila Bohu a v rouše poutnickém, náleţitě opatřena zlaťáky a drahými šperky, vydala se s jedním svým bratrancem a jednou svou sluţebnou na cestu, aniţ někomu řekla, kam jde.

Zastavila se aţ ve Florencii, a kdyţ tam přibyla, ubytovala se nazdařbŧh na jedné hospodě, která patřila jedné dobré vdově; utrácela málo jako chudá poutnice a dychtila jen po tom, aby se dověděla něco o svém pánovi.

A tak se stalo, ţe na druhý den uzřela jet kolem hospody na koni Bertranda s jeho druţinou. Ačkoli ho velmi dobře poznala, přesto se optala dobré paní hospodské, kdo to je, a hostinská jí na to odpověděla:

"To je jeden cizí šlechtic, který se jmenuje Bertrand, muţ laskavý, zdvořilý a ve městě velmi oblíbený. Je aţ po uši zamilovaný do jedné naší sousedky, urozené, ale chudé paní. Je to opravdu tuze počestná dívka, jeţ se jen pro svou chudobu ještě nevdala, a ţije se svou

matkou, velmi rozšafnou a dobrou ţenou. Kdyby nebylo této její matky, byla by se moţná jiţ

vdala, coţ by bylo jistě hraběti po chuti."

Hraběnka dobře porozuměla těmto slovŧm, ale přesto se dopodrobna vyptala na kaţdou podrobnost, a kdyţ vše dobře seznala, rozmyslila si, co učiní: vyptala se na dŧm i jméno oné paní a její dcery, do níţ byl hrabě zamilován, a jednoho dne se tam v rouše poutnickém potají vypravila. Shledala, ţe paní i její dcera jsou převelice chudobné, pozdravila paní a řekla jí, ţe by si s ní ráda promluvila, nemá-li nic proti tomu.

Urozená paní povstala a pravila, ţe ji ochotně vyslechne. Kdyţ pak osaměly, vešly spolu do světnice, usedly zde a hraběnka se takto rozhovořila:

"Paní, zdá se mi, ţe vám Štěstěna nepřeje zrovna tak jako mně, ale kdybyste chtěla, mohla byste moţná sobě i mně pomoci."

Paní jí odpověděla, ţe netouţí po ničem tolik jako po tom, aby počestně vyvázla z nouze.

Hraběnka tedy pokračovala:

"Je třeba, abyste mi dŧvěřovala a abych dŧvěřovala i já vám, neboť kdybyste mě oklamala, zkazila byste všecko sobě i mně."

"Povězte mi bez obav," pravila ona urozená paní, "co je vám libo, a věřte mi, ţe vás nikdy neoklamu."

Hraběnka začala tím, ţe se rozpovídala o tom, jak se zamilovala; pověděla oné paní, kdo je a co všecko se jí přihodilo aţ do tohoto dne. Vyprávěla jí vše tak, ţe ona urozená paní jejím slovŧm uvěřila - neboť o tom uţ zčásti slyšela od jiných lidí - a začala mít s hraběnkou soucit.

Kdyţ hraběnka dopověděla všechny své příběhy, pokračovala:

"Pak jste tedy také slyšela - vedle těch ostatních mých těţkostí - i o oněch dvou věcech, kterých musím dosáhnout, chci-li mít svého manţela. Nemŧţe mi však k tomu dopomoci nikdo jiný neţ vy, je-li ovšem pravda, co jsem slyšela, ţe totiţ hrabě, mŧj manţel, nesmírně miluje vaši dceru."

Urozená paní na to odpověděla:

"Paní, zda hrabě mou dceru miluje, to nevím, ale dává to najevo velmi okázale. Co však mohu dělat pro to, po čem touţíte?"

"Povím vám to, paní," odvětila hraběnka. "Předtím však bych vám ještě ráda pověděla, co z toho pro vás vzejde, jestliţe mi prokáţete tuto sluţbu. Vidím, ţe vaše dcera je krásná a ţe je na čase, aby se uţ vdala, a podle toho, co jsem slyšela a vyrozuměla ze všeho, zdá se mi, ţe ji máte pořád ještě v domě proto, ţe nemáte pro ni věno. Nuţe, jako odměnu za sluţbu, kterou mi prokáţete, mám v úmyslu dát jí ze svého a neprodleně takové věno, jaké podle vašeho mínění potřebuje k tomu, abyste ji mohla náleţitě vyvdat."

Paní ţila v nuzotě, a proto jí přišla nabídka vhod - nicméně však měla mysl tak ušlechtilou, ţe řekla:

"Paní, povězte mi, co mohu pro vás udělat. Nebude-li to pro mne něco nečestného, ráda to udělám, a vy pak si čiňte, co vám bude libo."

Hraběnka na to odpověděla:

"Potřebuji, abyste po nějaké osobě, k níţ máte dŧvěru, vzkázala hraběti, mému manţeli, ţe vaše dcera je ochotna splnit kaţdé jeho přání, bude-li ujištěna, ţe ji hrabě miluje tak, jak to dává najevo, a ţe mu uvěří pouze tehdy, jestliţe jí pošle prsten, který nosí a o němţ slyšela, ţe jej má velice rád. Jestliţe vám onen prsten pošle, dáte mi jej a pak hraběti vzkáţete, ţe mu vaše dcera ráda bude po vŧli. Poté ho sem necháte přijít, tak aby to nikdo neviděl, a místo své dcery mu poloţíte tajně po bok mne. Snad mi Pánbŧh prokáţe tu milost, ţe obtěţkám a ţe potom s jeho prstenem na prstu a s dítětem jím zplozeným v náručí získám konečně svého manţela a - dík vám - budu s ním moci pobývat, jak má manţelka pobývat se svým chotěm."

Urozené paní se jevil hraběnčin záměr jako závaţná věc, neboť se obávala, aby dceři z toho nevzešla nějaká pohana; kdyţ však uváţila, ţe se sluší pomoci té dobré paní, aby měla opět svého manţela, a ţe se dává do jejích sluţeb jenom proto, aby dosáhla počestného cíle, pojala dŧvěru v její dobrý a ctný záměr a nejenom slíbila hraběnce, ţe to učiní, ale za několik dní získala dík obzvláštní obezřetnosti podle daného pokynu i prsten (třebaţe jej hrabě tuze nerad daroval) a místo dcery mistrně poloţila k hraběti hraběnku.

Jiţ při prvních souloţích, jeţ hrabě horoucně vyhledával, obtěţkala paní - jak se zlíbilo Pánubohu - dvěma dětmi muţského pohlaví, coţ se pak ukázalo při porodu, jenţ nadešel v přiměřenou dobu. Ona urozená paní však nedopřála hraběnce manţelova objetí jen jednou, nýbrţ mnohokrát, a počínala si přitom tak obezřele, ţe

se o tom nikdy nikdo nedověděl, a ţe sám hrabě měl neustále za to, ţe meškal s tou, kterou miloval, a nikoli se svou manţelkou. Kdyţ ráno odcházíval, dával jí někdy darem krásné a drahé šperky, a hraběnka je všecky do jednoho pečlivě schovávala.

Kdyţ pak seznala, ţe je těhotná, nechtěla uţ nadále obtěţovat onu urozenou paní a řekla jí:

"Paní, díky Bohu a vám jsem dosáhla toho, po čem jsem touţila, je proto na čase, abych se postarala o to, co potěší vás, a pak abych šla svou cestou."

Urozená paní jí odpověděla, ţe ji velmi těší, jestliţe hraběnka dosáhne toho, čeho dosáhnout chtěla, ale ţe se o to nepřičiňovala z nějaké naděje na odměnu, nýbrţ proto, ţe podle jejího mínění měla učinit to, co se jí učinit chtělo.

"Paní," děla jí hraběnka, "to se mi velmi líbí, a proto i já vám nezamýšlím dát za odměnu to, oč mě poţádáte, ale dám vám to, co vám mám podle mého mínění dát, chci-li učinit dobrý skutek."

Tu urozená paní, dohnána k tomu nuzotou, zahanbeně poţádala hraběnku o sto lir, aby mohla provdat dceru. Ale hraběnka vidouc, jak se urozená paní stydí, a slyšíc její skromnou prosbu, darovala urozené paní pět set lir a tolik krásných a drahých klenotŧ k tomu, ţe měly přibliţně cenu dalších pěti set lir.

Urozená paní byla s odměnou víc neţ spokojena, poděkovala hraběnce, jek nejlépe dovedla, a ta, kdyţ se s ní poté rozloučila, vrátila se do hospody, kde bydlela.

Jeţto urozená paní chtěla Bertrandovi odnít moţnost přicházet do jejího domu nebo posílat tam někoho, odjela s dcerou na venkov ke svým příbuzným. Za nějaký čas poté byl Bertrand naléhavě volán svými poddanými, a protoţe předtím uslyšel, ţe hraběnka opustila hrabství, vrátil se domŧ.

Kdyţ se hraběnka dověděla, ţe hrabě odjel z Florencie a vrátil se na své hrabství, byla touto zprávou velmi rozradostněna; zŧstala však ve Florencii tak dlouho, neţ nadešel čas k porodu, a porodila tu pak dvě děti muţského pohlaví, jeţ byly tuze podobné svému otci a jeţ dala pečlivě kojit. A kdyţ pak se jí uzdálo, ţe nadešla vhodná doba, vydala se na cestu a přijela do Montpellieru, aniţ ji někdo poznal; po několik dní tu odpočívala, a kdyţ pak vypátrala, jak se vede hraběti a kde dlí, a dověděla se téţ, ţe na den Všech svatých zamýšlí uspořádat v Roussillonu velikou slavnost pro paní a rytíře, vypravila se tam přestrojena za poutnici, jak bylo jejím zvykem.

Vyčkala chvíle, kdy paní a rytíři, shromáţdění v hraběcím paláci, měli zasednout za stŧl, načeţ v poutnickém rouchu a s oběma synky

v náručí vešla do sálu, prodrala se aţ tam, kde viděla hraběte, klesla mu k nohám a v pláči pravila:

"Pane mŧj, jsem tvá nešťastná manţelka, jeţ dlouho bloudila světem, aby ti umoţnila vrátit se do tohoto domu a pobývat v něm, a pro Boha tě prosím, abys dodrţel podmínky, které jsi mi vzkázal po dvou rytířích, kdyţ jsem je k tobě kdysi vyslala: hle, v náručí mám ne jednoho, ale dva tvé syny, a zde je tvŧj prsten. Je tedy čas, abys mě podle svého slibu přijal jako svou manţelku."

Hrabě, slyše tato slova, byl celý bez sebe; poznal prsten, poznal i své syny, neboť mu byli převelice podobni, ale přesto přece jen řekl:

"Jak se tohle mohlo stát?"

A tu hraběnka k velkému úţasu hraběte a všech ostatních, kteří byli přítomni, vypravovala, co se postupně událo a jak.

Hrabě seznal, ţe paní mluví pravdu, a kdyţ viděl její vytrvalost, její dŧvtip a vedle ní dva tak hezké synky, rozhodl se, ţe vyplní, co slíbil, a vyhoví všem svým poddaným a paním, kteří ho všichni prosili, aby hraběnku konečně uţ přijal a ctil jako svou zákonitou manţelku: odhodil svou tvrdohlavou strohost, kázal hraběnce, aby povstala, objal ji, políbil a uznal za svou zákonitou manţelku a dítky za své syny. Poté přikázal, aby ji oděli, jak se na ni slušelo, a zahájil k převeliké radosti všech, kteří tam byli, a všech ostatních svých poddaných převelikou slavnost, jeţ trvala nejen po celý ten den, ale ještě po několik dalších dní. Ctil pak do tohoto dne hraběnku jakoţto svou choť, miloval ji a na výsost si jí váţil.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Alibech se stane poustevnicí a mnich Rustico ji naučí zahánět ďábla do pekla. Posléze si ji odvede Neerbal a vezme si ji za ţenu.

Kdyţ Dioneo seznal, ţe královnin příběh, jejţ bedlivě poslouchal, je u konce a ţe je řada na něm, nečekal ani na pokyn a s úsměvem začal vyprávět.

Patrně ţádná z vás, pŧvabné paní, nikdy ani neslyšela, jak se zahání čert do pekla, a proto vám to musím povědět, aniţ se tím nějak příliš

odchýlím od námětu, o němţ jste celý dnešní den hovořily. Doufám, ţe pomocí něho dojdou vaše duše spasení, jestliţe se tomu naučíte - seznáte z něho také, ţe Amor, ačkoli raději pobývá ve veselých palácích a hezkých komnatách neţ v chudých chýších, nebrání se občas tomu, aby dal pocítit svou sílu v hustých lesích, v drsných horách a v opuštěných jeskyních, z čehoţ lze usuzovat, ţe jeho moci je poddáno vše.

Abych se tedy dostal k věci samé, řeknu vám, ţe v Berbersku ve městě Kapsa ţil kdysi převelice bohatý muţ a ten měl vedle několika jiných dítek i krásnou dcerku pohanku, jejíţ

jméno bylo Alibech. Jeţto nebyla křesťanka a od mnoha křesťanŧ v městě slyšela tuze velebit křesťanskou víru a sluţbu Bohu, zeptala se jednoho křesťana, jak lze slouţit Bohu, a to co moţná bez nesnází, a ten jí odvětil, ţe nejlépe slouţí Bohu takoví, co prchají před světskými věcmi, jako to udělali lidé, kteří se odebrali do samot thébské pouště. Alibech bylo asi čtrnáct let a byla převelice prostoduchá - i nezmínila se nikomu o ničem a nikoli z uváţené touhy, nýbrţ spíše z jakéhosi dětinského rozmaru se tajně a sama vydala hned příštího rána do thébské pouště; rozmar ji však nepřešel, a tak po několika dnech dorazila za velkých obtíţí do samot, kde v dálce spatřila chýši: zamířila tedy k ní a u jejích dveří zastihla jednoho svatého muţe, a ten, kdyţ ji spatřil v těchto místech, uţasl a zeptal se jí, co tady hledá. Ona pak mu odvětila, ţe podle vnuknutí Boha hledá jednak moţnost, jak by mu mohla slouţit, jednak někoho, kdo by ji poučil, jak má takováto sluţba vyhlíţet.

Onen ctihodný muţ si prohlédl mladou hezkou dívku stojící před ním a dostal strach, ţe by ho svedl ďábel, kdyby tu dívka zŧstala, i pochválil její dobré předsevzetí, dal jí něco rostlinných kořínkŧ, planých jablek a datlí k jídlu a vodu k pití, načeţ jí řekl:

"Milá dceruško, nepříliš daleko odtud ţije jeden svatý muţ a ten se vyzná v tom, co ty hledáš, mnohem lépe neţ já; jdi za ním, jdi!"

Alibech došla k tomu, k němuţ byla poslána, zde vyslechla tatáţ slova jako předtím, a tak se zase vydala dál - aţ došla ke kobce mladého poustevníka, velmi zboţné a dobré to osobě, jehoţ jméno bylo Ruštino a jemuţ Alibech pověděla totéţ přání, jeţ řekla předtím těm druhým. Rusticovi se vsak zachtělo podrobit svou odolnost veliké zkoušce, neposlal proto Alibech pryč jako ostatní, nýbrţ ponechal si ji v kobce, a kdyţ nadešla noc, připravil jí lŧţko z palmových listŧ a řekl jí, aby si na něm odpočala. Kdyţ se však toto stalo, pokušení dlouho neokolkovalo, zaútočilo na poustevníkovy síly a poustevník zanedlouho seznal, ţe mu síly selhaly; i obrátil se k dalšímu útoku zády a vzdal se přiznávaje, ţe prohrál; a nejenomţe se přestal ohlíţet na svaté myšlenky a modlitby a kázeň, ale jal se v mysli zabývat jejím mládím a krásou a navíc ještě začal rozmýšlet, jakou cestou a jakým zpŧsobem by se měl ubírat, aby dívka nepřišla na to, ţe k ní přichází jako člověk chlípný a chce od ní to, čeho si přál dosáhnout. I přesvědčoval se nejprve jistými dotazy, ţe Alibech nikdy nepoznala muţe a ţe je opravdu tak prostoduchá, jak se jeví - a tak přišel na to, ţe k tomu, aby mu bylo po vŧli, ji musí vést pod záminkou, ţe slouţí Bohu.

Nejprve jí mnoha slovy vysvětlil, jakým nepřítelem Pánaboha je ďábel, a potom jí dal na srozuměnou, ţe nejvíce je moţno zalíbit se Bohu takovou sluţbou, při níţ se zahání čert do pekla, kamţ ho Pánbŧh kdysi zatratil.

Děvče se ho zeptalo, jak se to dělá, načeţ Rustico jí pravil:

"Hned se to dovíš, musíš však dělat to, co uvidíš dělat mne."

Poté začal se sebe svlékat těch několik kusŧ šatŧ, co měl na sobě, a kdyţ byl úplně nahý, jakoţ i děvče, klekl, jako by se chtěl modlit, a jí přikázal, aby poklekla proti němu.

Při tom klečení Rustico spatřil, jak je hezká, i roznítila se v něm ţádostivost na nejvyšší míru a došlo k zmrtvýchvstání. I podivila se mu Alibech, kdyţ je zhlédla, a pravila:

"Rustico, co to je, jak se ti to tadyhle tlačí dopředu, a co já nemám?"

"Milá dceruško," řekl Rustico, "to je ten ďábel, o kterém jsem ti povídal. A vidíš, zrovna teď mi zpŧsobuje takové souţení, ţe uţ to nemohu vydrţet."

Děvče pravilo:

"Buď Bohu chvála, teď teprve vidím, ţe jsem na tom líp neţ ty, protoţe já tohohle ďábla nemám."

"Pravdu máš," řekl jí na to Rustico, "ale máš místo toho něco jiného, co zase nemám já."

"A co to je?" zeptala se Alibech, načeţ jí Rustico řekl:

"Ty máš peklo a říkám ti, ţe věřím, ţe tě sem Bŧh poslal, aby má duše byla spasena, protoţe tenhle čert mi pŧsobí náramné trápení; budeš-li ty mít se mnou slitování a strpíš, abych ho zahnal do pekla, poskytneš mi tím převelikou útěchu a zároveň prokáţeš Bohu převelikou radost a sluţbu, kvŧli čemuţ jsi ostatně přišla do těchto končin, jak říkáš."

Děvče dobrácky odpovědělo:

"Ach otče mŧj, jestliţe mám peklo, nech ať se děje, co je vám libo."

A tu děl Rustico:

"Buď poţehnána, dceruško má, vzhŧru na to a ţeňme ho tam, ať uţ mám od něho pokoj."

Po těchto slovech odvedl děvče na jedno z jejich lŧţek a vysvětlil jí, co má dělat, aby uvěznila toho zatracence Páně.

Děvče nikdy předtím ţádného ďábla do pekla nepohánělo, a proto ze začátku trochu strádalo -

i řeklo Rusticovi:

"Ten ďábel ale musí být, otče, určitě hanebný a opravdový nepřítel Boha, protoţe i peklo bolí, kdyţ je do něho ďábel zahnán, o ostatním ani nemluvě."

"Dcerko, nebude tomu tak povţdy!" odvětil na to Rustico, a aby se tato slova splnila, zapudili ďábla do pekla šestkrát, neţ vstali z lŧţka, takţe vyhnali ďáblu zpupnost z hlavy a ten uţ pak byl rád, ţe má pokoj.

V příštích dnech se však několikrát stalo, ţe ďábla opět posedla zpupnost, a dívka se vţdy poslušně uvolila k tomu, aby byla ďáblova zpupnost zkrocena, neboť se jí hra začala líbit. I zahovořila takto k Rusticovi:

"Vidím, ţe zboţní lidé v Kapse měli pravdu, kdyţ říkali, ţe slouţit Bohu je velice příjemné; na mou duši, nepamatuji se, ţe bych byla někdy dělala něco, co by mi zpŧsobovalo takové potěšení a takovou rozkoš jako tohle zahánění čerta do pekla, pročeţ soudím, ţe kaţdý, kdo se stará o něco jiného neţ o sluţbu Bohu, je hňup."

Přicházívala proto častokrát k Rusticovi a říkala mu:

"Milý otče, přišla jsem, abych tu slouţila Bohu, a ne abych tu zahálela. Pojďme zahánět ďábla do pekla." A kdyţ pak k tomu došlo, dodávala:

"Rustico, já opravdu nevím, proč ďábel z pekla utíká; kdyby tam byl tak rád, jako ho peklo přijímá a drţí, nikdy by z něho neodešel."

Děvče tedy pobízelo Rustica ke sluţbám boţím tak, ţe mu vyškubalo všechno peří, a Rusticovi bylo zima i tehdy, kdy by se jiný potil; jal se proto vysvětlovat děvčeti, ţe ďábel se má trestat či honit do pekla pouze tehdy, kdyţ zpupně zdvíhá hlavu.

"My jsme mu však s pomocí boţí dali tak do těla, ţe prosím Boha, aby ho uţ nechal na pokoji."

Tak pravil Rustico a děvče nějaký čas mlčelo.

Brzy však seznalo, ţe ji Rustico přestal nabádat k zahánění čerta do pekla, a proto jednoho dne řeklo:

"Rustico, je-li tvŧj ďábel uţ potrestán a netrápí-li tě, mé peklo mi naopak nedává pokoje.

Uděláš proto dobře, kdyţ mi s tvým ďáblem

pomŧţeš uklidnit zuřivost mého pekla, jako jsem ti já svým peklem pomohla zkrotit zpupnost tvého ďábla."

Rustico mohl dívčiným výzvám vyhovět jen nevalně, neboť byl ţiv jen z rostlinných kořínkŧ

a z vody, i řekl jí, ţe k uklidnění pekla by bylo zapotřebí velmi mnoha ďáblŧ, nicméně ţe udělá, co bude moci, a občas ji také uspokojil - leč bylo toho tak málo, jako by někdo hodil do lví tlamy bob, a dívka z té příčiny nepřestávala reptat, protoţe se jí zdálo, ţe neslouţí Bohu tolik, kolik by chtěla.

Zatímco mezi ďáblem Rusticovým a peklem Alibech trval tento spor přílišné ţádostivosti na jedné straně a zmenšující se mohoucnosti na straně druhé, stalo se, ţe v Kapse vypukl poţár, při němţ uhořel ve vlastním domě Alibešin otec spolu s dětmi a celou rodinou, všemi příbuznými, takţe se Alibech stala dědičkou veškerého jeho jmění. A tu se doslechl jeden mladík jménem Neerbal, jenţ prohýřil veškeré jmění, ţe Alibech je naţivu, a jal se ji proto hledat a také ji nalezl ještě předtím, neţ úřady zabraly jmění jejího otce jakoţto člověka bez dědicŧ. K veliké radosti Rustica a proti její vŧli odvedl ji pak do Kapsy, pojal ji za manţelku a spolu s ní se stal dědicem velkého jmění.

Paní se jí pak vyptávaly, ještě neţ s ní Neerbal leţel, jak se slouţí v poušti Bohu, a tu Alibech odvětila, ţe slouţila Bohu zaháněním ďábla do pekla a ţe Neerbal spáchal veliký hřích, ţe ji z toho slouţení vytrhl.

Paní se ptaly:

"A jak se zahání ďábel do pekla?"

Dívčina jim to ukázala slovy i posuňky, načeţ paní propukly v náramný smích, a nepřestávajíce se smát, pravily:

"Nermuť se, dceruško, nermuť, tohle se dělá tady taky a Neerbal bude jistě dobře spolu s tebou slouţit Pánubohu."

Posmívaly se pak tomu jedna s druhou po celém městě, čímţ vzniklo lidové rčení, ţe Bohu nejmilejší sluţbou je zahánění čerta do pekla: toto rčení přešlo pak i za moře a uţívá se ho dodnes.

A jeţto je vám, mladé paní, milosti boţí velmi zapotřebí, naučte se zahánět čerta do pekla, neboť Bohu je to velice milé a ti, kteří to dělají, mají z toho potěšení a mŧţe z toho pro ně vzejít a povstat mnoho dobrého.

Tisíckrát, ba moţná ještě vícekrát vyvolal Dioneŧv příběh smích počestných paní - tak povedené a tak hezké jim připadalo toto vyprávění. Protoţe však byl jiţ příběh u konce a královna viděla, ţe tím nadešel i konec jejího panování, sňala z hlavy vavřín, velmi pŧvabně jej vloţila na hlavu Filostratovi a pravila:

"Brzy uvidíme, zda dovede vlk vést ovečky lépe, neţ vedly ovce vlky."

Filostrato vyslechl tato slova a pravil s úsměvem:

"Kdyby bylo podle mého, vlci by naučili ovce zahánět ďábla do pekla ne hŧř, neţ to naučil Rustico Alibech. Nenazývejte nás proto vlky, kdyţ jste nebyly ovcemi. Nicméně, kdyţ uţ mi bylo království svěřeno, ujmu se vladaření."

Neifile mu však odpověděl:

"Poslyš, Filostrato, kdyţ uţ byste nás chtěli učit, mohli byste přijít k rozumu, jako k němu přišel Masetto z Lamporecchia přičiněním řeholnic. Aţ by vám kosti začaly chrastit v kalhotách, honem byste nabyli řeči."

Filostrato poznal, ţe by vţdycky přišla kosa na kámen, i přestal šprýmovat a jal se zabývat řízením svěřeného království. Dal si zavolat správce a chtěl vědět, v jakém je všechno stavu; poté rozšafně vydal příkazy, aby všechno bylo v pořádku a celá společnost byla spokojena, pokud bude trvat jeho vladaření. Nato se obrátil k paním a řekl:

"Laskavé paní, od chvíle, kdy jsem k svému neštěstí dovedl rozeznat dobré od zlého, stal jsem se kvŧli kráse jedné z vás věčným poddaným Amora, a třebaţe jsem byl pokorný a třebaţe jsem se poslušně podřizoval všem jeho mravŧm, jak nejlépe jsem dovedl, nic mi to nepomohlo; nejprve jsem byl opuštěn kvŧli jinému a potom se mi dařilo čím dám tím hŧř,

takţe si myslím, ţe to se mnou takhle pŧjde aţ do smrti. Chci proto, aby se zítra nevyprávělo nic jiného neţ to, co odpovídá mým osudŧm, tedy o lidech, jejichţ láska vzala nešťastný konec, protoţe já nadále čekám, ţe všechno skončí špatně, jak uţ naznačuje jméno, jímţ mne nazýváte, neboť ten, kdo mi je dal, dobře věděl, co dělá."

Kdyţ takto promluvil, dopřál kaţdému volnost aţ do večeře.

Zahrada byla tak krásná a tak příjemná, ţe se nikomu nechtělo z ní odejít, aby hledal potěšení jinde. Některé paní se proto oddaly lovu, neboť slunce uţ hřálo jen tak, ţe nebylo obtíţné pronásledovat srny, králíky a jiná zvířata, která tu byla a která snad stokrát mezi nimi proběhla, kdyţ tu seděli, a byla tak na obtíţ. Dioneo a Fiammetta se jali zpívat o messeru Guiglielmovi a paní z Vergy, Filomena a Pamfilo se pustili do šachŧ, a co si takto a onak počínali, čas plynul a hodina večeře nadešla, neţ se kdo nadál. Bylo proto prostřeno na stolech kolem krásné fontány a všichni zde večer s převelikou libostí pojedli.

Aby Filostrato neodbočil z cesty, které se drţely královny před ním, přikázal hned poté, co byly odneseny stoly, aby Lauretta zahájila tanec a zazpívala píseň.

Lauretta mu odvětila:

"Pane mŧj, neznám cizí písně a z mých vlastních nenapadá mě také ţádná, která by se hodila pro tak veselou společnost. Přejete-li si tak některou z těch, jeţ mi zrovna tanou na mysli, ráda ji zazpívám."

Král na to řekl:

"Vše, co děláš, nemŧţe být neţ krásné a líbezné, a proto zazpívej tu, na kterou právě myslíš."

Lauretta tedy začala velmi lahodným, ale trochu zasmušilým hlasem zpívat a ostatní paní se přidaly:

Jak osudem jsem štvána!

Ne, nestrádá tak nikdo!

Nadarmo vzdychám, v srdci zeje rána...

Ten, který hvězdami a nebem vládne,

mě stvořil k svému potěšení -

ţe krásou nevyrovná se mi děvče ţádné -

a pak mne poslal na zem na znamení,

jak kolem něho je vše vnadné.

Leč lidská slepota, jíţ rovno není,

mne tuze málo cení,

ba zpola o mne nedbá

a já jsem ještě víc neţ zneuznaná.

Byl jednou muţ - já ještě mladá byla -

a měl mě rád, mŧj milý.

Očima jsem ho vţdycky roznítila,

v náruč mne svíral ze vší síly,

byla jsem k němu milá,

on dvořil se mi v kaţdé chvíli

a byl mne vskutku hoden.

Leč byl mi vzat, jsem ţalem rozervána.

Cestu mi potom zkříţil jeden chlapec mladý,

domýšlivý a smělý.

Je šlechtic a má pyšné spády.

Jal mne a divá ţárlivost mu velí,

aby mne stíhal všady:

je mi, jak síly by mne opouštěly.

Jsem přece pro svět celý,

to vím - ne pro jednoho.

Proč tedy mám jen jím být obléhána?

Jakpak bych na svŧj osud nespílala!

Šat jiný obléci jsem chtěla,

řekla jsem "Ano", bílý šat si vzala...

Kdyţ dřív jsem černé roucho měla,

byla jsem krásná, stále jsem se smála.

Teď kaţdý říká, jak jsem neveselá.

Ach, proč jsem nezemřela

namísto toho sňatku!

Proč musím do takových osudŧ být hnána ?

Lásko má první, já tě milovala mnoho,

kdyţ bývala jsem dříve tvoje paní.

Ty na nebi teď hledíš na tvář Toho,

jenţ stvořil nás. Měj se mnou slitování.

Nemyslím na nikoho,

jen na tebe, ó dej mi znát - to mé je přání,

zda neuhaslo v tobě ono plání,

jímţ pro mne hořel jsi,

a snaţ se, ať jsem opět tobě dána.

V těchto místech skončila Lauretta píseň, k níţ měl kaţdý rŧzné poznámky a kaţdý si ji vykládal jinak; byli tu i takoví, kteří jí chtěli rozumět po milánsku, totiţ tak, ţe je lepší vrabec v hrsti neţli holub na střeše. Jiní se na to dívali vznešeněji a lépe a opravdověji, ale o tom se nehodí v této chvíli hovořit.

Král po této písni nařídil, aby bylo zaţehnuto hodně pochodní, a pak si ještě přál, aby se zpívaly další písně v trávě a v květinách aţ do chvíle, kdy hvězdy začaly zapadat.

Poté usoudil, ţe nadešel čas k spánku, přál všem dobrou noc a kázal, aby se kaţdý vrátil do své komnaty.

KONČÍ SE TŘETÍ DEN

244

ZAČÍNÁ SE ČTVRTÝ DEN, KDY SE POD VLADAŘENÍM FILOSTRATA VYPRAVUJE

O LIDECH, JEJICHŢ LÁSKA VZALA NEŠŤASTNÝ KONEC

Jak z řečí, které jsem slyšel od moudrých muţŧ, tak z mnoha událostí, jeţ jsem viděl či o nichţ jsem četl, jsem vţdycky usuzoval, nejdraţší paní, ţe nezkrotný a ţhoucí vichr nenávisti rozechvívá pouze vysoké věţe či nejvyšší vrcholky stromŧ. Shledávám však, ţe jsem se ve svém úsudku zmýlil - třebaţe jsem se vţdy snaţil uniknout před divokým poryvem tohoto zběsilého vanutí, a prchal jsem vţdy nejenom po rovinách, ale snaţil jsem se ubírat i těmi nejhlubšími úvozy.

To se velmi jasně projeví kaţdému, kdo si prohlédne tyto drobné příběhy, jeţ jsem napsal nejenom v obecné mluvě florentské a prózou a bez uvedení autorova jména, ale i slohem co nejprostším a nejskromnějším. Přesto se mi však nepodařilo vyhnout se tomu, aby mnou zuřivě nezalomcoval tento vichr, ba aby mne takřka nevyvrátil z kořenŧ a aby mě celého div nerozsápalo hryzení závisti. A tak jsem jasně poznal, ţe je pravda, co říkávali staří, ţe totiţ ze všech pozemských věcí opomíjí závist jedině bídu.

Vyskytli se tedy - váţené paní - někteří lidé, kteří po přečtení těchto drobných příběhŧ říkali, ţe se mi aţ příliš líbíte a ţe to není počestné, mám-li takové potěšení z toho, kdyţ se vám snaţím zalíbit a potěšit vás, jak to dělám - ba někteří to řekli ještě hŧř -, kdyţ vás velebím.

Jiní, aby ukázali, ţe mají úsudek vyzrálejší, řekli, ţe se k mému věku dost dobře nehodí, kdyţ

se ještě pachtím za takovými věcmi, jako je vyprávění o ţenách a snaha zalíbit se jim. A mnozí další se útlocitně starali o mou pověst a radili mi, abych si počínal rozumněji, meškal s Múzami na Parnasu a nepletl se s těmito tlachy mezi vás.

Vyskytli se však ještě takoví, kteří mluvili více svrchu neţ moudře, a ti řekli, ţe by bylo rozumnější, kdybych přemýšlel o tom, jak si vydělat na chleba, a nepachtil se za hloupostmi s kručícím

břichem. A pak se vyskytli ještě jedni, kteří se k pohromě celého mého úsilí namáhali dokázat, ţe se všechny události, které vám vypravuji, zběhly dočista jinak, neţ jak vám o tom píši já.

Takovými a tolikerými bouřemi, takovými krutými a tak ostrými zuby jsem strkán, obtěţován a zraňován do krve, ctné paní, zatímco bojuji ve vašich sluţbách. Ale ví Bŧh, ţe tyto věci poslouchám a vnímám s radostnou myslí - a třebaţe v těchto věcech byste měly bránit vy mne, stejně nebudu šetřit svých sil; neodpovím ovšem tak, jak by se patřilo, nýbrţ zbavím se jich nějakou stručnou odpovědí a učiním to bez okolkŧ. Neboť je-li jich hodné a náramně si troufají uţ teď, kdy nejsem ještě ani u třetiny své práce, mám za to, ţe kdybych je nějak nezapudil, mohli by se, neţ dospěji ke konci, rozmnoţit tak, ţe by mě dokázali s nevelikým vynaloţením sil srazit k zemi, ţe by pak s nimi nezmohly nic ani vaše síly, i kdyby byly sebevětší.

Ještě neţ však přikročím k tomu, abych někomu odpovídal, mám chuť vyprávět ve svŧj prospěch jeden neúplný příběh, aby se nezdálo, ţe chci mísit dohromady své příběhy s těmi, které si vyprávěla taková chvályhodná společnost, jako byla ta, kterou jsem vám uţ popsal.

Povím vám ho jen část, aby uţ jeho neúplnost ukazovala, ţe nepatří k těm ostatním.

Vyprávím tedy pro své odpŧrce a začínám tím, ţe...

...v našem městě ţil před hodně dávnými časy jeden měštěnín, jemuţ bylo jméno Filippo Balducci; byl dosti nízkého pŧvodu, ačkoli byl bohat, znalý světa a zkušený v takových věcech, jakých vyţadovalo jeho postavení. Měl manţelku, kterou nesmírně miloval a která milovala jeho, ţili spolu pokojným ţivotem a nestarali se o nic jiného, neţ aby si vzájemně ve všem pŧsobili potěšení.

Tu se však přihodilo to, co se přihází všem, ţe totiţ ta dobrá ţena odešla z tohoto světa a nezanechala Filippovi po sobě nic jiného neţ jediného synka, kterého s ním počala a kterému byly asi dva roky.

Filippo Balducci byl pro smrt své ţeny tak zoufalý, jako nebyl nikdy nikdo, kdo ztratil to, co miloval. A kdyţ viděl, ţe zŧstal sám bez onoho společníka, jejţ měl tolik rád, pevně si umínil, ţe uţ nebude mít nic společného se světem, nýbrţ ţe se oddá pouze sluţbě Bohu a podobně ţe učiní se svým malým synkem. Bez meškání tedy ve jménu boţím všechno rozdal a vydal se na horu Asinaio a tam se usadil v malé kobce se svým synkem, s nímţ ţil z almuţen v postech a v modlitbách; úzkostlivě však přitom dbal, aby s ním nepromluvil o ničem světském, či aby synek nespatřil něco, co by ho

odvrátilo od takovéto sluţby. Rozprávěl s ním pouze o slávě věčného ţivota, o Bohu a o svatých a neučil ho ničemu krom zboţných modliteb. K tomuto ţivotu ho pak přidrţoval mnoho let, nikdy mu nedovolil vyjít z kobky a neukazoval mu nikdy nic jiného neţ sebe.

Tento ctný muţ měl ve zvyku zajít si občas do Florencie, kde dostal od přátel Boha podle jejich moţností podporu, a pak se zase vrátil do své kobky, a tak se tedy jednou stalo - kdyţ

jinochovi uţ bylo osmnáct let a Filippo byl uţ stár -, ţe se syn zeptal, kam jde.

Filippo mu to řekl a jinoch na to pravil:

"Milý otče, jste uţ stár a těţko snášíte námahu, a já jsem mlád a mohu snášet námahu líp neţ

vy. Proč mě někdy nevezmete s sebou do Florencie, a neseznámíte mě s přáteli a ctiteli Boha, s vašimi známými, abych potom mohl chodit pro naše potěchy do Florencie, kdy budete chtít, a vy abyste mohl zŧstat tady?"

Ctný muţ si pomyslil, ţe jeho syn je uţ veliký a ţe uţ přivykl sluţbě Bohu tak, ţe by ho sotva mohly zvábit světské věci, a proto si v duchu řekl: "Má pravdu!" A kdyţ bylo třeba zajít do Florencie, vzal ho s sebou.

Mladík tu spatřil paláce, domy, kostely a jiné věci, kterých je plné město, a protoţe si uţ

nepamatoval, ţe by byl někdy něco takového viděl, tuze se všemu divil a mnohokrát se ptal otce, co to je a jak se to jmenuje.

Otec mu na to odpovídal a mladík, jedva se to dověděl, byl spokojen, ale uţ se zase ptal na něco jiného. A co se tak syn vyptával a otec odpovídal, potkali náhodou společnost krásných a vyšňořených mladých paní, jeţ se vracely ze svatby. Sotvaţe je mladík spatřil, hned se otce zeptal, kdo to je.

Otec mu na to řekl:

"Milý synku, sklop oči k zemi a nedívej se na ně, protoţe jsou to zlí tvorové."

Tu synek řekl:

"A jak se nazývají?"

Otec by byl nerad probudil v mladíkově lačné zvídavosti nějakou málo uţitečnou touţebnou náklonnost, a proto se mu nechtělo jmenovat ţeny jejich pravým jménem. Řekl tedy:

"Nazývají se husičky."

Uším se tomu nechce věřit. Ten, kdo nikdy předtím ţádnou ţenu nespatřil, přestal se zajímat o paláce, o voly, koně, osly, peníze a ostatní věci, jeţ spatřil, a náhle pravil:

"Otče, prosím vás, udělejte to nějak, abych mohl mít jednu z těchto husiček."

"Běda, milý synku, mlč!" pravil otec. "To je špatná věc!"

Mladík se hned znovu otázal:

"Takhle vypadají špatné věci?"

"Ano," odpověděl otec.

A tu pravil syn:

"Nerozumím tomu, co říkáte, a nevím také, proč jsou tohle špatné věci. Pokud jde o mne, mám dojem, ţe jsem dosud neviděl něco tak krásného a líbezného, jako je tohle. Jsou krásnější neţ ti namalovaní andělé, které jste mi několikrát ukazoval. Ach, máte-li mě rád, zařiďte to, abychom si mohli s sebou vzít tam nahoru jednu z těch husiček, já uţ jí dám co zobat!"

Otec řekl:

"Nechci, nevíš, odkud zobají!"

A od té chvíle poznal, ţe příroda je silnější neţ jeho poučování. A litoval, ţe ho vzal s sebou do Florencie...

Aţ sem jsem vyprávěl onen příběh, ale to postačí, protoţe nyní se obrátím k těm, kterým jsem jej vyprávěl.

Někteří z mých karatelŧ tedy říkají, ţe si počínám špatně, mladé paní, kdyţ příliš usiluji vloudit se do vaší přízně a kdyţ ve vás nalézám příliš velké zalíbení. Přiznávám se naprosto otevřeně - jak k tomu, ţe se mi líbíte, tak k tomu, ţe se snaţím, abych se vám zalíbil. Nad tímhle však - táţi se - moji karatelé ţasnou?

Vţdyť přece viděli a neustále vidí - nehledě k tomu, ţe jistě poznali milostné polibky, líbezná objetí a rozkošná spojení, jichţ se nám od vás, nejsladší paní, často dostává - vaše ušlechtilé zpŧsoby, líbeznou krásu, roztomilé pŧvaby a krom toho ještě počestnost, jeţ sluší paním -

takţe i onen mladík, odchovaný, vychovaný a vyrostlý na divoké a osamělé hoře mezi stěnami malé kobky, pouze ve společnosti otcově, sotvaţe vás patřil, touţil jenom o vás, chtěl jenom vás a jeho touha ho nesla jenom za vámi.

Proč mě mají ti lidé kárat, napadat a uráţet, ţe se mi líbíte a ţe se vám snaţím zalíbit já se svým tělem, jeţ nebe stvořilo a uzpŧsobilo k milování, já, jenţ jsem se vám od dětství oddal celou duší, sotvaţe jsem pocítil moc jasu vašich očí, lahodnost medových slov a plamen zaţehnutý vroucími vzdechy - kdyţ jste se zalíbily na první pohled poustevníčkovi, mladíčkovi bez rozumu, ba přímo divokému zvířeti? Kdo vás nemiluje a kdo netouţí po tom, abyste ho milovaly, je nesporně člověk, který nezná a nikdy nepocítí náklonnosti - a takový mě pak kárá, o coţ já ovšem málo dbám.

Ti, kdo se pozastavují nad mým věkem, dávají jenom najevo, ţe špatně znají pór, který má hlavu bílou, ale ohon zelený. A já těm lidem odpovídám - všechny ţerty stranou -, ţe se nikdy nebudu hanbit, kdyţ se aţ do konce svého ţivota budu snaţit zalíbit se oněm tvorŧm, jimţ zalíbit se pokládali za čest a nejdraţší své potěšení Guido Cavalcanti a Dante Alighieri - oba dva uţ starší - a messer Cino da Pistoia, ač byl uţ prastarý.

A kdybych tím nevypadl ze zpŧsobu, jímţ vypravuji, přinesl bych sem dějiny a ukázal bych, ţe jsou plné ctných muţŧ z dávných dob, kteří se i v nejzralejším věku ze všech sil snaţili zalíbit se ţenám. A jestliţe to tihle lidé nevědí, nechť jdou a poučí se o tom.

Uznávám, ţe je dobrá rada, abych prodléval s Múzami na Parnasu, nicméně my nemŧţeme být neustále pohromadě s Múzami a Múzy s námi, a stane-li se, ţe muţ od nich odejde a těší se pohledem na něco, co se jim podobá, není to dŧvod k výtkám.

Múzy jsou ţeny, a ačkoli ţeny se jim nemohou rovnat, přece jen jsou jim na první pohled podobné. Kdyby se mi uţ nelíbily pro nic jiného, pro tohle by se mi určitě musely líbit. Paní mi uţ zavdaly podnět, abych sloţil na tisíc veršŧ, kdeţto Múzy mi nikdy nezavdaly příčinu k sloţení jediné verše; avšak Múzy mi přitom pomáhaly a ukázaly mi, jak sloţit tu tisícovku. A kdyţ jsem psal tyhle věci, a kdyţ jsou velice skromné, snad u mne několikrát pobyly, a moţná ţe to udělaly proto, ţe paní mají tu čest se jim podobat. Jestliţe tedy osnuji tyto věci, nevzdaluji se tolik hory Parnasu a Múz, jak mnozí snad míní.

Co však říci těm, kteří mají takový soucit s mým hladem, ţe mi radí, abych se staral o chleba?

Opravdu nevím. Leda kdyţ si v duchu pomyslím na to, jaká by byla jejich odpověď, kdybych je v nouzi o ten chléb poţádal. Mám za to, ţe by odpověděli: "Jdi, hledej si ho v těch svých povídačkách." A vskutku, našli ho uţ mnohem více básníci v těch svých povídačkách neţ

mnozí boháči ve svých pokladech. Mnozí z těch, kdo spěli za svými povídačkami, připravili si na stáří rozkvět, kdeţto mnozí z těch, kdo se snaţili míti více chleba, neţ jim ho bylo třeba, zahynuli v nouzi.

Co dodat? Nechť mne takoví lidé vyţenou, aţ je budu ţádat o chléb, coţ jsem zatím díky Bohu nemusel udělat. A kdyby přece jenom tato potřeba přede mnou vyvstala, dovedu podle apoštola ţít v nadbytku i snášet nedostatek; nechť se proto o mne nikdo nestará víc, neţ se starám já sám.

Těm, kdo říkají, ţe se tyhle věci takhle nestaly, byl bych velmi povděčen, kdyby mi ukázali pŧvodní znění. Nebude-li s tím souhlasit to, co píšu já, uznám, ţe mě kárají právem, a budu se snaţit, abych se polepšil; pokud se však neobjevuje nic jiného neţ slova, ponechám jim jejich názor, budu se řídit svým a o nich budu říkat to, co oni říkají o mně.

Tohle povaţuji pro tentokrát za dostatečnou odpověď a pravím, ţe obrněn pomocí boţí a vaší, v kterou doufám, přešlechetné paní, jakoţ i pořádnou trpělivostí, pŧjdu kupředu, nastavím větru záda a nechám ho dout. Vidím totiţ, ţe se mi nemŧţe stát nic jiného neţ to, co se stává drobnému prachu, který za vířícího větru buď zŧstane leţet na zemi, anebo se pohne, je vírem vynesen vzhŧru a častokrát utkví na hlavách lidí, na korunách králŧ a císařŧ a někdy i na vysokých palácích a nebetyčných věţích. Kdyţ pak z nich spadne, nemŧţe spadnout níţe neţ

tam, odkud byl vyzdviţen.

A jestliţe jsem se předtím ze všech sil snaţil, abych se vám něčím zalíbil, budu o to do této chvíle usilovat ještě víc neţ kdy jindy, protoţe seznávám, ţe nikdo nebude moci oprávněně říci nic jiného neţ to, ţe ostatní i já, kteří vás milujeme, jednáme přirozeně. Chtít se stavět proti zákonŧm přírody vyţaduje, příliš velikou sílu a častokrát se stává, ţe tato síla byla vynakládána nejen nadarmo, ale k veliké škodě toho, kdo se tam namáhal.

Přiznávám, ţe tuto sílu nemám a také o to nestojím, abych ji měl na takovéhle věci. A i kdybych ji měl, pŧjčil bych ji raději někomu jinému, neţ bych jí pouţil pro sebe.

Nechť proto mlčí pomlouvači, a nemohou-li se uţ rozehřát, ať ţijí ve stavu zmrzlém, ať se drţí svých potěšení či spíše zvrhlých choutek a mne ať nechají pro ten krátký ţivot, který je mi vyměřen, při mých rozkoších.

Odbočili jsme však uţ příliš a musíme se, krásné paní, vrátit tam, odkud jsme vyšli, a řídit se započatým pořádkem.

Slunce jiţ vypudilo z oblohy všechny hvězdy a ze země vlhké stíny noci, kdyţ Filostrato vstal a přikázal, aby vstala celá jeho druţina. Nato se odebrali do krásné zahrady, zde se bavili, a sotvaţe nadešel čas k jídlu, poobědvali tam, kde večer předtím večeřeli. A kdyţ se prospali během doby, co slunce stálo na vrcholu, rozesadili se jako obvykle u krásné fontány.

Filostrato přikázal Fiammettě, aby zahájila vyprávění, a ta uţ na nic jiného nečekala a líbezně se rozhovořila.

PŘÍBĚH PRVNÍ

Tankréd, kníţe salernský, zabije milence své dcery a posle jí jeho srdce na zlaté misce. Jeho dcera na ně nalije otrávenou vodu, vypije ji a tak zemře.

Krutou látku k vyprávění dal nám dnes náš král, uváţím-li, ţe místo abychom se veselili (a to přece byl dŧvod, proč jsme se přišli), musíme vyprávět o cizích slzách, o nichţ nelze mluvit tak, aby ten, kdo hovoří, i ten, kdo poslouchá, nebyl jat soucitem k nim. Udělal to snad proto, aby trochu zmírnil veselí, kterému jsme se v minulých dnech oddávali - ale ať ho k tomu vedlo cokoli, mně nepřísluší, abych na jeho záměru něco měnila -, a proto vám povím ţalostný, ba neblahý příběh, hodných vašich slz.

Tankréd, kníţe salernský, byl pánem velmi lidumilným a dobrotivé povahy (kdyby si nebyl ve svém stáří potřísnil ruce krví milencŧ) - a za celý svŧj ţivot měl jen jednu dceru, ač by byl býval šťastnější, kdyby nebyl měl ani ji.

Miloval ji tak něţně, jak ţádný otec svou dceru nikdy nemiloval, a tato něţná láska také byla příčinou, ţe se od ní nedovedl odloučit a neprovdával ji, ačkoliv dívka uţ o mnoho let překročila věk, kdy by se měla provdat. Posléze ji přece jen dal synovi vévody z Capuy, ale pobyla s ním jen krátký čas; ovdověla a vrátila se opět k otci. Měla tak překrásnou postavu a tvář, ţe se jí v tom nemohla rovnat nikdy ţádná ţena, a byla mladá, smělá a moudřejší víc, neţ se snad od paní ţádá. Pobývala s něţným otcem v samých radovánkách, jak se na velkou paní sluší, a kdyţ viděla, ţe si otec z lásky k ní dělá pramálo starostí s tím, zda se znovu provdá, a jeţto se jí zdálo, ţe by nebylo slušné, aby otce opět o to ţádala, připadla na myšlenku, ţe si tajně opatří - bude-li to moţné - zdatného milence.

Vídala na otcově dvoře mnoho muţŧ, urozených a jiných, jak to bývá na dvorech, a kdyţ

zkoumala zpŧsoby a mravy mnoha muţŧ, zalíbil se jí jeden z nich, mladý otcŧv slouţící, jemuţ jméno bylo Guiscardo; byl velmi nízkého pŧvodu, ale schopnostmi a mravy byl ušlechtilejší neţ kterýkoli jiný. Po několikerém spatření zahořela k němu paní prudce a tajně a co chvíli si pochvalovala jeho zpŧsoby, čehoţ si povšiml mladík, jelikoţ byl nemálo obezřetný, a pojal ji rovněţ do svého srdce takovým zpŧsobem, ţe se ve své mysli takřka nezabýval ničím jiným neţ láskou k ní.

Takto tedy jeden druhého tajně miloval, aţ mladá paní, jeţ netouţila po ničem jiném neţ po tom, aby mohla být s ním, a jeţ se nechtěla s touto láskou nikomu svěřit, vymyslela zvláštní lest - jak by se mu mohla vyznat. Napsala dopis a v něm mu vyjevila, co má příštího dne udělat, aby mohl být s ní, poté jej vloţila do kousku rákosu a v ţertu jej dala Guiscardovi řkouc:

"Udělej z toho dnes večer své sluţebné foukačku, aby mohla rozdmychat oheň."

Guiscardo rákos přijal, a protoţe soudil, ţe jej nedostal bezdŧvodně a ţe paní nemluvila jen tak, odešel, vrátil se domŧ a tam si rákos prohlédl. Shledal, ţe je rozštípnutý, i rozlomil jej, a naleznuv uvnitř list, přečetl si jej, a kdyţ pochopil, co má dělat, byl nejšťastnějším člověkem pod sluncem a hned začal konat přípravy, aby k ní mohl jít cestou, kterou mu ona ukázala.

Opodál kníţecího paláce byla ve skále jeskyně, kterou zde vyhloubili před dávnými a dávnými časy; padalo do ní trochu světla otvorem vytesaným ve skále, jenţ byl nahoře skoro ucpán trávou a křovím. Jeskyně byla opuštěna a vedlo do ní tajné schodiště z jedné přízemní komnaty, v níţ bydlela paní - vchod na schodiště byl však uzavřen přepevnými dveřmi. Jeţto se však schodiště uţ velmi dlouho neuţívalo, všichni na ně zapomněli a nikoho uţ ani nenapadlo, ţe tam vŧbec je. Leč láska, pro jejíţ oči není nic tak ukryto, aby to neprohlédla, připomněla zamilované paní toto schodiště, a ta pak mnoho dní vynakládala celý svŧj dŧmysl na to, aby se jí podařilo ony dveře otevřít a nikdo si toho nevšiml.

Kdyţ tedy byly dveře otevřeny a paní sama sestoupila do jeskyně a spatřila tam otvor, dala Guiscardovi vědět, aby se snaţil proniknout tímto otvorem, a naznačila mu také, jak vysoko je otvor nad zemí. Guiscardo, aby mohl tu věc provést, opatřil si bez meškání provaz s všelijakými uzly a smyčkami, po nichţ by mohl slézt dolŧ a vystoupit nahoru, oblékl si koţený kabátec, který by ho chránil před trním, a aniţ se o tom někomu zmínil, vydal se v noci k otvoru; na jednom konci provazu udělal pak oko, přivázal provaz k pni stromu, jenţ

rostl u ústí otvoru, načeţ se po provazu spustil do jeskyně a očekával paní.

Paní onoho dne dělala, jak by se jí chtělo spát, i poslala pryč své dvorní dámy, zamkla se sama ve své komnatě, otevřela vchod do jeskyně a sestoupila po schodech dolŧ, kde našla Guiscarda; uvítali se s nesmírnou radostí, odebrali se spolu do komnaty a zde s převelikou radostí strávili velkou část onoho dne. Kdyţ se potom rozváţně domluvili, jak by jejich láska mohla zŧstat skryta, Guiscardo se vrátil do jeskyně, paní zavřela za ním dveře a odešla z komnaty za svými dvorními dámami.

Kdyţ pak nadešla noc, Guiscardo vylezl po provaze otvorem, kterým se dostal do jeskyně, a vrátil se domŧ. Znaje uţ cestu, chodíval tam po ní potom ještě mnohokrát.

Ale Štěstěna, jeţ jim záviděla tak dlouhé a tak veliké radování, zvrátila ţalostnou příhodou veselost obou milencŧ v smutný nářek.

Tankréd míval ve zvyku přijít někdy zcela sám do dceřiny komnaty, zde s ní pobýt, trochu porozprávět a pak zas odejít. A tak se jednoho dne stalo, ţe tam zašel po obědě, zatímco jeho paní - jménem Ghismonda - byla se svými dámami v zahradě; vešel dovnitř, aniţ ho někdo viděl nebo slyšel, a kdyţ viděl okna komnaty zavřená a závěsy u lŧţka staţené, nechtěl paní vyrušovat z její zábavy, sedl v koutě u lŧţka na stoličku, opřel si hlavu o loţe, stáhl na sebe záclonu, jako by se tu chtěl úmyslně ukrýt, a usnul.

Co takhle spal, Ghismonda, jeţ naneštěstí pozvala na tento den Guiscarda, zanechala paní v zahradě a potichoučku vešla do komnaty; nepozorujíc, ţe je někdo uvnitř, otevřela Guiscardovi, jenţ uţ čekal, a hned se s ním odebrala na lŧţko, jak bylo jejich zvykem. Co tak ale spolu ţertovali a obveselovali se, Tankréd se probudil, a kdyţ viděl a slyšel, co Guiscardo s jeho dcerou činí, nesmírně se zasmušil; nejprve je chtěl vyplísnit, pak se však rozhodl, ţe bude mlčet a zŧstane skryt, bude-li to moţno, aby mohl jednat obezřetněji a provést s menší hanbou to, co mu jiţ připadlo na mysl.

Oba milenci zŧstali pospolu dlouhou dobu, jak bylo jejich zvykem, a Tankréda vŧbec nezpozorovali. Kdyţ se jim uţ pak zdálo, ţe je čas k rozchodu, sestoupili z lŧţka, Guiscardo se vrátil do jeskyně a Ghismonda vyšla z komnaty. Tankréd pak, třebaţe byl stár, vylezl oknem do zahrady, aniţ ho někdo zpozoroval, a na smrt zkrušen se vrátil do své komnaty.

Podle rozkazu, který vydal, byl Guiscardo příští noci před pŧlnocí jat dvěma muţi u vchodu do otvoru a v koţeném úboru, do něhoţ byl oděn, byl tajně předveden před Tankréda. Ten, sotvaţe ho spatřil, řekl téměř v pláči:

"Guiscardo, dobrotivost, s níţ jsem s tebou jednal, si nezasluhovala uráţky a hanby, které jsi mi učinil, jak jsem dnes viděl na vlastní oči."

Guiscardo na to neřekl nic neţ toto:

"Láska zmŧţe daleko víc, neţ zmŧţeme vy i já."

To rozkázal Tankréd, aby byl Guiscardo v tichosti střeţen v některé komnatě, coţ se také stalo, a nazítří, kdy Ghismonda ještě o ničem nevěděla, rozmyslel vše; po obědě šel dle svého zvyku do dceřiny komnaty, kam si ji dal zavolat, a kdyţ se s ní zavřel, jal se k ní s pláčem promlouvat:

"Ghismondo, protoţe se mi zdálo, ţe znám tvou ctnost a počestnost, nebylo by mě nikdy napadlo, ať by mi to byl říkal někdo napořád, ţe by ses oddala myšlenkou, anebo dokonce skutkem nějakému muţi, který by nebyl tvým manţelem - kdybych to nebyl viděl na vlastní oči. Budu toho ţelet vţdy, kdy si na to vzpomenu, po celý ten zbytek svého ţivota, který mi chystá mé stáří.

Kéţ by byl aspoň Bŧh dal, kdyţ uţ ses musela zachovat tak nepočestně, abys měla k tomu muţe, jenţ by odpovídal tvé urozenosti. Ty sis však z toho celého mnoţství lidí na mém dvoře vyvolila Guiscarda, mladíka z toho nejniţšího stavu, který byl na našem dvoře vychován od dětství aţ do dnešního dne takřka z boţího milosrdenství, a tím jsi mi zpŧsobila veliké souţení, protoţe já nevím, jak s tebou nyní naloţit. O Guiscardovi, kterého jsem dal v noci

chytit, kdyţ vylézal z otvoru jeskyně, a jejţ drţím ve vězení, jsem jiţ rozhodnut, co s ním. Ale co mám učinit s tebou, to, Bŧh ví, nevím. Z jedné strany na mne pŧsobí láska, jíţ jsem tě ustavičně miloval tak, jak ţádný otec svou dceru nemiluje, z druhé strany na mne pŧsobí to nejspravedlivější rozhořčení, jeţ vyvolalo tvé veliké šílenství. Láska chce, abych ti prominul, rozhořčení ţádá, abych byl k tobě bez ohledu na svou povahu krutý. Dříve neţ se však rozhodnu, přeji si slyšet, co mŧţeš k tomu říci ty."

Domluvil, sklonil tvář a zaplakal hlasitě jako dítě, jeţ dostalo pořádný výprask.

Kdyţ Ghismonda slyšela otce a seznala nejenom, ţe byla její tajná láska odhalena, ale navíc ţe Guiscardo je jat, pocítila nevýslovnou bolest a neměla daleko do toho, aby to projevila nářkem a slzami, jak to činí většina ţen. Její hrdá duše však přece jen zvítězila nad touto malomyslností; s obdivuhodnou silou udrţela tvář nepohnutou a v duchu uvaţovala, ţe její Guiscardo je uţ asi mrtev a ţe raději sejde ze světa, neţ by vznesla nějakou prosbu za sebe.

Proto nikoli jako ţena zkrušená či peskovaná za svŧj poklesek, ale jako ţena bez obav a statečná s tváří nezvlhlou slzami, otevřenou a nikterak vystrašenou takto pravila otci:

"Tankréde, nemám v úmyslu ani zapírat, ani prosit, protoţe ani to, ani ono by mi nepomohlo, a já ostatně ani nechci, aby mi prošení pomohlo. Krom toho si nechci nijak získat tvou obvyklou laskavost a tvou lásku, nýbrţ zamýšlím přiznat pravdu a nejprve pravými dŧvody obhájit svou pověst, načeţ arci rozhodnými činy jednat podle velikosti svého ducha. Je pravda, ţe jsem milovala a miluji Guiscarda a ţe ho budu milovat, pokud budu ţiva, coţ uţ

nebude dlouho trvat; a jestliţe se miluje i po smrti, nepřestanu ho milovat nikdy. K tomu mě však nezavedla ani tak má ţenská křehkost, jako tvá malá péče o to, abys mě znovu provdal, a jeho ctnosti.

Jsi-li sám z masa a krve, mělo ti být, Tankréde, jasné, ţe jsi zplodil dceru rovněţ z masa a krve, a nikoli z kamene či ze ţeleza, a měl sis vzpomenout, ba měl by sis vzpomenout i teď, třebaţe jsi uţ stár, které to jsou, jaké jsou a s jakou silou se hlásí zákony mládí. I kdyţ jsi jako muţ část svých nejlepších let strávil se zbraní v ruce, měl jsi přitom také vědět, co dokáţe zahálka a zjemnělost u starých, natoţ potom u mladých.

Jelikoţ jsem zplozena tebou, jsem tedy z masa a krve, ale ţila jsem dosud tak málo, ţe jsem ještě mladá a z té i z oné příčiny plná lačného touţení, jeţ bylo tím neodolatelnější, ţe jsem jiţ

poznala, neboť jsem byla provdána, jakou rozkoší je moţno dát onomu touţení naplnění.

Nemohla jsem klást odpor této síle, a protoţe jsem mladá a protoţe jsem ţena, rozhodla jsem se, ţe pŧjdu tam, kam mě lákala - a zamilovala jsem se. Pokud záleţelo na mně, je jisté, ţe jsem přitom vynaloţila veškerou svoji zdatnost, abych neudělala ani tobě, ani sobě hanbu tím, k čemu mě vlekl přirozený hřích. Soucitný Amor a příznivá Štěstěna mi k tomu nalezli a ukázali cestu, po níţ jsem dospěla k naplnění svých tuţeb, aniţ se to někdo dověděl.

Nezapírám to, ať uţ ti to ukázal či pověděl kdokoli. Giuscarda jsem si nevybrala náhodou, jak to mnohé ţeny dělají, ale vyvolila jsem si ho ze všech tu na dvoře po rozváţné úvaze; zavedla jsem ho k sobě, kdyţ jsem vše obezřele promyslela, a při jeho moudré vytrvalosti jsem se dlouho těšila ze svých splněných přání. Jak se zdá, přehořce mě káráš více kvŧli němu neţ

proto, ţe jsem zamilovaně zhřešila, a protoţe dbáš více všeobecného mínění neţ pravdy, říkáš, ţe jsem se spustila s člověkem nízkého stavu, jako by tě nebylo rozzlobilo, kdybych si byla k tomu vyvolila nějakého urozeného muţe. Nezpozoroval jsi však přitom, ţe káráš nikoli

hřích mŧj, ale hřích Štěstěny, která velmi často nedŧstojné vynáší a na zemi nechává ty nejdŧstojnější.

Nechme však tohle být a všimni si poněkud podstaty věcí; a tu vidíš, ţe všichni máme tělo z téţe látky a ţe jeden a týţ Stvořitel nadal všechny duše týmiţ silami, týmiţ schopnostmi a týmiţ vlastnostmi. Teprve ctnost rozlišuje nás všechny, kteří jsme přišli a přicházíme na svět stejní. Ti, kdo z ní vytěţili větší část a jednali šlechetně, bývali zváni šlechtici - ostatní zŧstali nešlechtici.

A i kdyţ opačný zvyk zákon zakalil, nebyl onen zákon dosud odstraněn či zrušen ani v přírodě, ani v dobrých mravech, a proto ten, kdo si počíná ctnostně, ukazuje zřetelně, ţe je urozený, i kdyţ ho

někdo nazývá jinak, takţe se dopouští omylu ne ten prvý, ale ten, kdo toho prvého nesprávně nazývá.

Rozhlédni se po všech svých urozených muţích, prozkoumej jejich ctnosti, jejich mravy a jejich zpŧsoby a pak se podívej na druhé straně na Guiscarda. Budeš-li chtít soudit bez zaujatosti, řekneš, ţe je nejurozenější a ti tví šlechtici ţe jsou nevychovaní hrubiáni. Při posuzování Guiscardových ctností a hodnoty jsem neuvěřila soudu nikoho jiného neţ soudu tvých slov a svých očí. Coţ ho někdo někdy chválil tak, jak jsi ho chválíval ty, za všechny věci, jeţ si zaslouţily chvály a za něţ kaţdý zdatný muţ má být pochválen? Jistěţe jsi to neudělal neprávem, neboť jestliţe mě oči neklamaly, nedostalo se mu od tebe nikdy ţádné pochvaly, kterou by si nebyl - jak jsem viděla - zaslouţil svými činy daleko více, neţ to mohla vyjádřit tvá slova. A jestliţe jsem přesto byla ošálena, byl bys mě musel tedy ošálit ty.

Tak ty tedy říkáš, ţe jsem si zadala s člověkem nízkého stavu? To není pravda. Kdybys však náhodou řekl, ţe jsem si zadala s chudým, bylo by to k tvé hanbě, ţe jsi dokázal tak zdatnému člověku, jenţ ti slouţil, opatřit tak náramné bydlo. Chudoba však nikoho nepřipravuje o ušlechtilost, nýbrţ pouze o jmění. Mnozí králové, mnohá veliká kníţata uţ zchudla a naopak mnozí z těch, kteří obdělávají pŧdu či hlídají ovce, převelice zbohatli a bohatnou.

A co se tkne té poslední nejistoty, o níţ jsi mluvil, totiţ toho, co bys měl udělat se mnou, zaplaš ji docela; chceš-li na pokraji hrobu činit, co jsi nečinil ve své mladosti, to jest být krutým, obrať především na mne svou krutost jako na první příčinu tohoto hříchu, je-li to vŧbec hřích, neboť mně se nechce přednést ti nějakou prosbu. Ujišťuji tě rovněţ, ţe kdyţ

neuděláš mně to, co jsi udělal nebo uděláš Guiscardovi, udělají to mé ruce samy. Nuţe, jdi prolévat slzy se ţenami, a chceš-li jednat krutě, zabij jednou ranou jeho i mne, jestliţe se ti zdá, ţe si toho zasluhujeme."

Kníţe seznal, jak velkodušná je jeho dcera, ale nevěřil, ţe je tak pevně rozhodnuta - jak říkala

- udělat to, co ohlašovala její slova. Kdyţ proto od ní odešel, pustil z hlavy úmysl potrestat ji nějakým krutým zpŧsobem na těle a pojal nápad, ţe zchladí její horoucí lásku trestem na někom jiném; i nakázal dvěma lidem, kteří hlídali Guiscarda, aby ho beze všeho rámusu v noci uškrtili, vyrvali mu srdce a donesli mu je. Ti pak učinili, jak jim bylo přikázáno. Druhého dne si dal kníţe přinést velikou a krásnou zlatou misku, vloţil do ní srdce Guiscardovo, po jednom velmi spolehlivém sluţebníku je poslal dceři a nařídil, aby sluha řekl, aţ jí srdce odevzdá.

"Tvŧj otec ti posílá tohle, aby ses potěšila tím, co nejvíc miluješ, jako jsi ho potěšila ty tím, co nejvíc miloval on."

Ghismonda neupustila od svého smělého úmyslu, a kdyţ otec odešel, dala si přinést jedovaté byliny a kořeny, které vymačkala a jejichţ šťávu smíchala s vodou, aby měla vše připraveno, kdyby se stalo to, čeho se obávala. Kdyţ k ní pak přišel slouţící s dárkem a vzkazem od kníţete, s nehnutou tváří vzala do ruky misku, odkryla ji, a sotvaţe spatřila srdce a vyslechla slova slouţícího, měla za jistojisté, ţe je to srdce Guiscardovo.

Pozdvihla proto tvář k slouţícímu a řekla:

"Nebylo by se slušelo, aby takové srdce, jaké bylo toto, mělo méně dŧstojnější hrob, jeţ je zlato. Otec v té věci jednal velmi prozíravě."

To pravila, přiloţila je k ústŧm a pak pravila:

"Aţ do dnešního dne, který je posledním dnem mého ţivota, jsem se vţdycky ve všem setkávala s veleněţnou láskou svého otce. Ale dnes se setkávám s láskou ještě větší. Proto mu vzdej mým jménem poslední díky, které mu vŧbec vzdávám za tak veliký dar."

To řkouc, pohlédla opět na misku, kterou pevně třímala, a s očima upřenýma na srdce pravila:

"Běda, nejsladší příbytku mých slastí, budiţ prokleta ukrutnost toho, jenţ zpŧsobil, ţe se na tebe nyní musím dívat svýma vlastníma očima! Stačilo mi, ţe jsem tě co chvíli mohla vidět svým duchovním zrakem. Tvá pouť je u konce a skončila tak, jak ti to vyměřila Štěstěna.

Dorazilo jsi k cíli, k němuţ spěje kaţdý: opustilo jsi starosti a klopoty tohoto světa a tvŧj nepřítel ti uchystal takový hrob, jakého sis svými vlastnostmi zaslouţilo. K tomu, abys bylo řádně pochováno, nechybělo uţ nic kromě slz té, kterou jsi zaţiva tolik milovalo; abys mělo i to, vnukl Pánbŧh do duše mého nemilosrdného otce myšlenku, aby mi tě poslal, a já ti jich dopřeji, ačkoli jsem si umínila, ţe zemru s očima suchýma a s tváří ničím nevylekanou. Jedva ti je však dám, bez meškání se postarám, aby se duše spojila s tou, které ses ujalo a tak pečlivě opatrovalo. Coţ bych se mohla ubírat do oněch neznámých končin spokojeněji či bezpečněji v doprovodu někoho jiného neţ tebe? Jsem jista, ţe tvá duše je ještě tady uvnitř a dívá se na místa svých i mých rozkoší; a jeţto mě stále miluje - neboť i tím jsem jista -, očekává nepochybně duši mou, která má tvou duši nade všecko ráda."

Kdyţ takto promluvila, sklonila se nad misku a nejinak, neţ jako by měla v očích zřídla slz, jala se bez ţenského kvílení tak plakat, ţe všichni na ni s úţasem hleděli; nesčetněkrát políbilo téţ mrtvé

srdce a její dvorní dámy, stojící kolem ní, na ni nechápavě pohlíţely nevědouce, jaké to je srdce a co Ghismondina slova znamenají. Přemoţeny soucitem všechny prolévaly slzy a snaţily se ji, jak jen nejlépe dovedly a uměly, utěšit. Nadarmo se jí však ptaly, proč tak naříká.

Kdyţ se Ghismondě uzdálo, ţe jiţ prolila mnoho slz, pozdvihla hlavu, osušila oči a pravila:

"Mé tuze milované srdce, vykonala jsem vše, co bylo mou povinností, a nezbývá uţ nic, co by bylo třeba udělat, kromě toho, aby má duše šla provázet duši tvou."

Po těchto slovech si dala podat dţbáneček s lektvarem, který si předchozího dne připravila, vlila lektvar do misky, v níţ bylo srdce skropené jejími hojnými slzami, načeţ k ní bez veškeré bázně přiloţila ústa a všechen lektvar vypila; poté s miskou v ruce vstoupila do svého loţe, uloţila se tu co nejdŧstojněji, a přitisknuvši na srdce srdce mrtvého milence, jala se beze slova očekávat smrt.

Její dámy, vidouce a slyšíce tyto věci - ačkoli nevěděly, jaký je to nápoj, který Ghismonda vypila -, vzkázaly to vše Tankrédovi, ten hnán zlým tušením sestoupil rychle do dceřiny komnaty a dospěl tam právě ve chvíli, kdy se ukládala na loţe. Utěšoval ji však pozdě vlídnými slovy, a kdyţ seznal, k jakému konci Ghismonda spěje, jal se bolestně hořekovat.

Paní mu pravila:

"Tankréde, uchovej si své slzy pro osud méně vytouţený, neţli je mŧj, a neprolévej je pro mne, neboť po nich netouţím. Coţ jiţ někdo viděl někoho - kromě tebe - plakat kvŧli tomu, ţe dosáhl toho, oč usiloval? Jestliţe však v tobě ţije přece jen ještě trochu lásky, kterou jsi ke mně choval, dovol mi jakoţto poslední dar, aby mé tělo - kdyţ uţ ti nebylo vhod, abych tiše a potají s Guiscardem ţila - bylo uloţeno před zraky všech s jeho tělem, ať uţ jsi Guiscardovu mrtvolu dal pohodit kdekoli."

Pláč plný hoře zabránil kníţeti odpovědět, pročeţ mladá paní vidouc, ţe její konec je uţ

nablízku, přitiskla k ňadrŧm mrtvé srdce a pravila:

"Bŧh s vámi - já odcházím."

Nato se její oči zakalily a paní, ztrativši vědomí, odešla ze svého strastiplného ţivota.

Takový ţalostný konec měla láska Guiscarda a Ghismondy - jak jste právě slyšeli - a Tankréd, pozdě litující své krutosti, dal po velikém naříkání za všeobecného smutku všech Salerňanŧ

oba dva ctně pohřbít ve společném hrobě.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Mnich Alberto namluví jedné paní, ţe je do ní zamilován anděl Gabriel, a vydávaje se za něho, leţí s ní; ze strachu před jejími příbuznými vsak vyskočí z jejího domu, uchýlí se do domu jednoho chuďasa a ten ho - jakoţto divocha - odvede příštího dne na náměstí, kde je poznán, svými mnichy jat a uvězněn.

Příběh, který vypravovala Fiammetta, vehnal několikrát do očí jejich druţek slzy; kdyţ však byl u konce, král zachmuřen pravil:

"Kdybych měl zaplatit ţivotem za polovinu těch radostí, jakým se těšila Ghismonda s Guiscardem, zdála by se mi to malá cena - a vy se tomu nikterak nedivte, neboť já v kaţdé hodině svého ţivobytí proţívám tisícerou smrt a nedostane se mi za to té nejmenší radosti.

Ale nechme zatím mé trápení být, neboť chci, aby ve vyprávění krutých příhod, jeţ se zčásti podobají mým strázním, pokračovala Pampinea; bude-li totiţ pokračovat tak, jak začala Fiammetta, není pochyby, ţe začnu pociťovat, jak na mŧj ţár kane přece jen nějaká rosa."

Pampinea uslyšela jeho pokyn, protoţe však jí přátelství umoţňovalo nahlédnout spíš do duše druţek neţ králova slova do duše královy, hodlala spíše poněkud obveselit je neţ vyhovět

jemu - a poslušná jen jeho vybídnutí, připravila se k vyprávění příběhu, jenţ by byl sice směšný, ale přesto nevybočoval z daného námětu. A začala:

Říkává se mezi lidem: Je-li špatný drţán za dobrého, mŧţe být zlý, a přec nevěří se vině jeho.

A toto přísloví mi skýtá nejenom námět k vyprávění o tom, co mi bylo uloţeno, ale navíc mi ještě dává moţnost dokázat, jaké a jak veliké je pokrytectví mnichŧ, kteří mají široká a dlouhá roucha a tváře uměle bledé. Hlavy mají pokorné a mírné, jestliţe od někoho něco chtějí, ale na výsost povýšené a hrozebné, jestliţe kárají druhé za neřesti, jeţ mají sami, či kdyţ ukazují, ţe mniši mohou dojít spásy jen braním a ostatní zase jen dáváním. Mimo to si tito muţi počínají ne tak jako my lidé, kteří máme usilovat o dosaţení ráje, ale tak, jako by byli jeho vlastníky a pány, neboť tomu, kdo zemře, určují v něm více či méně znamenité místo podle mnoţství peněz, jeţ jim odkázal - čímţ se snaţí oklamat nejprve samy sebe, jestliţe tomu věří, a potom ty, kteří přikládají jejich slovŧm víru.

Kdyby mi bylo dovoleno odhalit je, jak by se patřilo, brzy bych ukázala mnoha prostoduchým lidem, co se skrývá pod jejich šíroširými kutnami. Kéţ by však této chvíle ráčil sám Bŧh dopustit, aby všechny mnichy potkalo za jejich lţi totéţ co mnicha minoritu, jenţ uţ nebyl mlád, ale byl v Benátkách povaţován za jednoho z největších teologŧ. Budu vám o něm s velkým potěšením vypravovat, abych rozptýlila - snad i smíchem a veselím - vaše duše, plné lítosti nad smrtí Ghismondy.

V Imole tedy byl - ctné paní - jeden člověk a ten ţil zločinným a zkaţeným ţivotem.

Jmenoval se Berto della Massa. Hanebné kousky, Imolanŧm velmi dobře známé, ho přivedly tak daleko, ţe v Imole uţ nikdo nevěřil nejenom jeho lţím, ale ani je pravdě, pročeţ Berto della Massa seznal, ţe tu uţ není místa pro jeho šejdířství, a ze zoufalství se přestěhoval do Benátek, kde přijmou kaţdý šmejd. Zde pak zamýšlel provádět své ohavnosti podle svých nových zpŧsobŧ, jichţ tam, co byl, ještě nepouţil. A jako by ho hryzlo svědomí za ničemnosti, jichţ se v minulosti dopustil, předstíral svrchovanou pokoru - a tak se tady stal katolíkem nad všechny ostatní a jakoţto mnich minorita si dal říkat Alberto da Turola. V

tomto rouchu pak začal vést zdánlivě přísný ţivot, převelice velebil pokání a střídmost a nikdy nejedl maso a nepil víno, kdyţ neměl takové, co by mu chutnalo.

Dřív neţ se kdo nadál, stal se ze zloděje, děvkaře, padělatele a vraha veliký kazatel, ačkoli se vŧbec nevzdal neřestí, kterým se mohl oddávat tajně.

Stal se krom toho i knězem, a kdyţ slouţil u oltáře mši a kdyţ ho vidělo mnoho lidí, oplakával vţdy utrpení Spasitele jako člověk, který snadno vyloudí slzy, kdyţ se mu zachce.

Krátce a dobře kázáním a slzami povedlo se mu navnadit Benátčany tak, ţe byl v kaţdé poslední vŧli, která tam byla pořízena, určen věrným vykonavatelem a uchovatelem testamentu; mnoho lidí si u něho proto ukládalo peníze, zpovídalo se u něho a převeliká část muţŧ a paní chodila k němu o radu: zaonačil to tak, ţe se z vlka stal pastýř, a pověst o jeho svatosti byla v oněch končinách tak veliká, ţe tu takové pověsti nikdy nedosáhl ani svatý František z Assisi.

A tak se jednou přihodilo, ţe se k tomuto svatému mnichovi přišla vyzpovídat spolu s jinými paními jedna hloupá a pošetilá mladá paní jménem Lisetta da ca Quirino, choť velikého kupce, jenţ právě odjel s galérami do Flander. Poklekla k jeho nohám, a kdyţ se mu jako pravá Benátčanka - jeţ jsou všechny na hlavu padlé - vyzpovídala

částečně ze svých skutkŧ, nich Alberto se jí otázal, zda má nějakého milence.

"Ale messere mnichu," odvětila mu se zlobnou tváří, "copak nemáte oči? Či se vám zdá, ţe mé pŧvaby jsou stejné jako pŧvaby těch ostatních? Přespříliš bych měla milencŧ, kdybych jen chtěla, ale mé pŧvaby nejsou toho druhu, aby je mohl milovat nějaký hej nebo počkej!

Kolikpak jste viděl takových paní, co měly takové pŧvaby jako já! Vţdy já bych byla krásná i v ráji!"

Napovídala toho o svých vnadách kromě těchto věcí ještě tolik, ţe to bylo protivné poslouchat.

Mnich Alberto okamţitě postřehl, ţe paní nemá rozumu nazbyt, a protoţe se mu zdálo, ţe by to byla vhodná pŧda pro jeho rádlo, rázem se do ní nadmíru zamiloval; nicméně však si ponechal lákadla pro příhodnější dobu a pro tentokrát ji začal peskovat, aby se ukázal, jak je svatý, a říkal jí, ţe tohle všechno je marnivá domýšlivost, a podobné své povídačky. Paní mu na to řekla, ţe je osel, který neví, ţe není krása jako krása, pročeţ mnich Alberto, nechtěje ji příliš pohněvat, dokončil zpověď a nechal ji s ostatními odejít.

Za několik dní pak ale vzal s sebou věrného druha a vydal se do domu paní Lisetty; tam se s ní uchýlil do ústraní, aby ho nikdo neviděl, padl jí k nohám a řekl:

"Paní, proboha vás prosím, odpusťte mi, co jsem vám řekl v neděli, kdyţ jste mi vyprávěla o své spanilosti, neboť jsem hned té noci nato dostal tak krutý výprask, ţe jsem po něm musel leţet a teprve dnes jsem mohl vstát."

Tu pravila paní Husa:

"A kdo vás to tak potrestal?"

Mnich Alberto jí odvětil:

"Já vám to povím. Dlel jsem v noci na modlitbách, jak je mým stálým zvykem, a tu pojednou jsem spatřil, ţe v mé cele cosi ohromně září; neţ jsem se však mohl obrátit, abych se podíval, co to je, spatřil jsem nad sebou překrásného mládence se silnou holí v ruce a ten vám mě popadl za kutnu, strhl mě na zem a nandal mi jich tolik, ţe mě celého zpřeráţel. Zeptal jsem se ho potom, proč to udělal, načeţ on mi odpověděl: ,Protoţe ses dneska opováţil pohanět nebeské vnady paní Lisetty, kterou já, kromě Boha, nade všecko miluji.' Optal jsem se ho:

,Kdo jste?' A tu mi odvětil, ţe je archanděl Gabriel. ,Ó pane mŧj,' řekl jsem mu, ,prosím vás, odpusťte mi to!' Načeţ on děl: ,Odpustím ti pod jednou podmínkou, ţe totiţ za ní zajdeš hned, jak budeš moci, a dosáhneš jejího odpouštění: jestliţe ti neodpustí ona, vrátím se sem a naloţím ti jich tolik, ţe do

smrti nebudeš veselý.' Co mi řekl potom, neodváţím se vám říci dřív, dokud mi neodpustíte."

Paní Skopohlavová nikdy nejedla vtipnou kaši, a byla tudíţ štěstím bez sebe, kdyţ slyšela tato slova; uvěřila, ţe je to všecko pravda, a po chvíli děla:

"Já vám dobře říkala, bratře Alberte, ţe mám nebeské vnady, ale jak je Bŧh nade mnou, je mi vás líto a v této chvíli vám odpouštím, aby se vám nestalo nic zlého; musíte mi však po pravdě říci, co vám potom ještě anděl řekl."

Mnich Alberto pravil:

"Paní, rád vám to povím, kdyţ jste mi odpustila, ale kladu vám na srdce jednu věc, abyste se totiţ střehla povědět to komukoli na světě, nechcete-li ublíţit sama sobě, protoţe jste ta nejšťastnější ţena pod sluncem. Tento archanděl Gabriel mě totiţ poţádal, abych vám sdělil, ţe se mu tak líbíte, ţe by byl za vámi uţ mnohokrát v noci přišel, kdyby neměl obavy, ţe by vás to vyděsilo. Teď vám však skrze mne vzkazuje, ţe zamýšlí k vám jedné noci přijít a pobýt chvilečku s vámi. ale jeţto je anděl a vy byste se ho nemohla dotknout, kdyby přišel v podobě anděla, vzkazuje vám, ţe chce k vám přijít v podobě nějakého muţe; máte prý mu oznámit, kdy chcete, aby přišel, a v podobě koho, a on přijde - proto se jistě mŧţete pokládat za nejšťastnější ţenu na světě."

Paní Kačena odvětila, ţe ji velmi těší, ţe je do ní zamilován archanděl Gabriel, neboť ona ho rovněţ velmi miluje a nikdy prý se nestalo, aby mu nezapálila za pěťák svíčičku všude, kde ho viděla vymalovaného. Mŧţe proto k ní přijít, v kteroukoli hodinu bude chtít, bude vţdy vítán a nalezne ji v její světnici zcela samotnou; ţe však má jednu podmínku, a to tu, aby ji pak nenechal kvŧli Panně Marii, kterou prý má velmi ráda, a ona tomu věří, neboť všude, kde ho viděla, klečel před Pannou Marií. Jinak ovšem ţe záleţí jen na něm, v jaké podobě bude chtít přijít, protoţe ona se ničeho nebojí.

Tu pravil mnich Alberto:

"Mluvíte moudře, paní, a já to s ním uţ pořádně sjednám, jak jste mi řekla. Mŧţete mi však prokázat velikou laskavost, a nic vás to nebude stát; jde o to, abyste si ráčila přát, ţe má přijít v mém těle. Slyšte, jaké dobrodiní byste mi uchystala; on by vyňal mou duši z mého těla, poslal by ji za sebe do ráje, sám pak by vstoupil do mne, a pokud by meškal s vámi, má duše by mohla dlít v ráji."

Paní Svatá prostota na to odvětila:

"To se mi docela líbí; mějteţ si to potěšení za rány, které vám kvŧli mně uštědřil."

"Nuţe," řekl na to mnich Albert, "zařiďte to tak, aby dnes v noci nalezl vrata vašeho domu otevřena, aby mohl vejít, protoţe přijde v lidské podobě, a to by se dovnitř nemohl dostat jinak neţ dveřmi."

Paní odvětila, ţe se tak stane. Mnich Alberto odešel, paní osaměla a začala, se nadouvat tak, ţe jí košile nemohla dosáhnout ani na zadek; a zdálo se jí, ţe potrvá tisíc let, neţ k ní archanděl Gabriel přijde.

Mnich Alberto usoudil, ţe si v noci bude muset počínat jako jezdec, a nikoli jako anděl, i jal se posilovat cukrovinkami a jinými dobrými věcmi, aby nemohl být jen tak snadno shozen z koně. Vyţádal si pak povolení, a kdyţ nadešla noc, vydal se s jedním svým druhem do domu jedné jeho přítelkyně, z něhoţ se uţ předtím vydával na projíţďky klisen a odkud se také, kdyţ se mu zdálo, ţe nadešla vhodná doba, vypravil v zakuklení do domu panina; přestrojil se s pomocí hloupostí, jeţ si přinesl, za anděla, vystoupil nahoru po schodech a vešel do světnice paní.

Ta, kdyţ spatřila před sebou cosi bílého, klekla před tím, načeţ ji anděl poţehnal, pozdvihl ze země a pokynul jí, aby šla s ním na lŧţko. Paní, jevící horlivou poslušnost, to hbitě vykonala a anděl pak přilehl ke své ctitelce.

Mnich Alberto byl hezký muţ, hezkého těla a statný - i nohy mu dobře padly k tělu -, a kdyţ

tedy leţel se svěţí a jemnou paní Lisettou, poskytl jí jiné poleţení neţ její manţel a mnohokrát za noc vylétl bez křídel, skrze coţ ona hlasitě jevila náramné uspokojení. Mnich pak jí ještě i jinak pověděl mnohé o slávě nebeské, a kdyţ uţ se začalo dnít, umluvil si s ní, kdy zase přijde; nato ve svém nebeském ustrojení odešel a vrátil se k svému druhu, jemuţ

dobrá paní onoho domu dělala z přátelství společnici, protoţe se bál spát sám.

Kdyţ paní Lisetta posnídala, vypravila se se svým doprovodem k mnichu Albertovi a pověděla mu novinky o archandělu Gabrielovi, co od něho slyšela o slávě věčného ţivota, jaký je, a navíc k tomu ještě přidala všelijaké podivuhodné povídačky.

Bratr Alberto jí na to řekl:

"Paní, já nevím, jak vám s ním bylo, ale to vím, ţe kdyţ dnes v noci ke mně přišel a já mu vyřídil váš vzkaz, zanesl mou duši na chvíli mezi takovou spoustu květin a rŧţí, ţe jsem jich tolik tady na zemi nikdy neviděl; byl jsem na jednom z nejrozkošnějších míst - co se však dělo s mým tělem, to nevím."

"Copak vám to neříkám?" pravila paní. "Vaše tělo s archandělem Gabrielem bylo celou noc v mém náručí, a jestli mi nevěříte,

podívejte se pod levou bradavku, kam jsem andělovi vtiskla tak převeliký polibek, ţe jeho stopu bude vidět několik dní."

Mnich Alberto děl:

"Dobrá, učiním dnes to, co jsem uţ dávno neudělal; svléknu se a podívám se, zda jste mluvila pravdu."

Paní se po sáhodlouhém tlachání vrátila a mnich Alberto k ní potom ještě mnohokrát přišel v podobě anděla, aniţ se setkal s nějakými potíţemi.

Jednoho dne se však stalo, ţe se paní Lisetta sešla s jednou sousedkou. Začaly spolu přetřásat místní krásky a tu ona, aby dokázala, ţe se její kráse ţádná nevyrovná, pravila jakoţto stvoření s hlavou plnou plev:

"Kdybyste věděla, komu se líbí mé vnady, opravdu byste neřekla uţ ani slovo o vnadách druhých."

Protoţe ji kmotra dobře znala a byla zvědavá, pravila:

"Madonno, moţná ţe máte pravdu, ale kdyţ jeden neví, o koho jde, nemŧţe jen tak lehce změnit názor."

I pravila paní nemající kouska filipa:

"Kmotra, on nechce, aby se to povídalo, ale za mnou vám chodí archanděl Gabriel a má mě rád víc neţ sebe, protoţe prý jsem nejkrásnější ţena, jak mi říká, tady na zemi a vŧbec."

Kmotra uţ měla smích na krajíčku, ale přece jen se udrţela, a aby se dověděla víc, pravila:

"Na mou věru, madonno, jestli je vaším milým archanděl Gabriel a říká-li tohle, pak tomu tak musí být. Ale nechce se mi pořád věřit, ţe andělé dělají také takovéhle věci."

Paní odpověděla:

"Tak to se tedy, kmotra, mýlíte. Při ranách boţích, dělá to líp neţ mŧj starý a říkal mi také, ţe se to dělá taky tam nahoře. Ale protoţe prý se mu zdám daleko krásnější neţ kterákoliv jiná tam na nebesích, zamiloval se do mne a velmi často přichází se mnou pobýt. Na to, co vy na to?"

Kdyţ kmotra odešla od paní Lisetty, zdálo se jí, ţe nestačí do své nejdelší smrti roznést tyhle zprávy všude; a protoţe se na jakési slavnosti setkala s velikou společností, vyprávěla jí hned po pořádku celou novinu.

Paní to pověděly svým manţelŧm a ti zas jiným, takţe během dvou dní toho byly plné Benátky. Mezi těmi, k jejichţ sluchu došla tato věc, byli však i příbuzní oné paní a ti, aniţ jí řekli jediné slovo, usmyslili si v duchu, ţe tohoto anděla chytí a přesvědčí se, zda umí létat; a v noci se postavili na číhanou.

Mezitím se však něco doneslo i k uším mnicha Alberta a ten se jedné noci vydal k paní, aby ji vypeskoval. Sotvaţe se však svlékl, uţ byli za dveřmi světnice švagři, kteří ho viděli přicházet, a chystali se dveře otevřít. Mnich Alberto je zaslechl a poznal, co se děje, vstal, otevřel okno, jeţ vedlo na větší kanál, a nevida jiného východiska, vrhl se z okna do vody.

Byla tu sice veliká hloubka, ale mnich uměl dobře plavat, takţe se mu nic nestalo. I přeplaval na druhou stranu kanálu, hbitě vstoupil do jednoho otevřeného domu, poprosil jednoho dobrého muţe, jenţ tu bydlil, aby mu pro lásku boţí zachránil ţivot, a napovídal mu všelijaké pohádky o tom, jak se sem dostal v tuhle hodinu a proč je nahý.

Dobrý člověk, jat soucitem, uloţil ho do své postele, a protoţe musel jít za svými záleţitostmi, řekl mu, aby tam zŧstal, neţ se vrátí, zamkl ho uvnitř a šel si po svém.

Kdyţ příbuzní oné paní vešli do světnice a zjistili, ţe archanděl Gabriel tu nechal křídla a uletěl, zlobili se na sebe, ţe jim to nevyšlo, zahrnuli paní nejhoršími nadávkami a posléze ji tu zoufalou nechali a vrátili se domŧ s andělskou výstrojí.

Mezitím však uţ nastal jasný den a onen dobrý člověk, jenţ byl na Rialtu, uslyšel vyprávět, jak dnes v noci leţel archanděl Gabriel s paní Lisettou, jak ho dopadli její příbuzní a jak se archanděl vrhl ze strachu do kanálu, takţe se zatím neví, co se s ním stalo. Hned pochopil, ţe to bude ten, kterého má doma, a proto kdyţ se vrátil a poznal ho, ujednal s ním po dlouhém povídání, ţe mu mnich dá přinést padesát dukátŧ, jinak ţe ho on vydá příbuzným oné paní. A tak se také stalo.

Kdyţ si však poté mnich Alberto přál odejít, onen dobrý člověk mu řekl:

"To nejde, ledaţe byste souhlasil s jedním zpŧsobem. Máme dnes takovou slavnost, na niţ

jeden přivede člověka přestrojeného za medvěda, druhý zase člověka, který dělá divocha, ten to, jiný ono; na náměstí svatého Marka se pak pořádá lov, a kdyţ ten skončí, je po slavnosti a kaţdý si jde s tím, koho přivedl, kam chce. Chcete-li, abych vás tam v nějakém takovém převlečení zavedl, neţ někdo vyslídí, ţe jste tu, mohu vás potom odvést, kam budete chtít.

Jinak nevím, jak byste se odtud mohl dostat, aby vás nikdo nepoznal: příbuzní paní totiţ

soudí, ţe jste tady někde nablízku, a všude proto rozestavili stráţe, aby vás dostali."

I kdyţ se mnichu Albertovi zdálo, ţe je velmi tvrdé dostat se odtud tímto zpŧsobem, přece jen se k tomu odhodlal, neboť měl strach

z paniných příbuzných; a řekl chlapíkovi, ať si ho vede, kam chce a jak chce, ţe nebude mít nic proti tomu.

Onen člověk ho tedy celého namazal medem a polepil ptačím peřím, kolem krku mu omotal řetěz, na tvář mu dal škrabošku, do jedné ruky mu dal tlustou hŧl, do druhé dva veliké hafany, které přivedl od řezníka, načeţ poslal jednoho člověka na Rialto, aby tam rozhlásil, ţe ten, kdo chce spatřit archanděla Gabriela, má jíti na náměstí svatého Marka: to je ta benátská poctivost.

Za nějakou chvíli nato vyvedl mnicha ven, a drţe ho na řetězu, hnal ho před sebou, přičemţ

docházelo k náramnému sběhu lidí a všichni volali: "Co je to? Co je to?" Kdyţ ho takto dovedl aţ na náměstí, byl tam uţ bezpočet lidí - jednak těch, kteří táhli za nimi, jednak těch, kteří uslyšeli, co se bude dít, a dostavili se sem z Rialta.

Tak tedy došli na náměstí, kde onen muţ přivázal svého divocha na vyvýšeném a vyčnívajícím místě k jednomu sloupu a dělal, jako by čekal, aţ začne hon, zatímco divoch namazaný medem nesmírně strádal od much a ovádŧ; a kdyţ pak bylo uţ náměstí pěkně plné, zatvářil se, jako by chtěl svého divocha pustit ze řetězu, strhl mnichu Albertovi škrabošku a řekl:

"Pánové, protoţe vepř se na hon nedostavil a lov se tudíţ nekoná, chtěl bych vám ukázat, abyste nevyšli naprázdno - archanděla Gabriela, jenţ v noci sestupuje z nebe na zem, aby utěšoval benátské paní."

Jakmile byla škraboška dole, všichni hned poznali mnicha Alberta a všichni hned proti němu zdvihli křik a spílali mu hanlivými slovy a nejhoršími nadávkami, jaké kdy byly nějakému ničemovi řečeny. Krom toho mu ten hodil do obličeje jedno neřádstvo, onen zas jiné a tak s ním nakládali přenáramně dlouhou dobu - aţ o tom došla náhodou zpráva ostatním minoritŧm, z nichţ se jich šest sebralo a přišlo sem. Hodili pak na něho kutnu, odvázali ho a za převelikého rámusu, který jim zněl za zády, odvedli Alberta aţ domŧ; zde ho uvrhli do vězení, v němţ, jak se soudí, bedně ţil a také dokonal. Tak se tedy ten, jenţ byl povaţován za dobrého a v jehoţ špatné skutky nechtěl nikdo věřit, opováţil udělat ze sebe archanděla Gabriela; z anděla se ale stal divochem a nakonec ho stihl dlouhý trest, jaký si zaslouţil.

Marně pak oplakával hříchy, jeţ napáchal. Kéţ by Bŧh ráčil naloţit takhle se všemi ostatními.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Tři mladíci milují tři sestry a uprchnou s nimi na Krétu. Nejstarší zavraţdí ze ţárlivosti svého milence, zachrání ji však prostřední sestra tím, ţe je po vŧli krétskému vévodovi. Její milenec

ji proto zabije a pak uprchne s tou nejstarší. Ze všeho je obviněna třetí sestra se svým milencem; oba jsou jati a přiznají se, ale ze strachu před smrtí podplatí penězi stráţ a úplně chudí uprchnou na Rhodos, kde v chudobě zemřou.

Filostrato vyslechl konec příběhu, který vyprávěla Pampinea, zahloubal se trochu a potom jí pravil:

"V konci vašeho příběhu bylo něco dobrého, co se mi líbilo; mnohem více však tam bylo věcí k smíchu, které bych si přál, aby tam nebyly."

Poté se obrátil k Laurettě a pravil:

"Paní, pokračujte, a je-li to moţné, vypravujte nějaký lepší příběh."

Lauretta s úsměvem pravila:

"Jste příliš krutý k milencŧm, kdyţ jim přejete jenom špatné konce. Abych vám tedy vyhověla, budu vám vyprávět příběh o třech dvojicích, jeţ se těšily ze své lásky jen krátce a nakonec všechny stejně špatně dopadly."

A řkouc to, začala vyprávět:

Jak jistě dobře víte, mladé paní, jakákoli neřest mŧţe uvrhnout do přetěţkého utrpení nejenom kaţdého, kdo se jí oddává, ale začasté i jiné lidi a zdá se mi, ţe právě zlost je tou neřestí, jeţ

nás s popuštěnými otěţemi unáší do nebezpečí. A tato zlost není nic jiného neţ náhlé a neuváţené hnutí mysli, podnícené utrpěnou křivdou, jenţ odvrhuje veškerý rozmysl, zahaluje náš duševní zrak temnotami a rozpaluje naši duše vzteklou zuřivostí. S hněvem se sice často setkáváme u muţŧ, u některého ve větší míře, u některého v míře menší, nicméně byl jiţ

spatřen i u ţen, a to k jejich ještě větší škodě, protoţe jím snáze vzplanou a hoří v nich pak jasnějším plamenem a hŧř ho lze potlačit, protoţe ţeny se nedovedou tak ovládat jako muţi.

Není na tom nic podivného, neboť máme-li chuť se na to podívat pořádně, vidíme, ţe je uţ v povaze ohně, ţe zachvacuje daleko rychleji věci lehké a jemné neţli tvrdé a tuhé, a my ţeny přece - nemějte

nám to, muţi, za zlé - jsme určitě jemnější neţ vy, a tedy mnohem vznětlivější.

Jeţto tedy nahlíţím, ţe jsme k tomu od přírody náchylné, a jeţto beru zřetel i na to, ţe naše mírnost a dobrotivost pŧsobí veliký odpočinek a slast muţŧm, s nimiţ se dle svého zvyku stýkáme, zatímco naopak zase náš hněv a zuřivost vyvolává veliké mrzutosti a nebezpečí, chci, abychom se s pevnější myslí vystříhaly zlosti, a zamýšlím vám ve svém příběhu ukázat, jak se láska tří ţen a zrovna tolika muţŧ - jak jsem uţ výše řekla - změnila dík hněvu jedné z nich ze šťastné lásky v lásku velice nešťastnou.

Marseille - jak je vám známo - leţí v Provenci na mořském břehu a je to starodávné a přeznamenité město, v němţ za dřívějších časŧ bývalo ještě víc bohatých lidí a velikých kupcŧ, neţ kolik jich tu vidíme dnes. Mezi ně patřil i jeden kupec jménem N'Arnald Civada.

Pŧvodu byl nízkého, ale byl znám svou poctivostí a jako spolehlivý obchodník; statkŧ měl nezměrné mnoţství a téţ na penězích byl velmi bohat.

Jeho ţena mu povila několik dětí, z nichţ tři byla děvčata a byla starší neţ ostatní děti -

chlapci. První dvě dívky byla dvojčata a bylo jim patnáct let; třetí bylo čtrnáct a příbuzní otáleli s jejich vdavkami jen proto, ţe se čekalo, aţ se vrátí N'Arnald, jenţ odcestoval se svým zboţím do Španělska.

Jméno jedné z těchto prvních dvou bylo Ninetta, druhé Maddalena a ta třetí se jmenovala Bertella. Do Ninetty byl zamilován aţ po uši jeden mladý, ač chudý šlechtic, jenţ slul Restagnone, a děvče rovněţ tak milovalo jeho; dokázali však všecko obratně zastírat, aby se to nikdo nedověděl, a tak se mohli těšit za své lásky. Těšili se z ní uţ hezky dlouho, kdyţ tu se stalo, ţe se dva mladí přátelé, z nichţ jeden slul Folco a druhý Ughetto - jimţ zemřeli otcové, takţe se stali velmi bohatými lidmi -, zamilovali jeden do Maddaleny a druhý do Bertelly.

Kdyţ se to dozvěděl Restagnone, kterého na to upozornila Ninetta, napadlo ho, ţe by mu jejich láska mohla pomoci v jeho svízelích. I spřátelil se s nimi oběma, chodíval občas s nimi k jejich paním a ke své, a kdyţ se mu zdálo, ţe uţ jsou dost spřáteleni, pozval si je jednou do svého dumu a řekl jim:

"Milí mladíci, náš styk vás mohl ujistit, ţe k vám chovám velikou lásku a ţe to, co dělám pro sebe, udělal bych i pro vás. A protoţe vás mám velmi rád, vyjevím vám, co mi přišlo na mysl, a potom se společně domluvíme, co by bylo nejlíp podniknout. Je-li pravda, co říkáte a co jsem seznal z toho, jak si ve dne v noci počínáte, zdá se

mi, ţe planete převelikou láskou k dvěma dívkám, jejichţ třetí sestru miluji já. Nebudete-li mít nic proti tomu, vymyslel jsem na tento ţár velmi líbivý a příjemný lék, a to takovýhle: Vy jste velice bohatí mladíci, coţ já nejsem. Kdybyste však chtěli spojit svá bohatství vjedno a mne učinit třetím vlastníkem, vymysleli bychom si, na který konec světa bychom se odebrali -

a tam bychom ţili veselý ţivot s našimi dívkami, neboť nemám pochyby, ţe všechny tři sestry by se s velkou částí otcova jmění vydaly s námi tam, kam bychom chtěli, a my bychom tam mohli ţít kaţdý s tou svou jako tři bratři ten nejspokojenější ţivot pod sluncem. Je to proto nyní na vás, abyste se rozhodli, zda chcete této radosti dosáhnout nebo si ji nechat uniknout."

Kdyţ oba nadmíru zamilovaní mladíci uslyšeli, ţe budou mít své dívky, nelámali si hlavu dlouhými úvahami a řekli: mŧţe-li se tohle stát, ţe jsou připraveni to udělat.

Restagnone se po této odpovědi mladíkŧ setkal za několik dní s Ninettou, k níţ se dostal jen s velkými obtíţemi, a kdyţ s ní nějakou chvíli pobyl, pověděl jí to, o čem hovořil s mladíky, a mnoha dŧvody se ji snaţil pro tento podnik získat. Nedalo mu to však mnoho námahy, protoţe Ninetta touţila víc neţ on, aby mohli být spolu bez veškerého podezřívání, a proto mu ráda odpověděla, ţe se jí věc líbí a ţe její sestry zvláště v této věci udělají vše, co bude chtít ona, a řekla mu také, jen aby zařídil všecko potřebné, jak jen mŧţe nejrychleji.

Restagnone se vrátil k oběma mladíkŧm, kteří velmi naléhali, aby udělal, co si umluvili, a řekl jim, ţe pokud jde o jejich paní, je ruka v rukávě. Poté se uradili, ţe se vydají na Krétu, mladíci prodali některé své statky pod záminkou, ţe potřebují peníze na obchodování, a kdyţ získali za všechen svŧj majetek peníze, koupili si saettii, tajně si ji co nejdŧkladněji vystrojili a čekali na stanovenou lhŧtu.

Na druhé straně Ninetta, jeţ dobře znala dychtivost sester, roznítila vlídnými slovy jejich touhu po útěku do té míry, ţe si uţ myslely, ţe se toho ani nedoţijí. Kdyţ pak nadešla noc, kdy měly vstoupit na saettii, tři sestry otevřely velikou truhlu svého otce, vybraly z ní

bezpočet peněz a šperkŧ a všechny tři s nimi vyšly tiše z domu. Podle úmluvy se sešly se svými třemi milenci, kteří uţ na ně čekali, bez otálení s nimi vstoupily na saettii, a kdyţ byla spuštěna vesla, ujely. Pluli bez zastávky aţ do Janova, kam dorazili příštího večera a kde mladí milenci poprvé okusili radostí a slastí své lásky.

Zde si doplnili zásoby vším, co potřebovali, a pluli dál přístav od přístavu, aţ osmého dne dorazili bez jakýchkoliv obtíţí na Krétu, kde si poblíţe Kandie koupili převeliké a krásné statky; zařídili si na nich překrásné a líbezné příbytky a zde uprostřed četného sluţebnictva, psŧ a ptákŧ a koní v samých hostinách, slavnostech a radovánkách začali ţít se svými paními po zpŧsobu baronŧ jako nejspokojenější lidé pod sluncem.

Co si tak ale ţili, přihodilo se to, co vítáme kaţdodenně, ţe se nám totiţ milé věci - má-li jich člověk přemíru - zprotiví, a tak Restagnone, jenţ teď mohl kdykoli mít bez jakéhokoliv podezření pro své potěšení milovanou Ninettu, začal si ji náhle protivit a přestával ji milovat.

Na jedné slavnosti se mu nesmírně zalíbila jedna mladá, krásná a urozená paní z tamějšího kraje, začal se jí nesmírně dvořit a obletovat ji, aţ si toho Ninetta všimla a začala na něho tak ţárlit, ţe nemohl udělat ani krok, aby se to ona nedověděla a potom hádkami a mrzutostmi netrápila jeho i sebe.

A jako hojnost všeho plodí odpor a jako zmnoţují laskominy odpírané věci, po nichţ touţíme, tak pronásledování Ninettino zesilovalo plamen nové lásky Restagnonovy. A ať uţ to časem dopadlo tak či onak, ať uţ Restagnone přízně paní, kterou miloval, dosáhl nebo nedosáhl -

Ninetta, ať uţ jí to donesl kdokoliv, to povaţovala za jistou věc. I upadla nad tím v zármutek a ze zármutku v hněv a z hněvu v zuřivost, jeţ její lásku k Restagnonovi změnila v urputnou nenávist; a zlobou zaslepená pojala rozhodnutí, ţe pomstí pohanu, kterou podle svého zdání utrpěla, Restagnonovou smrtí. Jeţto znala jednu řeckou stařenu, jeţ byla velmistrem v míchání jedŧ, přiměla ji sliby a dary, aby jí připravila smrtonosnou vodu, a tu pak dala bez velkého rozmýšlení vypít jednoho večera uřícenému Restagnonovi, který netušil nic zlého.

Jed zapŧsobil tak, ţe ještě před svítáním byl Restagnone mrtev.

Kdyţ se o jeho smrti dověděli Folco a Ughetto a jejich paní, netušili, ţe Restagnona zahubil jed; hořce s Ninettou naříkali a dali Restagnona pohřbít se všemi poctami. Za několik dní se však přihodilo, ţe stařena, která připravila Ninettě otrávenou vodu, byla pro nějaký jiný zlý kousek jata a na trápení pak vyznala mimo jiné zločiny i tenhle a otevřeně pověděla, co z něho pošlo. Krétský vévoda proto, aniţ se předtím o tom nějak zmínil, dal v noci obklíčit Folcŧv palác a bez veškerého hluku či odporu vyvedl z něho lapenou Ninettu, která mu bez mučení či odporu rychle pověděla o smrti Restagnona to, co chtěl slyšet.

Folco a Ughetto se od vévody tajně dověděli - a od nich i jejich paní -, proč byla Ninetta jata.

Velmi je to zarmoutilo a začali se ze

všech sil snaţit, aby Ninetta unikla hranici, která ji u soudu podle jejich mínění čekala, jeţto si ji právem zaslouţila. Všechno však bylo nadarmo, protoţe vévoda pevně stál na tom, aby bylo učiněno spravedlnosti zadost.

Tu napadlo Maddaleně - jeţ byla krásná mladá paní a jíţ se velmi dlouho vévoda dvořil, aniţ

ona mu někdy vyhověla -, ţe by snad sestru zachránila před upálením, kdyby mu byla po vŧli;

proto vzkázala po obezřelém poslu, ţe vyhoví kaţdému jeho příkazu, jestliţe on dodrţí dvě podmínky: předně, ţe dostane nazpět svou sestru zdravou a volnou, a za druhé, ţe věc zŧstane v tajnosti.

Vévoda vyslechl vzkaz, a protoţe se mu zamlouval, dlouho přemítal, má-li to udělat; nakonec však na to přistoupil a řekl, ţe je mu to vhod.

Dal tedy za souhlasu paní zatknout jedné noci Folca a Ughetta, jako by je chtěl vyšetřovat kvŧli onomu zločinu, a šel tajně přenocovat k Maddaleně. Předtím předstíral, ţe dal Ninettu strčit do pytle, aby ji dal téţe noci zašitou v pytli s velikým kamenem hodit do moře, ale zatím ji odvedl k sestře a odevzdal ji Maddaleně jako odměnu za onu noc. Ráno pak, kdyţ odcházel, ji poprosil, aby tato první noc jejich lásky nebyla nocí poslední, a krom toho jí přikázal, ţe musí provinilou paní poslat pryč, aby mu to nebylo vytýkáno a aby s ní nemusel znovu krutě naloţit.

Příštího rána uslyšel Folco a Ughetto, ţe Ninetta byla v noci hozena do moře, čemuţ uvěřili.

Kdyţ byli poté puštěni na svobodu, vrátili se zpátky domŧ utěšovat své paní nad smrtí jejich sestry, ale ač se Maddalena velmi snaţila Ninettu skrýt, Folco přece jen zpozoroval, ţe Ninetta je v domě; velmi se tomu podivil a rázem pojal podezření (neboť se uţ předtím doslechl, ţe vévoda miluje Maddalenu) a začal se vyptávat, jak se k nim Ninetta mohla dostat.

Maddalena usoukala dlouhatánskou pohádku, aby mu něco namluvila, ale bystrý Folco jí pramálo uvěřil a začal ji nutit, aby mu pověděla pravdu. A Maddalena mu ji po dlouhém váhání řekla.

Folco, zmoţen bolestí, upadl v zběsilost, vytasil meč a Maddalenu, nadarmo prosící o milost, zabil. Protoţe se však obával hněvu vévodova a spravedlnosti, nechal mrtvolu leţet ve světnici, šel tam, kde byla Ninetta, a předstíraje veselost, řekl jí:

"Rychle pojď, ať tě zavedu, tam, kam určila tvá sestra, aby ses nedostala do rukou vévodových."

Ninetta mu uvěřila, a protoţe tonula ve strachu a touţila dostat se odtud, vydala se za Folcem.

A ţe uţ byla noc, ani se před cestou nerozloučila se sestrou.

S penězi, jeţ mohl Folco popadnout a kterých bylo málo, vydali se spolu k moři, vstoupili na jednu bárku a nikdy se uţ nikdo nedověděl, kam vlastně dorazili.

Kdyţ byla příštího dne Maddalena nalezena mrtvá, několik závistníkŧ, kteří Ughetta nenáviděli, doneslo o tom zvěst k uším vévodovým, načeţ tento, rozplameněný hněvem, neboť Maddalenu miloval, přispěchal k jejímu domu, jal Ughetta a jeho paní a přiměl je -

ačkoliv ještě nic o odjezdu Ninetty a Folca nevěděli -, aby se přiznali, ţe jsou s Folcem spoluvinni na Maddalenině smrti.

Pro toto přiznání se Ughetto se svou paní právem báli o své ţivoty a stálo je velkou námahu, neţ podplatili ty, kteří je hlídali. Dali jim velký díl peněz, které měli doma schovány pro nutnou potřebu, a společně se svými hlídači vstoupili na bárku - aniţ měli čas vzít s sebou nějaké věci - a v noci uprchli na Rhodos, kde nedlouho ještě ţili v nouzi a chudobě.

Do takového neštěstí je i ty drahé zavedla bláhová láska Restagnona a hněv Ninetty.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Gerbino poruší slib, který dal jeho děd král Vilém, a přepadne loď krále tuniského, aby se zmocnil jeho dcery; kdyţ lidé na palubě tuto dívku zabijí, povraţdí je, ale i jemu samému je později sťata hlava.

Kdyţ Lauretta dokončila svŧj příběh a odmlčela se, hořekoval nad neštěstím, jeţ stihlo milence, ten s tím a onen s oním; jeden peskoval Ninettu za její hněv, druhý říkal to a třetí ono, a tu král, jako by se probral z hlubokého zamyšlení, zdvihl tvář a pokynul Elise, aby pokračovala. Ta pak poslušně začala vyprávět.

Je dost takových lidí, líbezné paní, kteří se domnívají, ţe Amor vysílá své šípy, jen kdyţ je roznícen očima, a posmívají se těm, kteří tvrdí, ţe někdo se mŧţe zamilovat jen z doslechu.

Takoví lidé se mýlí, jak vyjde velmi jasně najevo z příběhu, který vám budu vyprávět, neboť ti dva se nikdy nespatřili, a přece oběma milencŧm přinesla jejich láska bídnou smrt. Vilém Druhý, král sicilský, měl - jak tomu chtějí Sicilané - dvě

děti, a to synka, jenţ slul Ruggieri, a děvče, jíţ bylo jméno Constanza. Ruggieri zemřel však dřív neţ jeho otec a zanechal po sobě syna jménem Gerbino, jejţ dal děd pečlivě vychovat, takţe se z něho stal překrásný mladík, slynoucí chrabrostí a dvorností.

Jeho pověst nekončila však na hranicích Sicílie, ale nesla se do rŧzných končin světa a nejzvučnější byla v Berbersku, jeţ bylo v těch dobách poplatné králi sicilskému. Mezi těmi, k jejichţ sluchu velkolepá pověst o statečnosti a dvornosti Gerbinově došla, byla i dcera tuniského krále, jeţ podle toho, jak o ní mluvili ti, kdo ji spatřili, byla jedním z nejkrásnějších tvorŧ, jaké kdy příroda stvořila, a ţenou nejpěknějších mravŧ a vznešeného, velkého ducha.

Ráda poslouchala, kdyţ se vyprávělo o chrabrých muţích, ale kdyţ přišla řeč na čacké skutky Gerbinovy, o nichţ ten či onen vyprávěl, tu poslouchala s takovým zaujetím a tak se jí jeho skutky líbily, ţe si v mysli představovala, jak asi Gerbino vypadá; i zamilovala se do něho plamenně a nejraději hovořila a poslouchala vyprávění o něm.

Na druhé straně zase dospěla pověst o její kráse a jejích přednostech aţ na Sicílii a dostala se aţ k uším Gerbina, jenţ v ní našel zalíbení, ba zahořel láskou k ní neméně neţ ona k němu.

Nesmírně touţil po tom, aby ji mohl spatřit, ale protoţe neměl zatím ţádný řádný dŧvod, aby dosáhl od svého děda povolení jet do Tunisu, přikazoval alespoň kaţdému svému příteli, který tam jel, aby jí podle moţností a zpŧsobem, jaký se mu bude zdát nejlepší, dal najevo jeho tajnou a velkou lásku a aby mu přinesl o ní zprávu. Jeden z nich to učinil velice chytře, neboť jí přinesl šperky na ukázku, jak to dělají obchodníci, přičemţ jí úplně odhalil Gerbinovu horoucnost a řekl jí, ţe Gerbino je i se svými věcmi připraven být jí k sluţbám. Ona přijala posla i poselství s radostnou tváří, odpověděla mu, ţe plane k němu stejnou láskou, a na dŧkaz toho mu poslala jeden ze svých nejdraţších šperkŧ. Gerbino jej přijal s takovou radostí, s jakou je moţno tak drahou věc přijmout, několikrát jí po témţ poslu napsal, poslal jí nejdrahocennější dary a ujednal si s ní, ţe se setkají a obejmou, jakmile jim to osud dopřeje.

Zatímco se však věci vyvíjely tímto zpŧsobem a protahovaly se trochu víc, neţ bylo potřeba, a zatímco zde plála láskou ona a tam Gerbino, došlo k tomu, ţe tuniský král zaslíbil svou dcera granadskému králi, coţ ji velmi zarmoutilo, neboť si uvědomila, ţe ji od milence dělí nejenom

veliká dálka, ale ţe je mu skoro úplně odňata. A kdyby byla věděla, jak to udělat, byla by ráda uprchlá od otce a šla za Gerbinem, aby k sňatku nedošlo.

I Gerbino, kdyţ se dověděl o tom sňatku, byl nesmírně nešťastný a často ve své mysli přemýšlel, jak by ji unesl násilím, aţ pojede po moři za manţelem.

Tuniský král se cosi doslechl o Gerbinově lásce a jeho záměru, a protoţe měl strach z jeho zdatnosti a síly, poslal králi Vilémovi předtím, neţ měl dceru vypravit ke granadskému králi, zprávu o tom, co zamýšlí udělat, a oznámil mu, ţe to udělá jedině tehdy, dá-li mu král Vilém záruku, ţe mu v tom nebude překáţet Gerbino či někdo jiný místo něho. Král Vilém byl starý pán a neměl o Gerbinově lásce ani potuchy, a proto ho také nenapadlo, proč se od něho ţádá taková záruka. Ochotně ji proto poskytl a na znamení toho poslal tuniskému králi svou rukavici.

Kdyţ tuniský král tuto záruku dostal, dal v kartaginském přístavu přichystat převeliký krásný koráb a opatřit ho vším, co bylo třeba pro ty, kdoţ se na něm měli plavit, dal jej okrášlit a vyzdobit, načeţ čekal uţ jen na příznivý vítr, aby na korábu poslal svou dceru do Granady.

Mladá paní, jeţ toto vše věděla a viděla, poslala však tajně svého sluhu do Palerma a nakázala mu, aby od ní pozdravoval krásného Gerbina a aby mu řekl, ţe ona za několik dní bude cestovat do Granady, takţe se nyní ukáţe, je-li Gerbino tak statečný, jak se povídalo, a zda ji miluje tak, jak ji o tom mnohokráte ujišťoval.

Ten, jemuţ bylo poselství svěřeno, je znamenitě vyřídil a vrátil se do Tunisku, ale Gerbino, kdyţ tento vzkaz vyslechl a uváţil, ţe jeho děd král Vilém dal králi tuniskému záruku, byl náhle na vahách, co počít. Protoţe však porozuměl vzkazu své paní a protoţe ho ponoukala láska a on se nechtěl jevit jako zbabělec, vypravil se do Messiny, kde dal rychle vyzbrojit dvě lehké galéry, najal si pro jejich posádky statné lidi a vyplul s nimi k Sardinii, maje za to, ţe koráb oné paní popluje tudy.

Netrvalo dlouho a jeho předpoklad se splnil, jeţto za několik dní nato došlo k tomu, ţe se koráb plující ve slabém větru objevil v místech, kde ho ve skrytu očekával Gerbino.

"Pánové," pravil tento Gerbino, sotvaţe koráb spatřil, "jste-li tak stateční, za jaké vás povaţuji, myslím, ţe mezi vámi není nikdo, kdo by neproţíval či neproţil nějakou lásku, bez níţ po mém soudu nemŧţe být v ţádném smrtelníkovi ţádná ctnost či něco dobrého. A jestliţe jste byli nebo jste zamilováni, lehko pochopíte mé přání. Miluji a láska mě vede k tomu, abych vám uloţil tuto práci. Ta, kterou miluji, mešká na korábu, který vidíte před sebou a který kromě té, po níţ nejvíce touţím, nese plno převelikých pokladŧ, jichţ mŧţeme nabýt s malou námahou, jste-li chrabří muţi a budete-li se

muţně bít. Neţádám si z toho vítězství jiný podíl neţ onu paní, z lásky k níţ jsem se chopil zbraně. Všechno ostatní je od této chvíle podle vaší libosti vaše. Vzhŧru tedy a hodně štěstí při útoku na koráb. Bŧh je našemu podniku přízniv, neboť jej tu zadrţel v bezvětří."

Krásný Gerbino nemusel dlouho mluvit, neboť Messiňané, kteří byli s ním, lačněli po kořisti a v duchu se uţ rozhodli udělat to, k čemu je Gerbino svými slovy vybízel. Proto na konci jeho řeči propukli v mohutný křik, ţe se tak stane, a zdali do trub, načeţ se chopili zbraní, opřeli se do vesel a pluli ke korábu.

Posádka na korábu viděla uţ z dálky blíţící se galéry, a protoţe nebylo úniku, chystala se k obraně.

Krásný Gerbino doplul zatím ke korábu a vyzval velitele korábu, aby přišli na galéry, jestliţe si nepřejí bitvy. Saracéni však, sotvaţe zjistili, kdo jsou a co od nich chtějí, pravili, ţe se na ně útočí proti záruce, kterou dostali od krále, ukázali na znamení toho rukavici královu a prohlásili, ţe se bez boje ani nevzdají, ani jim nevydají nic z toho, co je na korábu. Gerbino však vzplál ještě víc, neboť zahlédl ze zádi korábu paní, mnohem krásnější, neţ si ji představoval, a kdyţ mu ukázali rukavici, odpověděl, ţe tu právě nemá ţádné sokoly, takţe nepotřebuje ani rukavici, a jestliţe mu nechtějí paní vydat, aby se chystali k boji. Nikdo uţ

tedy na nic nečekal, jedni na druhé začali střílet šípy a divoce metat kameny a tak za ztrát na obou stranách dlouho bojovali.

Nakonec Gerbino shledal, ţe boj nikam nevede, i vzal jednu lodici, kterou přivezl ze Sardinie, zapálil ji a s oběma galérami ji přitáhl k boku korábu. Saracéni nahlédli, ţe se buď budou muset vzdát, anebo zahynout, dali přivést na palubu královskou dceru, naříkající v podpalubí, zavolali na Gerbina, a zatímco křičela o milost a o pomoc, usmrtili ji před jeho zraky a hodili ji do moře.

"Vezmi si ji," pravili, "dáváme ti, co mŧţeme a jak si to tvá věrnost zasluhuje."

Gerbino, vida jejich ukrutenství, dal přirazit k boku korábu, a nedbaje na šípy a kamení, jako by chtěl zemřít, vnikl navzdory všem na koráb, začal s mečem v ruce sekat hned do toho a hned do onoho Saracéna a počínal si nejinak neţ hladový lev, jenţ vpadl do stáda mladých býkŧ a hubí hned toho a hned onoho a ukájí svými zuby a drápy spíše svou zuřivost neţ hlad.

Mnoho Saracénŧ krutě zabil, a protoţe oheň na zapálené lodi se rozrŧstal, dovolil námořníkŧm, aby si kaţdý vzal, co mŧţe, jako svou mzdu, načeţ odešel z korábu, maje malou radost z vítězství, kterého na svých nepřátelích dobyl.

Dal potom vylovit mrtvolu oné krásné paní z moře, dlouho a hojnými slzami ji oplakával, a kdyţ se vrátil na Sicílii, dal ji s poctami pohřbít na maličký ostrov leţící skoro přímo proti Trapani. Poté se vrátil domŧ jako ten nejnešťastnější člověk pod sluncem.

Kdyţ se tuniský král dověděl, co se stalo, poslal ke králi Vilémovi své posly černě oděné, kteří si stěţovali, jak špatně byla dodrţena jeho záruka, a vyprávěli, co vše se zběhlo. Krále Viléma to silně rozezlilo, a protoţe neviděl cesty, jak odepřít vykonání spravedlnosti (čehoţ

se poslové doţadovali), dal Gerbina zajmout a sám ho odsoudil ke ztrátě hrdla, neboť nebylo ani jediného barona, který by se ho prosbami nesnaţil od toho odvrátit; v jeho přítomnosti byl pak Gerbino sťat, jeţto král Vilém chtěl raději zŧstat bez vnuka neţ být povaţován za krále, který nedodrţel slovo.

A tak bedně tedy oba milenci zahynuli zlou smrtí v několika dnech, aniţ okusili jakéhokoli plodu své lásky, jak jsem vám o tom vyprávěla.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Bratři zabijí Isabettě jejího milence, který se jí objeví ve snu a ukáţe, kde je zahrabán. Ona tajně vyhrabe jeho hlavu a dá si ji do bazalkového květináče. Protoţe však nad ní neustále pláče, bratři jí bazalku vezmou, ona pak brzy nato zemře ţalem.

Kdyţ dovedla Elisa svŧj příběh ke konci, král ji trochu pochválil a přikázal, aby vyprávěla Filomena. Ta, naplněna ještě lítostí nad ubohým Gerbinem a jeho paní, soucitně povzdechla a začala vyprávět.

Mŧj příběh, pŧvabné paní, nevypráví sice o lidech tak vysokého stavu, o jakých vyprávěla Elisa, nicméně nebude to příběh méně dojemný. Přivedla mi jej na mysl zmínka o Messině, kde se tento příběh udál.

V Messině tehdy ţili dva bratři, mladí lidé a kupci, kteří se stali velikými boháči po smrti svého otce pocházejícího ze San Gimignana, a ti měli sestru jménem Lisabetta. Byla to velmi hezká dívka, pěkných mravŧ, kterou ještě z nějakých dŧvodŧ nevdali.

Tito bratři měli nadto ve svém obchodě jistého mladíka z Pisy. Jmenoval se Lorenzo, vedl a vyřizoval všechny jejich záleţitosti, a protoţe byl velmi hezké postavy a velmi pŧvabný, stalo se, ţe si ho Lisabetta několikrát všimla a počala v něm mít neobyčejné zalíbení. Lorenzo to jednou i podruhé postřehl, zanechal všech svých milostných pletek a počal upínat svou mysl k ní, takţe neuplynulo mnoho vody a oba, líbíce se sobě navzájem, ujistili se o tom, a začali dělat to, co si kaţdý z nich nejvíce přál.

A co tak v tom pokračovali a dopřávali si tuze hezkých časŧ a slastí, přece jen nedokázali jednak tak tajně, aby jednou nejstarší z bratří nezpozoroval nic netušící Lisabettu, kdyţ šla do světnice, kde spal Lorenzo.

A ačkoli ho velice zamrzelo, co se dověděl, přece jen pojal rozváţný záměr - neboť to byl moudrý mladík -, počkal do rána, aniţ dal na sobě něco znát či aniţ se o tom zmínil slovem, a sám si v duchu promýšlel ledacos, co se týkalo této události.

Kdyţ pak nadešel den, pověděl bratřím, co viděl v noci, pokud jde o Lisabettu a Lorenza, a spolu s nimi se po dlouhém řádění shodl na tom, ţe přes to přejdou mlčky, aby jejich sestra nepřišla do hanby; ţe budou dělat, jako by nebyli nic viděli či zvěděli, a ţe si tak budou počínat do té doby, neţ budou moci bez nesnází a škody sprovodit ze světa tuto pohanu, neţ

bude ještě horší.

Drţeli se tedy tohoto plánu, tlachali a smáli se s Lorenzem, jak bylo jejich zvykem, aţ se jednou hodilo, ţe všichni tři bratři předstírajíce, ţe si vyjdou za město, vzali s sebou Lorenza.

Kdyţ pak přišli na jedno odlehlé a opuštěné místo a shledali, ţe se jim pro provedení záměru hodí, zabili Lorenza, jenţ se ničeho takového nenadal, a zahrabali ho tak, aby nikdo nic nepoznal. Nato se vrátili do Messiny a rozhlásili, ţe Lorenza kamsi poslali kvŧli jejich záleţitostem, čemuţ kaţdý lehce uvěřil, protoţe ho velmi často někam posílali.

Kdyţ se Lorenzo nevracel, Lisabetta se mnohokrát starostlivě na něho vyptávala bratrŧ, jeţto ji jeho dlouhá nepřítomnost znepokojovala, a tu se jednou stalo, kdyţ se po něm zase velmi naléhavě ptala, ţe jí jeden z bratří řekl:

"Co má tohle znamenat? Co máš s Lorenzem, ţe se na něho pořád ptáš? Budeš-li se na něho ještě ptát, dostaneš odpověď, jaká ti patří."

Zkormoucená a smutná dívka se tedy přestala na Lorenza ptát, dostala strach, sama nevědouc z čeho, a častokrát v noci volala Lorenza a prosila ho, aby přišel; mnohokrát v slzách si

stěţovala, ţe je Lorenzo tak dlouho pryč, nikdy se ani trochu nerozveselila a pořád jen čekala a čekala.

A tak se jedné noci přihodilo, kdyţ předtím opět tuze naříkala, ţe se Lorenzo nevrací, a kdyţ

v pláči nakonec usnula, ţe se jí Lorenzo zjevil ve snu; byl bledý, celý rozcuchaný a šaty měl potrhané a provlhlé.

"Ach Lisabetto," zdálo se jí, ţe říká, "ty mě pořád jen voláš, rmoutíš se, ţe jsem tak dlouho pryč, a krutě mě svými slzami obviňuješ. Věz proto, ţe se sem uţ nemohu vrátit, neboť onoho dne, kdy jsi mě viděla naposled, mě tví bratři zavraţdili."

Poté jí označil místo, kde ho zahrabali, řekl jí, aby ho uţ nevolala a nečekala, a zmizel.

Dívka se probudila, a protoţe přikládala vidění víru, hořce se rozplakala. Jeţto však neměla odvahu zmínit se bratřím o svém snu, rozhodla se, kdyţ ráno vstala - ţe se tajně pŧjde na označené místo podívat a ţe se tam přesvědčí, zda je pravda, co se jí zdálo; a sotvaţe dostala svolení vyjít si trochu pro rozptýlení za město, vydala se, jak nejrychleji mohla, na místo spatřené ve snu - a kdyţ tu v doprovodu jedné ţeny, jeţ uţ předtím bývala u nich a jeţ věděla o všech jejích záleţitostech, pak odhrabala trochu suchého listí, začala kopat v místech, kde se jí zdála pŧda méně tvrdá.

Po chvilce kopání vskutku našla tělo svého ubohého milence - nebylo ještě nijak porušené a rozloţené - a na vlastní oči se přesvědčila, ţe její vidění bylo pravdivé.

Rázem ji přivedl takový ţal, jaký ţádná ţena nepoznala, ale protoţe viděla, ţe je tu jakýkoli pláč zbytečný, byla by ráda odnesla mrtvolu, aby jí opatřila vhodnější hrob. Vidouc však, ţe to není moţné, oddělila noţem, jak dovedla nejlépe, hlavu od trupu, zavinula ji do šátku, a kdyţ tělo opět zasypala, dala hlavu sluţebné do zástěry, odešla odtud, aniţ ji kdo spatřil, a vrátila se domŧ.

Tam se s hlavou zavřela ve své světnici, dlouho a hořce nad ní plakala, celou ji umyla svými slzami a celou ji tisícerými polibky zulíbala.

Potom vzala veliký a krásný květináč, do jakých se sází majoránka nebo bazalka, vloţila do něho onu hlavu, zahalenou do pěkné hedvábné látky, nasypala na ni prsť, do té vsadila několik odnoţí překrásné salernské bazalky a nezalévala ji nikdy ničím jiným neţ rŧţovou vodou či vodou z květu pomerančového anebo svými slzami. A jejím obyčejem se stalo sedávat neustále u tohoto květináče a touţebně na něj hledět, neboť skrýval jejího Lorenza; nejdříve naň dlouho touţebně hleděla, pak se nad ním sklonila, počala hořekovat a plakala tak dlouho, aţ byla bazalka slzami celá smočená.

Jednak dlouhým a neustálým pěstěním, jednak proto, ţe prsť

vyţivovala tlející hlava uloţená v ní, vyrostla bazalka časem v překrásnou vonnou květinu. A protoţe dívka vytrvale pokračovala ve svým zvyku, sousedé ji častokrát přitom spatřili a hned to také pověděli jejím bratřím, ţasnoucím, proč dívčina krása vyprchává a proč dívka vyhlíţí tak, jako by jí oči vymizely z hlavy.

"Všimli jsme si," řekli jim, "ţe se chová tak a tak."

Bratři, slyšíce a vidouce to, ji za to několikrát vyplísnili, a kdyţ to nijak nepomáhalo, dali jí tajně květináč odnést.

Dívka květináč marně hledala, a kdyţ ho nenalezla, převelice prosila a chtěla jej zpět, ale jeţto se to nestalo, nepřestávala kvílet a slzet, onemocněla a během své nemoci nechtěla nic jiného neţ květináč.

Mladíci se velmi divili tomu neustále opakovanému přání, i zatouţili podívat se, co v květináči je. Vysypali tedy prsť a spatřili látku a v ní hlavu, jeţ nebyla ještě tak zetlelá, aby podle kučeravých vlasŧ nepoznali, ţe je to hlava Lorenzova. Tuze nad tím uţasli a dostali strach, aby se to někdo nedověděl; zahrabali proto hlavu, aniţ se o tom někomu zmínili, opatrně opustili Messinu - kdyţ tu zařídili vše potřebné pro chod jejich obchodu - a odjeli do Neapole.

Dívka nepřestávala plakat, pořád jen chtěla svŧj květináč - a v pláči zemřela. Tak skončila její nešťastná láska.

Za nějaký čas, kdyţ tato věc vešla ve známost mnoha lidí, sloţil kdosi onu píseň, jeţ se zpívá dodnes; totiţ: Kdopak byl ten špatný křesťan, který mi květináč vzal... a tak dále.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Andreuola miluje Gabriotta. Vypravuje mu sen, který se jí zdál, a zatímco on jí vypravuje svŧj sen, zemře jí v náručí. V té chvíli, kdy ho se sluţebnou odnáší do domu, padne však do rukou signorie a vypoví, jak se celá věc zběhla. Podesta ji chce znásilnit, Andreuola se mu vzepře, a kdyţ je posléze uznána nevinnou, doví se o tom, co se přihodilo, její otec a ten ji vysvobodí ze ţaláře. Andreuola však odmítne ţít nadále mezi světskými lidmi a odejde do kláštera.

Příběh, který vyprávěla Filomena, se paním převelice líbil i proto, ţe mnohokrát slyšely zpívat onu píseň, ale nikdy se nemohly

dovědět, proč byla sloţena, ačkoli se po tom pídily. Král pak, kdyţ vyslechl konec příběhu, uloţil Pamfilovi, aby pokračoval ve vyprávění, a ten začal:

Sen, o němţ byla řeč v předchozím příběhu, mi skýtá látku k jinému vyprávění, o němţ je zmínka o dvou snech: šlo v nich o věc, jeţ se měla stát, podobně jako šlo v onom snu o věc, která se jiţ stala, a sotvaţe si je ti, kterým se zdály, vypověděli, oba sny se splnily. Vězte, laskavé paní, ţe údělem kaţdého člověka je vidět ve snu rŧzné věci. Pokud člověk, jemuţ se něco zdá, spí, má všechny sny za pravdivé. Kdyţ však procitne, má za pravdivé jen některé sny, některé pak za pravděpodobné a některé za naprosto nepravdivé.

Jeţto se však mnohdy některé sny splní, jsou lidé, kteří věří snŧm zrovna tak, jako věří věcem, které spatřili v bdělém stavu. Radují se pak ze svých snŧ nebo jsou z nich zarmouceni podle toho, zda na jejich základě v něco doufají, nebo se něčeho bojí. Jsou však ale naopak i takoví lidé, kteří ţádnému snu nevěří, leda tehdy, kdyţ upadnou do nebezpečí, jeţ jim bylo snem předpověděno. Nechválím ani ty prvé, ani ty druhé lidi, jeţto všechny sny nejsou vţdycky pravdivé a jeţto všechny sny nejsou také falešné. Ţe není pravda všecko, co se nám zdá ve snu - o tom se mohl přesvědčit kaţdý z vás, a ţe všechny sny nejsou nepravdivé, to před chvílí ukázala ve svém příběhu Filomena, coţ vám chci ukázat ve svém příběhu i já, jak

uţ jsem řekl. Jsem toho mínění, ţe ten, kdo ctnostně ţije a jedná, nemusí se nikdy bát nějakého nepříznivého snu a nemusí kvŧli němu upouštět od svých dobrých záměrŧ. Ten, kdo však ţije zvrhle a špatně, nikdy nemá věřit snŧm, i kdyţ se mu zdají sny příznivé a takové, jeţ

ho povzbuzují v jeho špatnosti. Má jim věřit jedině tehdy, zdá-li se mu pravý opak. Začněmeţ

však jiţ vyprávět.

V městě Brescii ţil jednou jeden šlechtic jménem Negro da Ponte Carraro, jenţ měl několik dětí a mezi nimi i dceru jménem Andreuolu. Byla mladá, krásná a dosud neprovdaná, a tak se stalo, ţe se zamilovala do jednoho svého souseda, jenţ slul Gabriotto, a ač byl nízkého pŧvodu, přece jen vynikal hezkými mravy a měl hezkou a líbeznou postavu. S podporou a pomocí domácí sluţky se Andreuole podařilo, ţe se Gabriotto nejenom dověděl, kdo ho miluje, ale ţe se také velmi často dostal k potěše obou do krásné zahrady Andreuolina otce a zde se stali tajně manţelem a manţelkou, aby jejich radostnou lásku nemohlo rozloučit nic, leda smrt. Co tak pokračovali ve svých kradmých schŧzkách, stalo se jednou v noci, ţe Andreuola měla sen, ţe je s Gabriottem v zahradě a ţe ho drţí v náručí, z čehoţ mají oba převeliké potěšení, a jak tak se jí zdá, ţe jsou spolu, uviděla náhle ve snu vystupovat z jeho těla cosi temného a hrozného, co nemělo ţádný tvar a co nemohla rozpoznat; pojednou to Gabriotta uchopilo, nesmírnou silou jí ho to vyrvalo z náručí, ačkoli Gabriotta bránila, propadlo se to s ním do země a více se uţ neukázalo ani ono zjevení, ani Gabriotto. Andreuole to pŧsobilo velikou a nevýslovnou bolest, aţ se z ní probudila. A třebaţe se radovala, kdyţ procitla, ţe není pravda, co se jí zdálo, přece jen dostala strach z toho, co ve snu spatřila.

Příští noci proto, kdyţ k ní chtěl Gabriotto přijít, vynaloţila vše moţné, aby Gabriotto toho večera nechodil; vidouc však, ţe Gabriotto je k tomu pevně rozhodnut, nechtěla, aby ji podezříval z něčeho jiného, a přijala ho tedy příští noci ve své zahradě. Natrhala mnoho bílých a červených rŧţí, které právě kvetly, a šla si s ním sednout k překrásnému a prŧzračnému vodotrysku, který byl v zahradě. Velmi dlouho a velmi mnoho se tu oba těšili jeden z druhého, ale tu se Gabriotto Andreuoly optal, proč mu minulého dne bránila, aby přišel.

Dívka mu pověděla, co se jí zdálo předtím v noci, a řekla mu i o tom, jaký strach z toho snu dostala.

Gabriotto slyše tato slova, dal se jim do smíchu a řekl, ţe je velká pošetilost dávat snŧm nějakou víru, jeţto sny vznikají z přejedení anebo z hladu, a ţe se den co den ukazuje, jak jsou všechny plané. Poté dodal:

"Kdybych se měl řídit podle snŧ já, pak bych sem nebyl měl vŧbec chodit - ani ne však kvŧli tomu, co se zdálo tobě, jako kvŧli tomu, co se zdálo právě této noci mně. Měl jsem sen, ţe dlím v krásném a pŧvabném lese. Přišel jsem tam na lov a ulovil jsem tak hezkou a tak milou srnu, jakou jsem ještě nikdy neviděl. Zdálo se mi, ţe je bělejší neţ sníh, a zakrátko byla tak krotká, ţe se ode mne nechtěla hnout ani na krok. Ačkoli jsem ji však v tom snu měl tak rád, přece jen jsem jí dal kolem krku zlatý řetěz, aby mě nikdy neopustila, a tento zlatý řetěz jsem nepustil z ruky.

Zdálo se mi pak dál, ţe jednou ta srna odpočívala a poloţila mi hlavu do klína. V té chvíli, kde se vzal tu se vzal, objevil se vyhladovělý chrt černý jako uhel a nahánějící hrŧzu. Hnal se ke mně a já mu v tom nekladl ţádný odpor. Zdálo se mi, ţe se jeho tlama zahryzla do mé

hrudi po levé straně a tak dlouho hlodala, aţ se prokousala k srdci, jeţ mi pak ten chrt vyrval a odnesl. Zabolelo mě to tak, ţe to přervalo mŧj sen, a sotva jsem procitl, ţe jsem se ihned rukou ohledával po levé straně hrudi, zda tam něco nemám. Kdyţ

jsem tu však ţádnou ránu nenalezl, musel jsem se sám sobě smát, ţe jsem tam něco hledal.

Ale tohle nic neznamená. Takových snŧ a ještě hroznějších jsem uţ měl spoustu a nikdy se kvŧli nim nic více ani nic míň nepřihodilo. Nestarejme se proto o sny a mysleme na to, aby nám bylo dobře."

Dívka tuze vyděšená tím, co se jí zdálo, byla ještě polekanější, kdyţ uslyšela sen Gabriottŧv, jeţto nechtěla, aby Gabriotto měl kvŧli ní mrzutou náladu, zatajila své obavy, jak jen mohla, jala se Gabriotta objímat a horoucně líbat, coţ jí Gabriotto oplácel. I kdyţ však dělala, ţe je veselejší neţ obvykle, přesto měla neustále strach z něčeho - nevědouc z čeho -, co chvíli se Gabriottovi zadívala do obličeje a několikrát se také rozhlédla po zahradě, zda ze tmy neuvidí přicházet cosi černého.

Trávili tedy spolu takto večer, kdyţ tu Gabriotto náhle zhluboka vydechl, objal Andreuolu a pravil:

"Běda, duše má, pomoz mi, neboť umírám."

Sotvaţe vypravil ze sebe tato slova, klesl do trávy.

Kdyţ dívka viděla, ţe se zhroutil, poloţila si jeho hlavu na klín a v pláči pravila:

"Co ti je, mŧj sladký pane?"

Gabriotto jí však neodpověděl. Zalit potem, těţce supěl a zanedlouho opustil tento svět navţdy.

Mŧţete si pomyslit, jak těţká a bolestná to byla chvíle pro Andreuolu, milující Gabriotta více neţ sebe samu. Nesmírně se rozplakala, neustále ho marně volala, ale kdyţ ho pak ohledala na všech částech těla a shledala, ţe je úplně studený, pochopila, ţe je navţdy mrtev, a nevědouc, co dělat a co říci, šla v slzách a plna úzkosti zavolat sluţebnou, zasvěcenou do této lásky, aby jí odhalila své neštěstí a svou bolest.

Obě dvě hodnou chvíli lkaly nad mrtvou tváří Gabriottovou, aţ posléze dívka pravila sluţebné:

"Kdyţ mi Pánbŧh vzal Gabriotta, nechci ţít ani já. Neţ se však sprovodím ze světa, chci, abychom se nějakým přiměřeným zpŧsobem postaraly, aby byla uchována má čest a naše tajná láska a aby bylo pohřbeno toto tělo, jeţ opustila tak líbezná duše."

Sluţka nato odvětila:

"Dceruško milá, to neříkej, ţe se chceš sprovodit ze světa. Kdyby ses zabila, ztratila bys milého na onom světě právě tak, jako jsi ho ztratila zde, a dostala by ses do pekla, kam jeho duše určitě nepřišla, neboť to byl hodný jinoch. Bude lépe, kdyţ se uklidníš a budeš

myslet na to, abys modlitbami a jinými dobrými skutky pomohla jeho duši, je-li obtíţena nějakým hříchem a je-li toho tedy potřeba. Pohřbít ho mŧţeme neprodleně zde v zahradě a nikdo se o tom nikdy nedoví, jeţto nikdo neví, ţe sem někdy chodíval. Nechceš-li ho však pohřbít zde, vynesme ho před zahradu a nechme ho tam leţet. Zítra ráno ho lidé najdou, odnesou ho do jeho domu a jeho příbuzní ho dají pohřbít."

Ačkoli dívka neustále plakala a její srdce překypovalo bolestí, přece jen naslouchala radám své sluţebné, a protoţe nesouhlasila s první radou, které se jí dostalo, rozhovořila se o druhé:

"Pánbŧh nedopusť, abych strpěla, aby mŧj manţel a člověk, kterého jsem měla tak ráda a který mi byl tak drahý, byl zahrabán jako nějaký pes anebo zanechán na zemi na ulici.

Oplakala jsem ho jiţ já a postarám se, aby ho oplakali i jeho příbuzní. A vím uţ, co uděláme."

Poté poslala pro kus hedvábí, jeţ měla v truhlici, a kdyţ jej sluţka přinesla, rozprostřela jej na zemi a spolu se sluţkou na něj poloţila Gabriottovu mrtvolu, načeţ mu poloţila hlavu na podušku, s pláčem mu zavřela oči a ústa, z rŧţí mu uvila věnec, a kdyţ jej zasypala rŧţemi, které spolu se sluţebnou natrhala, pravila:

"K vratŧm jeho domu je odtud nedaleko. Kdyţ jsme ho takto vyzdobily, odneseme ho tam samy a poloţíme ho před ně. Brzy uţ bude den a Gabriotta odnesou. A i kdyţ to nebude útěchou pro jeho rodinu, bude to útěchou aspoň té, jíţ zemřel v náručí."

Po těchto slovech se znovu nesmírně rozplakala, vrhla se mu na tvář a dlouho, dlouho prolévala slzy. Jeţto jiţ svítalo a sluţebná jí tuze domlouvala, povstala, stáhla si z prstu prsten, který jí dal Gabriotto, kdyţ se s ní oţenil, navlékla mu jej na prst a s pláčem pravila:

"Mŧj drahý pane, vidí-li v této chvíli mé slzy tvá duše, jeţ odešla z tohoto těla, v němţ

nezŧstalo ani vědomí, ani cit, přijmi vlídně poslední dar té, kterou jsi zaţiva tolik miloval."

Po těchto slovech klesla v mdlobách na mrtvolu, a kdyţ po chvíli nabyla opět vědomí, povstala, spolu se sluţebnou chopila se hedvábí, na němţ Gabriotto leţel, poté obě vyšly s ním ze zahrady a zamířily k jeho domu.

V té chvíli se však stalo, ţe se tudy ubírali tři biřici podesty, jeţto se někde něco přihodilo, přistihli Andreuolu se sluţebnou nesoucí mrtvolu a obě jali.

Andreuola dychtila více po smrti neţ po ţivotě, a proto, kdyţ poznala biřice signorie, bez meškání jim pravila:

"Vím, kdo jste, a vím také, ţe by mi pranic nepomohlo, kdybych se pokusila prchnout. Ráda s vámi pŧjdu na signorii a tam vypovím, co a jak se stalo. Jeţto však se chovám poslušně, nechť se nikdo z vás neopováţí dotknout se mne či dotknout se něčeho na této mrtvole, jestli nechce, abych proti němu vznesla ţalobu."

Nikdo z biřicŧ se jí proto ani nedotkl a Andreuola se s Gabriottovou mrtvolou odebrala do paláce.

Kdyţ se o této události dověděl podesta, vstal, zavolal si Andreuolu do komnaty a jal se vyptávat, co se přihodilo. Poté dal lékaři prozkoumat, zda nebyl onen ubohý muţ zavraţděn

jedem či jinak - všichni však potvrdili, ţe nikoli, ale ţe se Gabriottovi provalil u srdce nějaký nádor a ten ţe ho zadusil.

Podesta z toho usoudil, ţe se Andreuola provinila celkem nepatrně, a snaţil se jí dát najevo, ţe jí daruje to, co jí nemohl prodat: řekl, ţe ji osvobodí, bude-li mu po vŧli. A jeţto nemohl dosáhnout ničeho slovy, neohlíţel se na slušnost a chtěl ji znásilnit. Rozhořčení, jeţ v Andreuole vzplálo, jí dodalo takové síly, ţe se srdnatě bránila a ţe s potupnými a pohrdavými slovy podestu odrazila.

Mezitím však nastal den a celá tato událost se donesla k messeru Negrovi. K smrti zarmoucen vypravil se s četnými svými přáteli do paláce, a kdyţ se o všem dopodrobna dověděl od podesty, s nářkem ţádal, aby mu byla dcera vrácena.

Podesta se chtěl sám obvinit z násilí, které jí chtěl učinit, neţ ho obviní ona sama, chválil proto zprvu dívku a její vytrvalost, a aby dokázal to, přiznal se posléze, co udělal. A řekl také, ţe k ní zahořel mocnou láskou, kdyţ viděl, jak se znamenitě drţí, pročeţ by ji prý - nehledě na to, ţe měla manţela tak nízkého rodu - rád pojal za svou choť, kdyby to jemu, jenţ je jejím otcem, a také jí bylo vhod.

Během tohoto rozhovoru předstoupila však před svého otce Andreuola, s pláčem se k němu vrhla a pravila:

"Otče mŧj, myslím, ţe není třeba, abych vám vyprávěla historii o své opováţlivosti a o svém neštěstí, neboť jste o tom jistě slyšel a znáte je. Proto vás pouze pokorně prosím, jak nejlépe dovedu, abyste mi odpustil mŧj poklesek - ţe jsem si bez dovolení vzala za muţe toho, kdo se mi nejvíc líbil. Neţádám od vás tu milost, aby mi byl darován ţivot, chtěla bych však zemřít jako vaše dcera, a nikoli jako váš nepřítel."

Poté se mu s pláčem vrhla k nohám.

Messer Negro byl uţ stár a byl to člověk povahy mírné a laskavé; rozplakal se proto, kdyţ

slyšel tato slova, v slzách zdvihl dceru něţně ze země a pravil:

"Dceruško milá, bylo by mi bývalo mnohem milejší, kdybys byla měla takového manţela, jenţ by se k tobě podle mého zdání hodil. Kdyţ uţ sis však vzala takového, jaký se líbil tobě, byl by se jistě líbil i mně, a proto mě bolí, ţe jsi měla ke mně tak malou dŧvěru, ţe jsi ho přede mnou tajila - a ještě víc mě trápí, kdyţ vidím, ţes ho ztratila, dřív neţ jsem se o tom mohl dovědět. Kdyţ uţ se to však stalo, prokáţi mu i po smrti - abys byla klidná - to, co bych mu byl rád prokázal i zaţiva: budu ho ctít jako svého zetě."

Poté se obrátil k svým dětem a příbuzným a kázal jim, aby vypravili Gabriottovi veliký a ctný pohřeb.

Mezitím se sem sběhlí příbuzní a příbuzné Gabriotta, kteří se uţ dověděli, co se stalo, a byli tu téţ skoro všichni muţi a všechny ţeny z celého města. Gabriottova mrtvola na Andreuolině hedvábí byla vystavena se všemi jejími rŧţemi uprostřed nádvoří a byla zde oplakávána nejenom Andreuolou a Gabriottovými příbuznými, ale skoro všemi paními z celého města a mnoha muţi. Kdyţ pak byl Gabriotto odnášen ze dvora, nesli jej nikoli jako sprostého člověka, ale jako urozeného pána ti nejvznešenější měšťané na ramenou aţ k hrobu.

Za několik dní nato opětoval podesta svou ţádost, ale kdyţ to messer Negro řekl své dceři, nechtěla o tom ani slyšet. Odešla se svou sluţebnou jako řeholnice do kláštera, aniţ jí v tom otec odporoval, a ţila pak ctně v tomto klášteře, tuze proslulém zboţností, ještě velmi dlouho.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Simona miluje Pasquina. Kdyţ jsou jednou spolu v zahradě, Pasquino si tře šalvějový list o zuby a zemře. Simona je uvězněna, a kdyţ chce ukázat soudci, jak zemřel Pasquino, a tře si šalvějový list o zuby, zemře rovněţ.

Kdyţ se Pamfilo zhostil své povinnosti vyprávět příběh, neprojevil král praţádný soucit s Andreuolou; pohlédl na Emilii a dal jí tak najevo, ţe by byl rád, aby pokračovala ve vyprávění po zpŧsobu těch, kteří vyprávěli před ní. Emilia bez otálení začala: Drahé druţky, příběh, který vyprávěl Pamfilo, mě nutká, abych vám vyprávěla o události, jeţ

se zcela podobá jeho příběhu. Právě tak jako Andreuola ztratila i ta, o níţ vám budu vyprávět, svého milence a právě tak jako Andreuola osvobodila se i tato u soudu, kdyţ byla jata, avšak nikoli mocí či ctností, ale nenadálou smrtí. Jak uţ zde bylo několikrát řečeno, Amor sice rád přebývá v palácích urozených lidí, ale neodmítá přesto nikterak vládnout v příbytcích chudých a dává v nich někdy pocítit svou moc podobně, jako se nechává uctívat a jako je obáván - jakoţto nejmocnější vládce - u těch nejbohatších. To se větším dílem - i kdyţ ne docela - ukáţe v mém příběhu, s nímţ se ráda vrátím do našeho města, od něhoţ jsme se dnes při vyprávění o všelijakých věcech daleko vzdálili a zatoulali se do rŧzných končin světa.

Není tomu ještě tak dávno - ţila ve Florencii dívka velmi hezká a tuze zpŧsobná na svŧj stav, neboť byla dcerou chudého otce. Jmenovala se Simona. A třebaţe si musela vydělávat vlastníma rukama na ţivobytí a opatřovat si na chléb předením vlny, nebyla přece jen zase tak ušlápnuté mysli, aby se neosmělila přijmout do svého nitra Amora jenţ uţ po dlouhou dobu dával najevo, ţe tam chce proniknout pomocí líbezných zpŧsobŧ a slov jednoho jinocha, který nebyl vyššího rodu neţ ona a který jí přinášíval od svého mistra vlnu na předení.

Vpustila ho tedy do svého nitra v líbezné podobě tohoto jinocha, do něhoţ se zamilovala a jemuţ bylo jméno Pasquino. Třebaţe však po něm nesmírně touţila, přece jenom při kaţdém kusu upředené vlny, který navíjela na cívku, vyráţela z hrudi tisíceré vzdechy ţhavější neţ

oheň a neustále myslela přitom na toho, jenţ jí tuto vlnu k předení přinesl. Pasquino pak na druhé straně se zase začal pojednou velmi starat, aby vlna jeho mistra byla dobře upředena, jako by měl tkát celý kus sukna jenom z té vlny, kterou upředla Simona, a zabýval se Simonou daleko horlivěji a starostlivěji neţ kteroukoli jinou pradlenou.

Pasquino se o ni tedy starostlivě zajímal. Simona se radovala z toho, ţe se o ni tak stará, a tu se stalo, ţe si Pasquino dodal více smělost i, neţ jakou projevoval předtím, a Simona ţe zaplašila z velké části strach a stud, který obvykle jevila, a ţe se spolu sdruţili k společným slastem. Zalíbily se jemu i jí do té míry, ţe jeden nečekal, aţ ho k ním vyzve druhý, ale vybízeli se k nim navzájem, ba předstihovali se v nich.

A co tak den ze dne plál ţár jejich lásky stále víc a víc, stalo se, ţe Pasquino řekl Simoně, ţe si z celého srdce přeje, aby Simona

našla nějaký zpŧsob dostat se do zahrady, kam ji zamýšlel zavést, aby tam bez všech nesnází mohli být pospolu, jak se jim bude chtít.

Simona řekla, ţe to ráda udělá, a jedné neděle po obědě namluvila svému otci, ţe si chce dojít pro odpustky ke svatému Galiu, a s jednou svou druţkou, které přezdívali Lagino, to jest Flaška, se vypravila do zahrady, kterou jí Pasquino naznačil. Zde ho zastihla s jedním jeho kamarádem - slul Puccino, ale přezdívali mu Stramba, to jest Špunt -, a kdyţ tento Špunt začal snout milostné pletky s Flaškou, zanechal Pasquino se Simonou Strambu s Laginou v jedné části zahrady a uchýlili se do druhé části, aby se tu oddali svým slastem.

V té části zahrady, kam odešel Pasquino se Simonou, rostl převeliký a krásný šalvějový trs.

Usedli u něho, dlouho se tu oddávali rozkoši, a kdyţ tak spolu rozmlouvali o svačině, kterou zamýšleli v této zahradě v klidu sníst, obrátil se Pasquino k onomu velkému trsu šalvěje, utrhl z něho list a začal si jím třít zuby a dásně řka, ţe šalvěj je tuze dobře očišťuje od všeho, co na nich zŧstalo po jídle. Třel si je ještě nějakou chvíli, pak se vrátil k rozhovoru o svačině, o níţ

mluvil uţ dříve, ale mnoho toho uţ nenapovídal - neboť najednou zbledl v obličeji, načeţ

začal pozbývat zrak i řeč a krátce nato zemřel.

Simona vidouc, co se stalo, spustila nářek a křik a jala se volat Strambu a Laginu. Ti k ní rychle přiběhli, a kdyţ Stramba spatřil, ţe Pasquino je nejenom mrtvý, ale ţe uţ celý opuchl a ţe mu v obličeji i po těle naskákaly temné skvrny, dal se do křiku:

"Hanebná ţenštino, tys ho otrávila!"

Ztropil tu takový povyk, ţe ho uslyšelo mnoho lidí, kteří bydlili poblíţ zahrady; hned se běţeli podívat, co je to tu za rámus, a kdyţ spatřili mrtvého a opuchlého Pasquina a slyšeli Strambu naříkat a obviňovat Simonu, ţe ho úkladně otrávila, usoudili všichni, ţe je tomu tak, jak Stramba říká, tím spíše, ţe Simona z bolesti nad nenadálou událostí, která jí odňala milence, byla téměř bez sebe a nedokázala se hájit. Jali ji, třebaţe neustále tuze hořekovala, a odvedli ji do podestova paláce.

Jeţto Špunt, Břichopas a Protiva, Pasquinovi přátelé, kteří se k tomu přichomýtli, dŧtklivě naléhali, aby byla vznesena neprodleně ţaloba, jal se sudí bez meškání vyslýchat Simonu, a protoţe mu nešlo na rozum, ţe by se byla v této věci provinila či jednala s nějakým zlým úmyslem, chtěl v její přítomnosti ohledat mrtvého a místo i příčinu jeho smrti, o níţ mu vypravovala, jeţto z jejich slov nemohl pořádně porozumět, jak se to vlastně stalo.

Dal tedy v tichosti dovést Simonu tam, kde stále ještě leţela Pasquinova mrtvola naduřelá jako bečka, vydal se tam rovněţ, a kdyţ ke svému údivu zhlédl mrtvolu, otázal se Simony, jak se věc zběhla.

Ta přistoupila k trsu šalvěje, a kdyţ znovu pověděla vše, co uţ předtím vyprávěla sudímu, takţe mohl pochopit, co se vlastně událo, učinila to, co udělal předtím Pasquino, a jala se třít jeden šalvějový list o zuby. Špagát, Břichopas, Protiva a ostatní přátelé a druzi Pasquinovi se tomu v přítomnosti soudcově smáli, prohlašovali její slova za nesmyslné a plané tlachy a ještě tvrději ji obviňovali ze zlých úmyslŧ. Zatímco ţádali, aby tato špatnost byla potrestána hranicí, chuděra Simona, zdrcena bolestí nad ztrátou milence a strachem před trestem, který poţadoval Stramba, třela si zuby šalvějí a k velikému úţasu všech přítomných vzala náhle stejný konec jako předtím Pasquino.

Jak šťastné duše, ţe se jim podařilo skoncovat v týţ den nejen horoucí lásku, ale i smrtelný ţivot! Ještě větší štěstí však vás potkalo v tom, ţe jste se pospolu odebrali na táţ místa. A největší vaše štěstí tkví v tom, mŧţete-li se milovat na onom světě, a mŧţete-li se milovat tak,

jak jste se milovaly tady. Daleko nejšťastnější však byla duše Simonina - pokud to mŧţeme posoudit my, kteří jsme ji přeţili -, neboť Štěstěna nepřipustila, aby její nevinnost podlehla svědectví nějakého Špunta a Břichopasa a Protivy, nějakých česačŧ vlny či ještě sprostších lidí, a našla jí počestnější cestu: jak smrtí - milencovým údělem - uniknout jejich pohaně a následovat duši svého Pasquina, kterého tolik milovala.

Soudce - stejně jako všichni, kteří tu stáli - byl událostí všecek ohromen a nevěděl, co počít, dlouho stál nad Simonou. Kdyţ si vše lépe rozváţil, řekl:

"Zdá se, ţe tato šalvěj je jedovatá, coţ se u šalvěje obvykle nepřihází. Aby však uţ nemohla nikomu jinému ublíţit tímto zpŧsobem, nechť je vymýcena do kořene a vrţena do ohně."

Hlídač zahrady se v přítomnosti soudcově hned do této práce pustil, a sotvaţe veliký trs padl, objevila se příčina smrti ubohých milencŧ. Pod trsem této šalvěje totiţ ţila nesmírně veliká ropucha, jejíţ jedovatý dech - jak všichni soudili - šalvěj otrávil. Jeţto pak se nikdo neodváţil k ropuše přiblíţit, nakladli kolem ní roští a spolu s šalvějí spálili. Tím bylo řízení messera sudího o smrti chudáka Pasquina skončeno. Špunt, Břichopas, Guccio, Špindíra a Protiva pohřbili pak obě naduřelé mrtvoly v kostele svatého Pavla, jehoţ byli - Pasquino i Simona farníky.

PŘÍBĚH OSMÝ

Girolamo miluje Salvestru. Na prosby matčiny vydá se do Paříţe, a kdyţ se vrátí, shledá, ţe Salvestra se provdala. Vnikne tajně do jejího domu a zemře po jejím boku. Kdyţ pak je odnášen do kostela, zemře vedle jeho mrtvoly i Salvestra.

Kdyţ Emilia dokončila svŧj příběh, začala Neifile na rozkaz králŧv takto vypravovat: Po mém soudu, ctné paní, je mnoho takových lidí, kteří znají méně neţ ostatní lidé, ale přesto se domnívají, ţe znají více, a proto se často opováţlivě protiví nejen lidským radám, ale i přirozenosti věcí. Z této opováţlivosti vzešlo uţ mnoho všelijakého zla, ale ještě nikdy nikdo neviděl, aby z ní vzešlo nějaké dobro. A protoţe ze všech přirozených sklonŧ nejméně snáší radu nebo odpor láska, jeţ bývá takové povahy, ţe se spíše sama v sobě stráví, neţ by se dala moudrou úvahou vyvrátit, napadlo mě povědět vám příběh o paní, která se snaţila být chytřejší, neţ se slušelo, neţ byla a neţ také snesla věc, v níţ zamýšlela ukázat svŧj dŧvtip.

Myslela si, ţe vyrve ze zamilovaného srdce lásku, kterou tam snad vštípily hvězdy, ale současně s láskou se jí ze synova těla podařilo vyrvat i duši.

Jak vypravují staří pamětníci, ţil v našem městě jeden velikánský a bohatý obchodník, jenţ

slul Leonardo Sighieri a měl se svou paní syna jménem Girolamo; brzy pro jeho narození však - urovnav náleţitě své záleţitosti - odešel na onen svět.

Jeho jmění spravovali dobře a poctivě hošíkovi poručníci společně s jeho matkou. Hoch vyrŧstal s dětmi ostatních sousedŧ a s nikým se tak nespřátelil jako s dcerou jednoho krejčího, jeţ byla v jeho věku a ţila v téţe ulici jako on. S přibývajícím věkem se ale zvyk změnil v tak velikou a tak horoucí lásku, ţe Girolamo se necítil dobře, jestliţe neviděl ono děvče - a nutno říci, ţe ona ho nemilovala o nic méně neţ on ji.

Kdyţ si toho všimla hochova matka, začasté ho za to peskovala a kárala. Jeţto si však Girolamo nedal říci, stěţovala si na to hochovým poručníkŧm, a protoţe se domnívala, ţe pro veliké synovo bohatství nemŧţe tlusté nacpat do tenkého, pravila jim:

"Náš hoch, jemuţ není ještě ani čtrnáct let, je zamilován do dcery jednoho krejčího v našem sousedství; jmenuje se Salvestra, a kdyby mu byla stále na očích, jistě by si ji jednoho dne vzal za manţelku,

aniţ by se o tom někdo dověděl, a já pak bych nebyla do smrti veselá. Kdyby viděl, ţe se provdala za jiného, moţná ţe by se pro ni utrápil, a proto - podle mého zdání - by se to mělo předejít a měli byste ho poslat někam daleko odtud za obchodními záleţitostmi - neboť bude-li pryč a neuvidí ji dlouho, sejde mu z mysli a my mu pak budeme moci dát za manţelku nějakou dívku dobrého rodu."

Poručníci pravili, ţe paní dobře mluví a ţe sami učiní, co jen budou moci; zavolali si proto hocha do obchodu a jeden z poručníkŧ se s ním jal velmi laskavě rozmlouvat.

"Milý synku, jsi uţ skoro dospělý a bude dobře, začneš-li se sám starat o své záleţitosti. Byli bychom proto rádi, kdyby ses na nějaký čas vypravil do Paříţe; uvidíš tam, jak se obchoduje s velkou částí tvého jmění, nehledě k tomu, ţe tam nabudeš lepších a zvedenějších mravŧ a ţe se tam z tebe stane pořádný člověk spíše neţ tady, protoţe tam uvidíš velké pány a mnoho baronŧ a mnoho všelijakých šlechticŧ. Nu, a aţ si tam osvojíš jejich mravy, mŧţeš se zase vrátit domŧ."

Chlapec ho pozorně vyslechl a stroze mu odpověděl, ţe se mu do něčeho takového nechce, jeţto kvŧli těmto věcem mŧţe zŧstat ve Florencii stejně dobře tak jako ostatní.

Znamenití muţové vyslechli jeho slova a začali mu domlouvat ještě víc; kdyţ však z něho nemohli dostat ţádnou jinou odpověď, pověděli to matce. Tu to nesmírně rozlítilo a tuze vyplísnila hocha nikoli ovšem proto, ţe nechce jít do Paříţe, ale proto, ţe je zamilovaný. Poté ho začala zase vlídnými slovy chlácholit a mazlit se s ním - a přitom ho sladce prosila, aby se podrobil a učinil to, co chtějí poručníci. Podařilo se jí napovídat mu toho tolik, ţe hoch souhlasil s tím, ţe se vydá do Paříţe na jeden rok - nikoli déle -, a tak se také stalo.

Ohnivě zamilovaný Girolamo se tedy odebral do Paříţe a rŧznými odklady tam byl zdrţován po dva roky. Kdyţ se odtud vrátil - zamilovanější neţ předtím -, shledal, ţe jeho Salvestra se provdala za jednoho dobrého mladého muţe, který vyráběl stany, a nadmíru ho to zkormoutilo. Vida však, ţe jinak uţ být nemŧţe, snaţil se sám sebe nějak uspokojit, a kdyţ

vyslídil, kde paní přebývá, procházel se často podle zvyku zamilovaných jinochŧ před jejím domem, neboť se domníval, ţe paní na něho nezapomněla právě tak, jako on nezapomněl na ni.

Věci však se měly docela jinak. Paní si na něho ani nevzpomněla, jako by ho byla nikdy neviděla, a jestli se na něho snad trochu rozpomněla, dávala najevo pravý opak, coţ mladík v tuze krátké době

a nikoli bez převeliké bolesti zpozoroval. Nicméně však dělal všecko moţné, aby se na něho upamatovala, a teprve kdyţ viděl, ţe nic nepořídí, rozhodl se, ţe si s ní promluví, i kdyby ho to mělo stát ţivot.

Vyzvěděl od nějakého jejího souseda, jak je zařízen její dŧm, a jednoho večera, kdyţ paní se svým muţem odešla k sousedŧm za zábavou, vloudil se tajně dovnitř. Ukryl se v jedné komoře za plachtovinou na stany, která tam byla rozvěšená, a tam čekal tak dlouho, aţ zjistil, ţe se manţelé vrátili a odebrali se na loţe. Kdyţ manţel paní usnul, vydal se mladík k místu, kde viděl, ţe ulehla Salvestra, poloţil jí ruku na ňadra a zašeptal:

"Spíš uţ, duše moje?"

Mladá paní ještě nespala a chtěla se dát do křiku, ale mladík hbitě pravil:

"Proboha nekřič, to jsem já, tvŧj Girolamo."

Paní, slyšíc jeho slova, pravila všecka rozechvělá:

"Ach proboha, Girolamo, odejdi! Tytam jsou časy, kdy našemu dětství nikdo nezakazoval, abychom byli do sebe zamilováni. Teď jsem však, jak vidíš, provdána a nesluší se, abych dbala o nějakého jiného muţe kromě svého manţela. Proto tě proboha prosím, abys odešel, neboť kdyby tě tady zastihl mŧj manţel, mělo by to za následek - kdyţ uţ by z toho nevzešlo nic horšího, ţe bych s ním nadosmrti nemohla ţít v míru a pokoji, zatímco nyní s ním ţiji v spokojenosti a klidu, protoţe mě miluje."

Po těchto slovech pocítil mladík strašlivou bolest. Připamatoval jí bývalé časy a svou lásku, kterou ani vzdálenost nezmenšila, přimísil k tomu mnoho proseb a převelikých slibŧ, ale nakonec stejně ničeho nedosáhl.

Zatouţil proto zemřít a poprosil posléze paní, aby mu dovolila jako odměnu za jeho velikou lásku ulehnout po jejím boku, ale jen na tak dlouho, co se trochu ohřeje, jeţto všecek prostydl během té doby, co na ni čekal. A sliboval, ţe ani necekne, ani se jí netkne, a hned jak se trochu ohřeje, ţe odejde.

Salvestra s ním měla přece jen trochu soucit, i dovolila mu to za podmínek, které sám stanovil.

Jinoch ulehl po boku paní, aniţ se jí dotkl, neboť nemyslel na nic jiného neţ na svou vytrvalou lásku, kterou k ní choval, na nynější odmítavost paní a ztracené naděje, a rozhodnut, ţe nebude déle ţít, zatajil dech a bez hnutí zemřel se zaťatými pěstmi po jejím boku.

Po nějaké chvíli se mladá paní podivila jeho zdrţenlivosti, a jeţto se bála, aby se její manţel neprobudil, pravila:

"Proč uţ nejdeš, Girolamo?"

Kdyţ nedostala ţádnou odpověď, usoudila, ţe usnul - i natáhla ruku, aby jím zatřásla a probudila ho. Kdyţ se ho však dotkla, shledala, ţe je studený jako led, nad čímţ tuze uţasla; uchopila ho tedy vší silou, a kdyţ seznala, ţe se nehýbá, zatřásla s ním ještě víc. Tu však poznala, ţe je mrtev. Nesmírně ji to zarmoutilo a hodnou chvíli nevěděla, co má dělat.

Posléze si usmyslila, ţe se to pokusí vyprávět, jako by se to týkalo někoho jiného, aby zvěděla, co tomu řekne manţel. I probudila ho, a kdyţ mu vyprávěla to, co se jí právě teď

přihodilo, jako by se to stalo někomu jinému, optala se ho, jak by se zachoval, kdyby se to stalo jí samé.

Onen dobrý muţ odpověděl, ţe podle jeho mínění by bylo nejlíp, kdyby byl ten mrtvý potichu odnesen a zanechán tam, kde bydlel, a ţe oné paní by to nikdo nemohl mít za zlé, neboť -

podle jeho soudu - se nedopustila ţádného poklesku. Tu mladá paní pravila:

"A tak to musíme udělat i my."

Poté vzala manţelovu ruku a poloţila ji na mladíkovu mrtvolu. Manţel, celý vyděšený, vyskočil a zaţehl světlo; nepromluvil však se ţenou uţ ani slovo, oblekl mrtvého do jeho vlastních šatŧ, a protoţe věřil v nevinnost své paní, bez meškání si hodil mrtvého na záda a donesl ho k vratŧm jeho domu, kde ho sloţil a nechal leţet.

Kdyţ nadešel den a kdyţ lidé spatřili Girolama mrtvého před vraty, zpŧsobili veliký povyk -

hlavně pak Girolamova matka. Lékaři hned prohlédli mrtvolu, a kdyţ nikde nenalezli ani ránu, ani modřinu, všichni vesměs usoudili, ţe zemřel z bolesti, jak tomu skutečně bylo.

Girolamovo tělo bylo tedy odneseno do kostela, kam přišla i zarmoucená matka s mnoha jinými paními, příbuznými a sousedkami, a všechny tu začaly podle našeho obyčeje plakat a hořekovat.

Kdyţ uţ nářek nad mrtvým dostupoval vrcholu, pravil onen dobrý muţ, v jehoţ domě Girolamo zemřel, Salvestře:

"Vezmi si plášť s kápí a jdi do kostela, kam odnesli Girolama. Pokus se smísit mezi paní a naslouchej, co se o této události povídá. Já se zase vmísím mezi muţe, abychom se dověděli, zda se nehovoří něco proti nám."

Paní byl manţelŧv návrh vhod, neboť se pozdě stala soucitnou a touţila proto spatřit mrtvého, jemuţ zaţiva nechtěla dopřát jediného polibku - a vypravila se do kostela.

Naplňuje nás obdivem, kdyţ pomyslíme, jak těţko lze vystopovat sílu lásky. Ono srdce, jeţ

nemohl otevřít šťastný osud Girolamŧv, otevřelo neštěstí; a kdyţ v něm znovu vzplály všechny dávné

plameny, zachvátilo je náhle takové dojetí, ţe se paní, zahalená v plášti, začala probírat mezi ţenami, sotvaţe uviděla Girolamŧv obličej - a prodírala se jimi, aţ dospěla k mrtvole. Tam vyrazila z hrdla nesmírně pronikavý výkřik, vrhla se tváří na mrtvého jinocha, ale nezkropila jeho mrtvolu hojnými slzami, neboť sotvaţe se ho dotkla, bolest, jeţ odňala ţivot jinochovi, odňala ţivot také jí.

Paní zprvu nepoznaly zahalenou Salvestru, po chvíli ji dokonce začaly utěšovat a domlouvaly jí, aby se zvedla, a kdyţ se pořád nezdvihala, chtěly ji zdvihnout samy. Shledaly však, ţe je ztuhlá, a v tu chvíli, kdy se jim ji podařilo pozdvihnout, zjistily, ţe to je Salvestra a ţe je mrtva. Všechny paní, které tam byly, přemohlo proto dvojí dojetí a daly se znovu do nářku, tentokrát mnohem většího.

Zvěst o této události se vynesla ven z kostela mezi muţe, dospěla i k sluchu Salvestřina manţela, který tu rovněţ stál, a nedbaje ničí útěchy, dlouho a dlouho plakal. Kdyţ pak

pověděl mnoha lidem z toho zástupu, který zde stál, co se událo dnes v noci s tímto jinochem a jeho ţenou, všichni poznali pravou příčinu smrti Girolama a Salvestry a všichni se nad tím zarmoutili.

Vzali tedy mrtvolu mladé paní, ozdobili ji, jak bývají zdobeni mrtví, poloţili ji vedle jinocha na tytéţ máry, a kdyţ oba dva dlouho oplakávali, pohřbili je posléze v jednom hrobě. A tak ty dva, jeţ nemohla spojit za jejich ţivota láska, spojila nakonec v nerozlučný svazek smrt.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Messer Guiglielmo Rossiglione dá své manţelce snísti srdce messera Guiglielma Guardastagna, jejţ vlastní rukou zabil a jejţ jeho paní milovala. Ta pak, kdyţ se o tom doví, vrhne se z vysokého okna, zemře a je pohřbena se svým milencem.

Kdyţ byl příběh, jejţ vyprávěla Neifile, u konce a vyvolal v srdcích všech Neifiliných druţek veliký soucit, začal vypravovat sám král; nezamýšlel totiţ porušit Dioneovou výsadu, a kromě jich dvou nebyl jiţ nikdo na řadě.

Kdyţ vás, laskavé paní, tolik dojímají příběhy o nešťastných láskách, vytanul mi na mysli příběh, který ve vás vzbudí neméně soucitu

neţ příběhy minulé, jeţto milenci, o nichţ budu vyprávět, patřili k vyššímu stavu a jeţto jejich strasti byly daleko větší neţ ty, o nichţ byla aţ dosud v příbězích řeč.

Vězte tedy, ţe v Provenci kdysi ţili, jak vypravují Provensálci, dva urození rytíři, z nichţ

kaţdý měl zámky a vasaly; jeden z nich se jmenoval Guiglielmo Rossiglione a druhý Guiglielmo Guardastagno. Oba dva byli velmi stateční ve zbrani, měli se velice rádi a chodívali proto společně na kaţdý turnaj nebo klání či jinou zbrojnou hru a odívali se do rouch stejného střihu a stejných barev.

Ačkoli pak kaţdý z nich přebýval na svém zámku a ačkoli jeden zámek od druhého byl vzdálen dobrých deset mil, přece jen se stalo, ţe se messer Guiglielmo Guardastagno prese všecko přátelství a druţné vztahy, které mezi nimi byly, nesmírně zamiloval do překrásné a líbezné paní, kterou měl messer Guiglielmo Rossiglione za manţelku - a tím či oním dosáhl, ţe si toho paní povšimla. Jeţto ho znala jako přeudatného rytíře, nalezla v něm zalíbení a zahořela k němu tak velikou láskou, ţe neţádala a nečekala nic jiného dychtivěji neţ to, aby byla poţádána. Netrvala dlouho a stalo se i to; sešlí se spolu poprvé, podruhé, a oba vzpláli mocnou láskou.

Jeţto se však stýkali nedosti obezřetně, stalo se, ţe to zpozoroval podvedený manţel; vzplál takovým hněvem, ţe se velká láska, kterou choval ke Guardastagnovi, změnila v smrtelnou nenávist - nicméně ji dokázal skrýt lépe, neţ dovedli skrýt oba milenci svou lásku, a byl ve svém nitra rozhodnut, ţe Guardastagna zabije.

V té době, kdy se Rossiglione obíral těmito myšlenkami, byl ve Francii vyhlášen veliký turnaj, coţ Rossiglione ihned dal vědět Guardastagnovi, a vzkázal mu téţ, aby ráčil přijet k němu, ţe se společně umluví, mají-li se na turnaj dostavit a jak.

Guardastagno přeradostně odpověděl, ţe se nazítří zcela určitě dostaví k němu na večeři.

Kdyţ to Rossiglione uslyšel, napadlo ho, ţe nadešla vhodná chvíle, aby ho zabil; na druhý den se proto ozbrojil, vsedl s několika svými sluhy na koně a asi míli od svého hradu se jal číhat v lese, jímţ musel jet Guardastagno. Číhal tu na něho hodnou dobu, aţ konečně spatřil, jak se blíţí neozbrojen, s dvěma neozbrojenými sluhy a zhola netušící, ţe by ho mohlo potkat nějaké neštěstí. Kdyţ pak Rossiglione viděl, ţe Guardastagno dorazil na ono místo, kde ho chtěl mít, úkladně a pln potměšilosti se na něho vrhl s napřaţeným kopím a vzkřikl:

"Jsi synem smrti!"

To říci a vrazit mu oštěp do prsou bylo dílem okamţiku.

Guardastagno, proboden kopím, klesl k zemi, aniţ se mohl jakkoli bránit či říci pouhé slovo, a zakrátko nato zemřel. Jeho sluhové nepoznali, kdo toto dílo spáchal. Obrátili ihned své koně a prchali do zámku svého pána, jak nejrychleji mohli.

Rossiglione seskočil z koně, otevřel Guardastagnovi tesákem hruď, vlastníma rukama mu vyrval srdce, dal je zabalit do praporku z kopí a kázal jednomu svému sluhovi, aby je v něm nesl. Kdyţ pak kaţdému z nich přikázal, ţe nikdo nesmí o celé věci ani ceknout, vsedl opět na koně a s nocí se vrátil do svého hradu.

Paní, jeţ slyšela, ţe bude Guardastagno na hradě večeřet, čekala na něho s velikou touhou, a kdyţ ho neviděla přicházet, tuze uţasla a pravila manţelovi:

"Jak to, messere, ţe Guardastagno nepřijel?"

Manţel jí na to odvětil:

"Paní, dostal jsem od něho vzkaz, ţe nemŧţe dorazit dříve neţ zítra."

Paní to trochu znepokojilo. Rossiglione poté slezl z koně, dal si zavolat kuchaře a řekl mu:

"Vezmi toto srdce divokého kance a postarej se, abys mi z něho upravil tu nejlepší a nejlahodnější krmi, jakou dovedeš. Aţ budu u stolu, pošleš mi ji na stříbrné míse."

Kuchař vzal srdce, a vynaloţiv veškerý svŧj um a péči, rozsekal je, dal do něho mnoho dobrého koření a udělal z něho znamenitou lahŧdku.

Kdyţ nadešel čas, zasedl messer Guiglielmo se svou paní ke stolu. Na stŧl přicházelo jídlo za jídlem, ale messer Guiglielmo, maje mysl zaujatou zločinem, který spáchal, jedl málo, a kdyţ

mu posléze kuchař poslal onu pochoutku, dal ji messer Guiglielmo předloţit své paní; tuze ji pochválil, ale vymluvil se, ţe dnes večer nemá příliš velkou chuť k jídlu.

Paní naopak chuť k jídlu měla, i pustila se do jídla a pochoutka jí tak chutnala, ţe krmi snědla všecku.

Kdyţ rytíř viděl, ţe paní pojedla, řekl:

"Jak vám chutnala, paní, tato krmě?"

Paní odvětila:

"Na mou duši, monseigneure, velmi jsem si na ní pochutnala."

"Pánbŧh ví, ţe vám to věřím," řekl rytíř, "a ani se tomu nedivím, ţe vám bylo po chuti mrtvé to, co vám zaţiva bylo nade vše nejmilejší."

Paní se po těchto slovech na chvíli zarazila a pak řekla:

"Jakţe, co jste mi to předloţil k snědku?"

Rytíř odvětil:

"To, co jste snědla, paní, bylo srdce messera Guiglielma Guardastagna, jejţ jste, vy nevěrnice, tolik milovala. Mŧţete být jista, ţe bylo opravdu jeho, jeţto jsem mu je vyrval z hrudi těmahle rukama krátce předtím, neţ jsem se vrátil domŧ."

Netřeba se ptát, jaký ţal pocítila ona paní, kdyţ slyšela tyto zvěsti o muţi, jejţ nade vše milovala. Po chvíli však pravila:

"Jednal jste jako falešný a špatný rytíř. Já jsem ho učinila pánem své lásky, aniţ mě nutil, a já vás tím pohaněla, nikoli on - proto jsem měla za to být potrestána já; ale chraň Bŧh, abych poţila ještě někdy něco po takové ušlechtilé krmi, jako byla krmě ze srdce tak statečného, tak dvorného rytíře, jímţ byl messer Guiglielmo Guardastagno."

Poté vstala, postavila se bez rozmýšlení zády k oknu, zvrátila se a vypadla z něho.

Okno bylo velmi vysoko nad zemí, a tak paní, kdyţ dopadla, nejenom se zabila, ale téměř celá se roztříštila.

Vida to messer Guiglielmo, všecek strnul a pochopil, ţe nedobře učinil, a jeţto dostal strach z venkovanŧ a provensálského hraběte, dal si osedlat koně a ujel.

Příštího rána se po celém kraji rozneslo, jak se celá ta věc udála. Lidé ze zámku messera Guiglielma Guardastagna a lidé ze zámku panina sebrali proto v převelikém bolu a pláči obě těla a uloţili je v kostele na zámku panině do téhoţ hrobu. Na hrob pak byly napsány verše, jeţ hlásají, kdo byli ti, co leţí v hrobě pohřbeni, jak zemřeli a jaká byla příčina jejich smrti.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Manţelka jednoho lékaře uloţí svého milence, jejţ povaţuje za mrtvého, do truhlice, kterou i s ním odnesou dva lichváři do svého domu. Milenec uvnitř se probere a je jat jakoţto zloděj.

Sluţebná paní vypravuje na signorii, ţe onoho muţe do truhlice lichvářŧ dala ona sama, a tak milenec lékařovy choti unikne šibenici a lichváři, kteří truhlici ukradli, jsou odsouzeni k peněţité pokutě.

Kdyţ král dokončil svŧj příběh, zbyl uţ je Dioneo, aby se hmoţdil s vyprávěním; věda to, a protoţe mu to uţ předtím také král přikázal, začal:

Strasti nešťastných milencŧ, o nichţ se zde vyprávělo, vháněly smutek do očí a do hrudi nejenom vám, paní, ale i mně, takţe jsem si svrchovaně přál, aby uţ s nimi byl konec. Teď

však uţ jsou, chvála Pánabohu, všecky dovyprávěny (ledaţe bych já chtěl k tomuto ţalostnému zboţí přihodit špatný přívaţek, před čímţ mne ráčiţ Pánbŧh chránit) a já se nebudu uţ pídit po nějakém takovém bolestném námětu; začnu z veselejšího a lepšího konce a snad tím dám dobrý počinek tomu, o čem se bude vyprávět nazítří.

Vězte tedy, překrásné mladé paní, ţe tomu ještě není tak dávno, co v Salernu ţil jeden převeliký lékař chirurg, jménem Mazzeo della Montagna, a ten se oţenil, kdyţ uţ byl skoro nad hrobem, s jednou krásnou a urozenou dívkou, která byla rovněţ ze Salerna. Opatřoval jí vznešená roucha, bohaté šperky a vše, v čem mŧţe mít nějaká paní zálibu, takţe paní toho všeho měla víc neţ kterákoli jiná ţena ve městě. Bývala však po většinu času nachlazena, neboť mistr ji tuze špatně přikrýval v posteli.

Podobně jako poučoval messer Ricciardo di Chinzica, o němţ tu uţ byla řeč, svou paní o svátcích, namlouval zase tenhle své manţelce, ţe muţ, jenţ leţí se ţenou, potřebuje několik dní na sebrání svých sil, a vyprávěl jí jiné podobné tlachy. Paní proto byla z této příčiny převelice nespokojená, a jeţto měla rozum i odvahu, rozhodla se, ţe bude šetřit své domácí nářadí a ţe se vydá na ulici, aby tam opotřebovávala nářadí cizí. Ohlíţela se po mladících stále víc a víc, aţ posléze nalezla ve svém nitru největší zalíbení v jednom, k němuţ upnula celou svou mysl, všechny své naděje a všechen svŧj zájem. Mladý muţ to zpozoroval, a jeţto mu to bylo tuze milé, zaměřil rovněţ celou svou lásku jen na ni.

Slul Ruggieri de Jeroli, byl šlechtického pŧvodu, ale ţil hanebně a jeho stav byl tak zchátralý, ţe mu nezŧstal ani jeden příbuzný či přítel, který by ho měl rád nebo který by se s ním chtěl stýkat. Byl po celém Salernu pověstný krádeţemi či jinými prašpatnými ohavnostmi, ale paní o to málo dbala, neboť se jí líbil z jiné příčiny - a také prostřednictvím své sluţebné dosáhla, ţe s Ruggierim pobyla.

Kdyţ uţ nějaký čas uţívali oba radostí, začala paní hanět Ruggieriŧv minulý ţivot a prosila ho, aby z lásky k ní zanechal takových věcí, a posléze mu začala vypomáhat takovým mnoţstvím peněz, jindy onakým, jen aby mu poskytla moţnost k polepšení.

Oba dva se stýkali spolu obezřetně uţ delší čas, kdyţ tu se stalo, ţe lékařovým rukám byl svěřen jeden nemocný, jenţ ochořel na noze. Mistr prozkoumal neduh a prohlásil příbuzným chorého, ţe mu bude muset uříznout celou nohu, neboť nevyjme-li mu zkaţenou kost, kterou má v noze, pacient zemře. Pravil téţ, ţe se chorý moţná uzdraví, bude-li mu ona kost vyňata, ale ţe ho nebude ošetřovat jinak neţ jako mrtvého - s čímţ příbuzní chorého souhlasil a jako mrtvého mu ho svěřili.

Lékař předvídal, ţe by nemocný nesnesl bolest a nepřipustil, aby byl řezán, neuspí-li ho, a jeţto musel s tímto úkonem počkat aţ do večera, dal si zrána z nějaké své směsi překapat vodičku, která podle jeho mínění měla chorého, jak ji vypije, uspat na tak dlouho, aby necítil při amputaci bolesti. Dal si pak tuto vodičku donésti domŧ, a aniţ komu řekl, co to je, postavil si ji ve své komnatě na okno.

Kdyţ však nadešel večer a mistr se uţ měl odebrat k onomu nemocnému, dorazil k němu posel, jejţ poslali nějací jeho dobří přátelé z Malfi, a přinesl vzkaz, aby se lékař nedal ničím zdrţovat a neprodleně se vydal na Malfi, jeţto prý tam povstala veliká rvačka, při níţ bylo mnoho raněných.

Lékař tedy odloţil ošetření nohy na příští ráno, vsedl do bárky a odplul do Malfi. Kdyţ paní zvěděla, ţe se lékař v noci nevrátí domŧ, dala si podle svého zvyku potají zavolat Ruggieriho, zavedla ho do své světnice a zde ho zavřela aţ do té chvíle, kdy ostatní lidé v domě pŧjdou spát.

Ruggieri tedy meškal ve světnici, a jak tu tak čekal na lékařovu paní, dostal buď po celodenní námaze, či po nějakém slaném jídle, anebo snad ze zvyku ohromnou ţízeň a tu padl jeho zrak na onu baňku s vodičkou, stojící na okně, kterou si tu lékař připravil pro nemocného.

Domnívaje se, ţe je to pitná voda, přiloţil baňku k ústŧm a celý její obsah vypil.

Netrvalo dlouho a přepadl ho hluboký spánek a on usnul.

Paní vešla do světnice, sotvaţe se naskytla vhodná chvíle, a kdyţ spatřila, ţe Ruggieri spí, začala jím třást a přidušeným hlasem mu šeptala, aby vstal. Nevedlo to však k ničemu: Ruggieri nejenomţe neodpovídal, ale dokonce se ani nepohnul.

Paní to trochu rozzlobilo, i zacloumala jím silněji a pravila:

"Vstávej, ospalče, kdyţ chceš spát, mohl jsi zŧstat doma a nemusel jsi chodit sem."

Ruggieri spal na truhle, ale kdyţ do něho paní takto strčila, spadl dolŧ a vŧbec nejevil ţádné známky ţivota, jako by byl mrtev. Paní to poněkud vyděsilo a pokusila se ho zdvihnout, pak jím zacloumala ještě silněji, pak ho zatahala za nos a za vousy, ale nic naplat: Ruggieri spal, jako by ho do vody hodil.

Tu pojaly paní obavy, zda Ruggieri není mrtev, přesto však ho ještě pořádně několikrát štípla a přiblíţila aţ k němu zaţehnutou

svíci. K ničemu to však nevedlo a paní, jeţ neměla o lékařství ani potuchy, ačkoli její manţel byl lékařem, usoudila, ţe Ruggieri je jistojistě mrtev, a jeţto ho nade všecko milovala, není třeba ani se ptát, jak byla z toho zarmoucena.

Neodvaţovala se však ztropit hluk, i usedla tiše k němu a dala se do pláče a nářku nad tím, jaké ji potkalo neštěstí. Pak dostala strach, aby se k její škodě nepřidruţila ještě hanba, a usoudila, ţe je nutné bez meškání najít zpŧsob, jak dostat mrtvého z domu. Protoţe si s ním nevěděla rady, přivolala tiše sluţebnou, ukázala jí, jaké ji potkalo neštěstí, a ptala se jí na radu.

Sluţebná nad tím náramně uţasla, chvilku rovněţ Ruggierim cloumala a škubala, a kdyţ

viděla, ţe mu to nic nedělá, řekla totéţ, co paní, ţe je Ruggieri opravdu mrtev, a poradila jí, aby ho vynesly z domu.

Paní na to pravila:

"Ale kam bychom ho daly, aby nevzniklo nějaké podezření, ţe byl vyvlečen tady od nás - aţ

ho ráno najdou?"

Sluţka jí na to odvětila:

"Paní, viděla jsem dnes na samou noc stát u dílny našeho souseda truhláře truhlici, která není příliš veliká a která by se nám pro náš účel náramně hodila, jestli ji uţ truhlář neuklidil.

Mohly bychom Ruggieriho vstrčit dovnitř, zasadit mu dvě tři rány noţem a nechat ho být. Aţ

ho někdo najde, nevím, proč by si měl myslet, ţe jsme ho tam daly zrovna my. Naopak, spíš takového člověka napadne, ţe Ruggieri byl darebák a ţe se zrovna chystal provést zase nějakou špatnost, kdyţ tu ho přepadl nějaký jeho nepřítel, Ruggieriho zabil a vstrčil do truhlice."

Paní se sluţčina rada zamlouvala aţ na to, ţe mu nechtěla zasadit ţádnou ránu řkouc, ţe by něco takového nikdy nemohla přenést přes srdce - a poslala sluţku podívat se, zda ona truhlice ještě stojí tam, kde ji předtím viděla. Sluţka byla brzy zpátky a pravila, ţe truhlice tam ještě je: a jeţto byla mladá, statná, naloţila si za pomoci paniny Ruggieriho na záda. Paní pak šla napřed, aby dávala pozor, zda někdo nejde, a kdyţ přišly k truhlici, vstrčily do ní Ruggieriho, načeţ truhlici zavřely a nechaly ji tam stát.

Několik dní předtím se nastěhovali do jednoho domu nedaleko odtud dva mladí muţové, kteří pŧjčovali na lichvářský úrok, a jeţto rádi hodně vydělávali a málo vydávali a jeţto zrovna potřebovali domácí zařízení, rozhodli se, ţe v noci vezmou onu truhlici, kterou tam spatřili den předtím, a odnesou si ji domŧ.

Kdyţ proto nadešla pŧlnoc, vypravili se z domu, a kdyţ spatřili truhlici, nikterak ji neprohlíţeli, ale popadli ji a odnesli domŧ,

ačkoli se jim zdála hodně těţká. Postavili ji ve světnici, v níţ spaly jejich ţeny, a nelámajíce si hlavu, zda truhlice pořádně stojí, nechali ji tu být a šli spát.

Ruggieri během předlouhého spánku strávil lektvar, jehoţ účinnost mezitím pominula, a s nastávajícím jitrem procitl. Ačkoli se však ze spánku probral a byl opět při smyslech, přece jenom měl pořád ještě trochu omámenou hlavu a byl nejenom oné noci, ale ještě několik dní poté jako otupený; a kdyţ tedy otevřel oči a nic kolem sebe neviděl, začal šmátrat rukama sem a tam, a vida, ţe je v truhle, začal blouznit a hovořil sám k sobě:

"Co to znamená? Kde to jsem? Spím nebo bdím? Já se přece pamatuji, ţe jsem dnes večer přišel do světnice své paní, a teď najednou jsem - mně se zdá - v truhle. Co to má znamenat?

Vrátil se snad lékař, či přihodilo se znenadání něco jiného, ţe mě sem paní schovala, kdyţ

jsem usnul? Vypadá to tak a jistě to tak bude."

Po této úvaze Ruggieri ztichl a jal se naslouchat, zda něco neuslyší. Vydrţel to tak hezky dlouho, neboť mu tu celkem nic nevadilo aţ na to, ţe se mu leţelo dost nepohodlně, neboť truhlice byla malá; a protoţe ho začal bolet bok, na němţ leţel, chtěl se obrátit na druhou stranu. Udělal to však tak obratně, ţe vrazil do jedné stěny truhly, jeţ nestála rovně, a tak se stalo, ţe se truhla naklonila, padla a při pádu udělala takový rámus, ţe se probudily ţeny, jeţ

spaly ve vedlejší světnici. Dostaly sice strach, ale protoţe se bály, mlčely.

Ruggieriho pád truhly náramně poděsil. Jeţto však zjistil, ţe se při pádu truhla otevřela, usoudil, ţe bude lépe, vyleze-li z ní - ať uţ se děje, co se děje -, neţ aby leţel pořád uvnitř.

Vylezl tedy ven, ale jeţto nevěděl, kde je, a jeţto se mu všecko pletlo, začal tápat kolem sebe a chodil po domě, pokoušeje se najít schody nebo dveře, aby se dostal ven.

Toto šmátrání zaslechly ţeny - neboť byly vzhŧru - a začaly volat:

"Kdo je tam?"

Ruggieri však ani nedutal, jelikoţ nepoznal jejich hlas. Ţeny tedy začaly volat na oba mladé muţe, ale ti spali jako dudci, protoţe byli dlouho vzhŧru, a neslyšeli pranic.

Ţeny dostaly strach ještě větší, vstaly, vyklonily se z oken a začaly křičet:

"Zloději! zloději!"

Po tomto volání se seběhlo ze všech stran spousta sousedŧ - jeden se dostal do domu po střeše, ten sem vnikl tudy a ten zas jinudy - a posléze vstali i oba mladí muţové, neboť je probudil rámus.

Ruggieri byl z toho tak překvapen, kdyţ viděl, co se děje, ţe nic nechápal a ţe nevěděl, ani kudy by měl, ani kudy by mohl uprchnout. Tak byl jat a vydán do rukou biřicŧ městského hejtmana, kteří sem rovněţ přiběhli, přivoláni hlukem.

Kdyţ byl Ruggieri přiveden před hejtmana, byl vzat bez okolkŧ na skřipec, jeţto ho všichni měli za arcilotra, a zde se vyznal, ţe do domu lichvářŧ vznikl, aby je obral; hejtman z toho usoudil, ţe není třeba dělat ţádné okolky, a rozhodl, aby byl Ruggieri oběšen.

Hned zrána se po celém Salernu roznesla novina, ţe byl Ruggieri lapen, kdyţ chtěl vykrást dŧm lichvářŧ, coţ se dověděla i paní a její sluţebná. Naplnilo je to však tak velikým a tak podivným úţasem, ţe málem samy věřily, ţe není pravda to, co udělaly minulé noci, ale ţe se jim to jenom zdálo. Nadto ovšem zvěst o nebezpečí, v němţ se octl Ruggieri, zpŧsobovala paní takové utrpení, ţe se z toho div nezbláznila.

Asi tak k deváté hodině se vrátil z Malfi lékař, ţádal, aby mu byl přinesen onen lektvar, neboť se chtěl pustit do léčení svého nemocného, a kdyţ shledal, ţe baňka je prázdná, zpŧsobil v domě velikánský povyk, ţe se v jeho domě musí kaţdý ve všem hrabat.

Paní trápily jiné starosti, a tak mu na to rozzlobeně odpověděla:

"To bych ráda věděla, mistře, jak byste asi vyváděl, kdyby se stalo něco závaţného, kdyţ pro nějakou vylitou vodu z baňky děláte takový rámus. Vy myslíte, ţe na světě uţ není jiná voda?"

"Paní," odvětil jí na to mistr, "ty si myslíš, ţe to byla obyčejná voda, ale to se velmi mýlíš, byl to lektvar připravený k tomu, aby uspal člověka."

Poté pak jí pověděl, za jakým účelem si lektvar připravil.

Kdyţ to paní uslyšela, rázem jí napadlo, ţe Ruggieri jistě vypil tento lektvar, a proto ţe vypadal jako mrtvý. I řekla:

"Mistře, to jsme nevěděly, budete si tedy muset udělat nový lektvar."

Mistr se tedy dal do práce na novém lektvaru, vida, ţe mu nic jiného nezbývá, ale mezitím se jiţ vrátila sluţebná, jeţ se na rozkaz paní vypravila vyzvídat, co se povídá o Ruggierim, a pravila:

"Paní, všichni mluví o Ruggierim špatně a podle toho co jsem slyšela, nemá jediného přítele či příbuzného, který by šel anebo který by měl chuť jít mu pomoci. A všichni mají za hotovou věc, ţe zítra ho dá hrdelní sudí oběsit.

Krom toho vám musím říci ještě jednu novinku, neboť se mi zdá, ţe jsem konečně přišla na to, jak se dostal do domu lichvářŧ. Poslyšte, co si o tom myslím. Vy dobře znáte truhláře, u jehoţ dílny stála truhlice, do níţ jsme Ruggieriho vstrčily. Onen truhlář se před chvílí strašlivě hádal s jedním člověkem, jemuţ zřejmě truhlice patřila. Ten člověk totiţ chtěl za svou truhlici peníze, ale truhlář mu odpovídal, ţe truhlu neprodal, nýbrţ ţe mu ji někdo v noci ukradl. Majitel truhly mu však říkal: ,To není pravda, tys ji prodal těm dvěma mladým lichvářŧm, coţ mi oni sami dnes v noci potvrdili, kdyţ jsem ji spatřil v jejich domě, kde byl chycen Ruggieri.'

,To je leţ,' křičel na něho truhlář, ,protoţe jsem jim ji nikdy neprodal; určitě mi ji ukradli dnes v noci. Pojďme k nim.'

Tak se tedy domluvili, ţe pŧjdou do domu lichvářŧ, a já se vrátila sem. Teď uţ jistě nahlíţíte, proč si myslím, ţe vím, jak se Ruggieri dostal tam, kde byl nalezen. Pořád však nemohu přijít na to, jak tam vstal z mrtvých."

Paní zase naopak přenáramně dobře věděla, jak se stalo tohle, i pověděla sluţebné, co slyšela od mistra, a poprosila ji, aby nějak přispěla k záchraně Ruggieriho, protoţe kdyby chtěla, mohla by zachránit Ruggieriho i čest své paní.

Sluţebná na to pravila:

"Paní, poučte mě, kudy na to, a já ráda udělám cokoli."

Paní, kdyţ se takhle dostala do úzkých, se musela rychle rozhodovat, a proto velmi hbitě promyslela, co je třeba dělat; vyloţila to náleţitě i sluţebné, načeţ ta se sebrala a šla nejprve za lékařem, jemuţ s pláčem řekla:

"Messere, musím vás poprosit, abyste mi odpustil veliký poklesek, kterého jsem se dopustila."

"Oč jde?" řekl mistr.

A tu pravila sluţebná, nepřestávajíc slzet:

"Messere, vy dobře víte, jaký člověk je ten mladý Ruggieri z Jeroli. Zalíbila jsem se mu a před nedávném jsem se trochu ze strachu, trochu z lásky musela stát jeho znejmilejší. Kdyţ se včera dověděl, ţe tu nebudete, začal se ke mně lísat, ţe jsem ho vzala do vašeho domu, aby se mnou spal v mé komoře. Jeţto však na něho přišla ţízeň a já nevěděla, kam co nejrychleji skočit buď pro vodu, nebo pro víno - neboť jsem také nechtěla, aby mě spatřila vaše paní, jeţ

byla v síni -, rozpomněla jsem se, ţe jsem ve vaší komoře zahlédla baňku s vodou, a rozběhla jsem se pro ni. Dala jsem Ruggierovi napít a baňku jsem zase dala tam, kde jsem ji vzala,

kvŧli čemuţ jste dnes tropil - jak se právě dovídám - veliký povyk v domě. Uznávám, ţe jsem udělala špatnou věc - ale kdopak z nás se nedopustí někdy něčeho špatného? Je mi velmi líto, ţe jsem to udělala, ale není mi to ani tolik líto kvŧli věci samé jako pro to, co z toho vzešlo, neboť Ruggierimu jde právě o ţivot. Proto vás prosím,

jak nejlépe dovedu, abyste mě netrestal a odpustil mi to a abyste mi dovolil jít Ruggierimu pomáhat, seč jsem."

Kdyţ ji lékař vyslechl, řekl ţertem, ačkoli ho zlost ještě nepřešla:

"Potrestala ses uţ sama, protoţe sis myslela, ţe budeš mít dnes v noci mládence, který ti pořádně vypráší koţich, a on ti zatím usnul jako špalek. Jdi proto, starej se, aby byl tvŧj milý zachráněn, a příště se střeţ přivést mi ho do domu, protoţe bys dostala za tohle i za ono."

Sluţebná usoudila, ţe se jí první krŧček podařil, a pospíchala proto co nejhbitěji do ţaláře, kde byl drţen Ruggieri, a tak dlouho se lísala k ţalářníkovi, aţ jí povolil rozmluvu s Ruggierim. Poté poučila Ruggieriho, co má odpovídat hrdelnímu soudci, chce-li z toho vyváznout, a podařilo se jí dostat se i k sudímu.

Ten, kdyţ viděl, ţe je svěţí a statná, nechtěl ji vyslechnout dříve, dokud tuto děvku Páně nezpevní hřebem, a ta se ani trochu neupejpala, aby byla lépe slyšána. Kdyţ pak po zpevňování vstala, pravila:

"Messere, drţíte zde Ruggieriho de Jeroli, jenţ byl lapen jakoţto zloděj, ačkoli jím není."

Poté mu začala vyprávět celý příběh od začátku aţ do konce, jak si ho jakoţto jeho znejmilejší přivedla do lékařova domu, jak mu dala vypít uspávající lektvar, nevědouc o tom, a jak ho vstrčila do truhlice, povaţujíc ho za mrtvého. Nato mu vypověděla, co slyšela od truhláře a majitele truhly, a tak mu vysvětlila, jak se Ruggieri dostal do domu lichvářŧ.

Hrdelní sudí nahlédl, ţe je snadné dopídit se pravdy, i dotázal se nejdříve lékaře, zda je pravdivá ona příhoda s lektvarem, a kdyţ shledal, ţe je tomu skutečně tak, dal si zavolat truhláře, majitele truhly a lichváře a po dlouhém vyslýchání zjistil, ţe lichváři vskutku truhlu v noci ukradli a odnesli do svého domu.

Nakonec poslal pro Ruggieriho a ten, kdyţ byl dotázán, kde minulé noci noclehoval, odpověděl, ţe to neví, ale ţe se dobře pamatuje, jak šel na nocleh ke sluţebné mistra Mazzea, v jejíţ komoře se napil vody, jeţto měl velikou ţízeň; co se s ním dálo potom, to prý neví krom toho, ţe se probudil v domě lichvářŧ a ţe byl v truhle.

Hrdelní sudí se náramně bavil naslouchaje tyto věci - i dal si je od sluţebné, Ruggieriho a lichvářŧ vypravovat několikrát. Nakonec uznal, ţe Ruggieri je nevinen, odsoudil lichváře, kteří ukradli truhlu, k deseti zlaťákŧm pokuty a propustil Ruggieriho na svobodu.

Ani se neptejte, jak byl rád. Daleko nejšťastnější však byla paní, ţe se potom společně s ním a s drahou sluţebnou mnoho nasmála a naţertovala o tom, jak mu chtěla zasadit rány noţem.

Jejich láska a jejich radosti vzkvétaly potom dál a vedly od dobrého k stále lepšímu. Sám bych si přál, aby se mi vedlo také tak - ovšem bez onoho strkání do truhly.

Jestliţe první příběhy naplňovaly hrudi líbezných paní zármutkem, tento poslední Dioneŧv příběh je tak rozesmál - zvláště kdyţ Dioneo vyprávěl, jak hrdelní sudí zpevňoval sluţku hřebem -, ţe mohly pookřát po zármutku, který je jímal při ostatních příbězích.

Král však uţ viděl, ţe slunce začíná dostávat ţlutou barvu a ţe se tedy blíţí konec jeho panování, omluvil se pŧvabnými slovy krásným paním za to, co udělal - ţe dal totiţ pokyn k vyprávění na tak krušný námět, jakou jsou neblahé příběhy milencŧ -, a kdyţ se omluvil, povstal, sňal z hlavy vavřínový věnec, a zatímco paní zvědavě čekaly, koho jím asi poctí, poloţil pŧvabně vavřínový věnec na plavou hlavu Fiammettinu řka:

"Kladu ti na hlavu tuto korunu, jeţto dokáţeš lépe neţ kterákoli jiná paní utěšit zítřejším dnem naše druţky za dnešní trpkosti."

Fiammetta měla dlouhé kadeřavé zlatisté vlasy, jeţ se jí vinuly na bělostná a útlá ramena, oválnou tvář, zářící vskutku barvou směsice bílých lilií a rudých rŧţí, zraky podobné očím nezkroceného sokola a drobounká ústa, jejichţ rty vypadaly jako dva malé rubíny. Usmála se na Filostrata a pravila:

"Ráda korunu přijímám, a abys mohl snáze pochopit, cos včera učinil, chci a přikazuji uţ v této chvíli, aby se kaţdý připravil, ţe bude muset zítra vyprávět o tom, jak se láska některých milencŧ po rŧzných strastech či neblahých příhodách dočkala šťastného konce."

Tento návrh se všem zalíbil. Fiammetta si poté dala zavolat senešala, a kdyţ spolu s ním projednala všechna náleţitá opatření, propustila aţ do večeře společnost, jeţ se mezitím uţ

zdvihla.

Část společnosti se vypravila do zahrady, jejíţ krása nebyla taková, aby se brzy omrzela, část se vypravila k mlýnŧm, jeţ mlely za zahradou, a někteří si zde, jiní onde hledali podle svých zálib rŧznou zábavu aţ do hodiny večeře.

Kdyţ tato hodina nadešla, všichni se shromáţdili u krásné fontány, jak bylo jejich obyčejem, a kdyţ byli dobře obslouţeni a s převelikou radostí povečeřeli, zdvihli se od večeře, dali se do zpěvu a do tance, který řídila Filomena. Poté pravila královna:

"Filostrate, nemám v úmyslu odchýlit se z cest, po nichţ se ubírali mí předchŧdci, a přeji si, tak jako to dělávali oni, aby se na mŧj příkaz zpívala nějaké píseň. A jeţto jsem jista, ţe tvé písně jsou stejné jako tvé příběhy, a nechci, aby po dnešku byl ještě některý den zachmuřen tvými strastmi, přeji si, abys ze svých písní zazpíval tu, která se ti nejvíce líbí."

Filostrato odpověděl, ţe to milerád udělá, a bez okolkŧ začal takto zpívat: Mé slzy ukazují,

jak srdce moje drásá, trýzní ţal,

ţe Amor falešně mi sliboval.

Kdyţ lásku, Amore, jsi v mojí duši

k té, po níţ vzdychám, začal klást,

já dělal jsem si ještě naděje,

ţe velká spása v tobě je,

ţe hravě zmohu jakoukoli strast,

jeţ mysl moji vzruší.

Teď ji však bolest kruší.

Já zmýlil jsem se, tys mne obelhal,

uţ vím to, vím - a srdce bolí dál.

Brzy jsem poznal lest a šalbu tvoji,

kdyţ ona ze srdce mi výhost dala.

A já jsem věřil pouze jí

a miloval ji vroucněji a vroucněji!

Mně zdálo se, ţe láska je to stálá -

byl jsem jí tím, jenţ v sluţbách stojí

a pramálo se útrap bojí.

Do srdce se jí ale jiný dral

a já - jsa vypuzen - jsem náhle venku stál.

Bývalým milencem jsem z dávných časŧ

a cítím v srdci bolest bezmeznou,

jeţ nikdy nepozbývá síly.

Proklínám onen den a chvíli,

kdyţ spatřil jsem tvář její líbeznou

a vznešenou tu krásu,

tonoucí stále v jasu.

Naděje, víry jsem se dávno vzdal

a jenom konec všeho bych si přál.

Není, ty víš to, Boţe milý,

lék na zármutek, jenţ mne drtí.

Hlas uţ mi ţalem odumírá

a kruté utrpení mne tak svírá,

ţe mnohem vlídnější je náruč smrti.

Má prosba proto cílí

k tomu i v této chvíli -

kéţ by mŧj ţivot náhlý konec vzal

a zármutek se potom zmenšoval.

Ano, jen smrt - mŧj smutek čekat hodlá -,

ta jediná lék na ţal dá ti,

protoţe jiné cesty není.

Dej mi ji, Amore, uţ skonči utrpení,

ať ze srdce se bědný ţivot ztratí.

Kdyţ radost má a modla

byla tak falešná a podlá,

ať šťastná je, ţe já se ţití vzdal,

kdyţ jiný jejím milencem se stal.

Nedbám, ţe se ti nikdo nenaučí,

má písni, nikdo jiný téţ

nechápe, co mne tísní.

Já však jen to chci, písní:

ty za Amorem nyní běţ

říci mu, jak mne mučí

Ţivot pln hořké ţluči,

aby mi lepší přístav dal

a ze srdce mi odňal ţal.

Slova této písně velmi jasně ukázala, co se dělo ve Filostratově duši a co bylo toho příčinou.

Snad by to byl ještě více objasnil vzhled jedné paní, jeţ byla právě v kole, kdyby nebyly ruměnec na její tváři zastřely temnoty noci, jeţ se právě snesla.

Kdyţ však Filostrato skončil svou píseň, zpívalo se ještě mnoho jiných aţ do chvíle, kdy bylo na čase jít spat - a kdy se všichni na královnin rozkaz uchýlili do svých komnat.

KONČÍ SE ČTVRTÝ DEN

ZAČÍNÁ SE PÁTÝ DEN, BĚHEM NĚHOŢ SE POD VLADAŘENÍM FIAMMETTY

VYPRAVUJE O MILENCÍCH, JEJICHŢ LÁSKA SE PO RŦZNÝCH STRASTECH ČI NEBLAHÝCH PŘÍHODÁCH DOČKALA ŠŤASTNÉHO KONCE

Obloha na východě jiţ celá zbělala a vycházející paprsky rozšířily jas po celé naší zeměkouli, kdyţ Fiammetta, probuzena milým zpěvem ptákŧ, kteří radostně opěvovali na keřích první denní hodinu, vstala a dala zavolat všechny ostatní paní a tři mladíky. Poté se spolu se svou společností zvolna vydala na louky, procházela se v orosené trávě širých rovin a povídala si s tím o tom, s oním o onom aţ do chvíle, kdy slunce stálo jiţ dosti vysoko. Cítíc však, ţe sluneční paprsky ţhnou stále víc a víc, obrátila kroky, provázena celou společností, k jejich sídlu; kdyţ sem dorazili, kázala přinést na stŧl nejlepší vína a cukrovinky, aby se všichni mohli z nepatrné únavy zotavit, a pak se všichni bavili v rozkošné zahradě aţ do hodiny oběda.

Kdyţ pak nadešel čas k jídlu a rozšafný senešal vše znamenitě přichystal, zazpívali si ještě několik stampit a jednu dvě ballatetty, načeţ se zvesela, jak si to královna přála, pustili do jídla. Kdyţ pak řádně a radostně pojedli, nezapomněli ani na zavedený obyčej a při hudebních nástrojích a za zpěvu písní si zatančili několik tancŧ. Poté je královna propustila aţ do té chvíle, kdy se všichni prospí, a někteří šli spát, druzí pak zŧstali pro své potěšení v zahradě.

Krátce po třetí hodině s poledne se však všichni na přání královny shromáţdili po obvyklém zpŧsobu u fontány, a kdyţ pak královna usedla v čelo, pohlédla na Pamfila a s úsměvem mu přikázala, aby dal počátek šťastným příběhŧm. Ten se do toho s chutí pustil a takto začal: PŘÍBĚH PRVNÍ

Mladík zvaný Kimon přijde náhle k rozumu a uloupí na moři Ifigenii. Je na Rhodu uvrţen do ţaláře, odkud ho vysvobodí Lysimachos, a spolu s ním uloupí znovu Ifigenii a Kassandru během jejich svatby. Uprchnou s nimi na Krétu, a kdyţ tam z nich učiní své manţelky, vrátí se domŧ, kam byli povoláni.

Tane mi na mysli mnoho příběhŧ, líbezné paní, jimiţ bych mohl začít den tak radostný, jako bude dnešní. Jeden z nich se mi však líbí nejvíce jednak proto, ţe má - jak uslyšíte - šťastný konec, na kterýţto námět začínáme dnes vyprávět, jednak proto, ţe z něho seznáte, jak svaté, jak mocné a blahodárné jsou síly Amorovy, jeţ mnozí lidé zavrhují, nevědouce, co mluví, a

zcela neprávem tupí. Nemýlím-li se, jste všechny zamilovány, jak se mi zdá, a proto doufám, ţe vám tento příběh přijde velmi vhod.

Jak jsme mohli v dávných kyperských zkazkách číst, ţil na ostrově Kypru jeden nesmírně urozený muţ, jenţ byl zván Aristippos, člověk co do pozemských statkŧ bohatší neţ všichni jeho krajané. A kdyby mu byla Štěstěna nepřichystala v jediné věci hoře, mohl být ze všech nejšťastnější. Měl totiţ syna, jenţ svým rŧstem a krásou těla předčil všechny ostatní jinochy, ale na rozdíl od ostatních Aristippových dětí byl hotový a beznadějný hňup; jeho pravé jméno bylo Galesos, jeţto však mu nikdy ani úsilí učitelovo, ani mazleni, ani výprask od otce, ani moudrost někoho jiného nemohla vpravit do hlavy nějaké vědomosti či zvedené zpŧsoby a jeţto měl hrubý, drsný hlas a zpŧsoby, jeţ by slušely spíše zvířeti neţ člověku, všichni ho posměšně nazývali Kimon, coţ v jejich řeči znamená totéţ co v naší dobytek. Otci pŧsobilo přetěţké hoře, kdyţ viděl tento zmařený ţivot, a protoţe ztratil uţ všechny naděje, přikázal svému synovi (neboť nechtěl mít neustále na očích příčinu svého ţalu), aby se odebral na jeho venkovský statek a tam pobýval s jeho rolníky.

Kimonovi to ovšem přišlo převelice vhod, jeţto mravy a zvyky neotesaných lidí mu byly daleko milejší neţ mravy městské. I odebral se na venkovský statek a tady se zabýval pracemi, jichţ je třeba v hospodářství. Jednoho dne po poledni se však stalo, ţe Kimon kráčel s obuškem přes rameno z jednoho dvorce do drahého a cestou přišel do lesíka, jenţ patřil mezi nejkrásnější v kraji a jehoţ větve byly plné hustého listoví, neboť to bylo právě v měsíci květnu. A co tak kráčel lesíkem - jako by sem jeho kroky vedla sama Štěstěna -, spatřil na zeleném trávníku u překrásné a chladné studánky v rohu jedné mýtiny, lemované vysokými stromy, velmi krásnou dívku. Spala a byla oděna šatem tak tenoučkým, ţe neskrýval takřka nic z jejího bělostného těla, pouze od pasu dolŧ halila ji bělostná a tenká látka. U jejích nohou leţeli dvě ţeny a muţ - sluţebnictvo této dívky - a rovněţ spali.

Sotvaţe ji Kimon uzřel, stanul, a opřen o svŧj obušek, uţasle na ni zíral, jako by nikdy předtím neviděl tvary ţeny. Leč jak tu tak mlčky stál, pocítil pojednou, ţe se v jeho drsné hrudi, do níţ ani tisíceré poučování nedokázalo vtisknout jedinou stopu ušlechtilé záliby, probouzí pocit, o němţ přemýšlela i jeho hrubá a tupá mysl - ţe totiţ toto je nejkrásnější stvoření, jaké kdy nějaký člověk spatřil. Začal postupně uvaţovat o jednotlivých částech jejího těla, chválil její vlasy, o nichţ soudil, ţe jsou ze zlata, líbilo se mu její čelo, nos a ústa, krk a paţe, a především ňadra, ještě nepříliš vyklenutá, a jak se tak náhle stal z práče soudcem krásy, nesmírně ve svém nitru zatouţil spatřit oči, jeţ měla dívka, pohříţená v hluboký spánek, zavřené. Několikrát ho posedla chuť dívku probudit, aby oči spatřil. Jeţto však mu připadala daleko a daleko krásnější neţ jiné ţeny, které předtím spatřil, byl na pochybách, zda snad nemá před sebou nějakou bohyni - a tolik rozumu přece jen ještě měl, ţe si uvědomoval, ţe k boţským bytostem je třeba mít větší úctu neţ k bytostem pozemským. Ovládl se proto, čekal, aţ dívka sama procitne, a třebaţe se mu zdálo, ţe to trvá uţ dlouho, přece jen se nedovedl od této nezvyklé rozkoše odtrhnout.

Po dlouhé době dívka, slující Ifigenie, přece jen procitla. Probudila se dřív neţ její prŧvodci, a kdyţ zdvihla hlavu a otevřela oči, nesmírně se podivila, ţe před ní stojí Kimon opřený o obušek.

"Kimone," pravila mu, "co děláš v tuhle dobu v tomto háji?"

Kimon byl totiţ pro svou urostlost, neotesanost, ale i pro svou urozenost a otcovo bohatství znám skoro kaţdému v kraji.

Na Ifigeniinu otázku neodpověděl pranic, ale vida, ţe otevřela oči, upřeně se do nich zadíval, neboť v duchu usuzoval, ţe ona lahodnost, jeţ ho naplňuje dosud nepoznanou slastí, prýští z nich. Děvče však dostalo z jeho upřeného pohledu strach, aby to nepodnítilo jeho neotesanost k něčemu, z čeho by pro ně mohla vzejít hanba, i probudilo své ţeny, povstalo a řeklo:

"Spánembohem, Kimone."

"Já pŧjdu s tebou," odpověděl na to Kimon.

Dívka jeho doprovod odmítla, neboť se Kimona pořád ještě bála - ale nezbavila se ho dříve, dokud ji nedoprovodil k jejímu domu.

Kdyţ ji Kimon dovedl domŧ, šel rovnou do otcova domu a prohlásil, ţe se uţ nikdy na jejich venkovský dvorec nevrátí. Otci a celé rodině to sice nebylo nikterak vhod, nicméně strpěli, aby bylo po jeho, a čekali, kdy se dovědí, jaký to dŧvod přiměl Kimona změnit pŧvodní úmysl.

Kdyţ tedy do Kimonova srdce, kam se nemohla prodrat ţádná nauka, pronikl skrze Ifigeniinu krásu Amorŧv šíp, myšlenka zrodila myšlenku a Kimon v převelice krátké době úţasně překvapil otce, celou rodinu a všechny, kdo ho znali.

Nejprve poţádal otce, aby mu dovolil chodit v skvostném šatě a v tom ostatním, jako chodili jeho bratři, s čímţ otec velice rád souhlasil, pak se začal Kimon stýkat se znamenitými jinochy, a kdyţ se mezi nimi dověděl, jaké zpŧsoby mají mít šlechtici, a především zamilovaní šlechtici, osvojil si k přeobrovskému úţasu všech ve velmi krátké době nejenom ty základní znalosti, ale začal vynikat nad ty, kteří se oddávali filozofování. Láska, kterou choval k Ifigenii a jeţ byla příčinou toho všeho, zpŧsobila dále, ţe nejenom přestal mluvit drsně a po selsku a začal mluvit příjemně a po městském zpŧsobu, ale ţe se stal dokonce mistrem ve zpěvu a ve hře na hudební nástroje; jezdil mistrovsky na koni, ba začal projevovat velké znalosti ve válečnictví jak na moři, tak na souši a projevoval přitom nesmírnou odvahu.

Krátce a dobře - abych nemusel vypočítávat všechny jeho ctnosti jednotlivě - ode dne, kdy se Kimon zamiloval, neuplynuly ještě ani čtyři roky a z Kimona se stal ten nejšvarnější, nejzpŧsobnější jinoch, jenţ svými znamenitými ctnostmi předstihoval všechny ostatní jinochy na ostrově Kypru.

Jak si vysvětlit, líbezné paní, to, co se stalo s Kimonem? Zajisté jen tak, ţe ony veliké ctnosti, jeţ nebe vštípilo do jeho znamenité duše, spoutala nejpevnějšími řetězy závistivá Štěstěna a uzavřela je v té nejodlehlejší části jeho srdce - a ţe posléze Amor, jeţto je mocnější neţ ona, všechna ta pouta přetrhal a přerval. A protoţe dovede probouzet dřímající schopnosti, jeţ byly v Kimonově nitru zahaleny krutým stínem, vynesl je odtud svou silou na jasné světlo, čímţ

zřetelně ukázal, z jakého místa dovede zdvihnout duše, jeţ jsou mu podrobeny, a na jaké místo je dovede svými paprsky vynést.

I kdyţ Kimon, milující Ifigenii, překračoval v mnoha věcech míru, jak to začasté mladí milenci dělávají, Aristippos to nejenom trpělivě snášel - neboť nezapomínal, ţe Kimona

proměnil z hňupa v člověka Amor -, ale dokonce ho ještě povzbuzoval, aby se lásce oddával podle své libosti. Kimon pak - neboť nechtěl, aby mu říkali

Galesos, jeţto Kimonem ho nazvala Ifigenie - chtěl své tuţby přivést k počestnému konci, a proto několikrát poslal Ifigeniinu otci Kipseovi vzkaz, aby mu dal svou dceru za manţelku.

Kipseus mu však pokaţdé odpověděl, ţe uţ svou dceru slíbil Pasimundovi, jednomu mladému rhodskému šlechtici, a ţe nemíní rušit dané slovo.

Kdyţ pak nadešla doba, kdy se měla podle úmluvy konat Ifigeniina svatba, a manţel si pro Ifigenii poslal, řekl si Kimon:

"Je čas, Ifigenie, ukázat ti, jak tě miluji. Dík tobě stal se ze mne člověk, a budu-li tě moci mít, nepochybuji, ţe se stanu blaţenějším neţ nějaký bŧh. Proto buď jista, ţe tě budu mít, anebo ţe zemru."

Umíniv si toho, v tichosti shromáţdil několik urozených jinochŧ, kteří byli jeho přáteli, dal tajně vyzbrojit jednu loď vším potřebným k námořní bitvě a vyplul na moře číhat na lodici, jeţ měla dopravit Ifigenii na Rhodos k jejímu manţelovi.

Kdyţ Ifigeniin otec dlouho uctíval přátele svého zetě, vyplula loď s Ifigenii na moře, zamířila přídí k Rhodu a vydala se na cestu.

Kimon však nespal, uţ druhého dne je dostihl se svou lodí a z přídě své lodi mocně vzkřikl na ty, kteří byli na Ifigeniině lodi:

"Zastavte, sviňte plachty, anebo počítejte s tím, ţe budete přemoţeni a utonete v moři!"

Kimonovi protivníci vytáhli neprodleně zbraně na palubu a chystali se k obraně, ale Kimon, sotvaţe domluvil, popadl ţelezný hák, zaklesl jej za záď lodi rychle ujíţdějících Rhoďanŧ, přitáhl násilím jejich loď k přídi lodi své, a nejsa nikým následován, skočil jako divý lev na koráb Rhoďanŧ, jako by pro něho všichni nic neznamenali. S noţem v ruce a podporován Amorem vrhl se strašlivou silnou na nepřátele, a zde sraziv toho, tam onoho, pobíjel je jako ovce.

Kdyţ Rhoďané viděli, co se děje, odhodili zbraně, takřka jednohlasně se vzdali - a tu k nim Kimon promluvil:

"K tomu, abych opustil Kypr a abych vás napadl na širém moři ozbrojenou rukou, mne, mladí muţové, nepřiměla ani touha po kořisti, ani nějaká nenávist, kterou bych k vám choval.

Pohnulo mne k tomu to, co je pro mne nejvyšším cílem, jehoţ mohu dosáhnout, a co mi mŧţete snadno poskytnout v míru. Je to Ifigenie, kterou nade vše miluji. Kdyţ jsem ji nemohl dostat od jejího otce jako přítel a v míru, donutil mě Amor, abych si ji na vás vydobyl jako nepřítel a bojem. Zamýšlím ji býti tím, čím jí měl být váš Pasimundas. Vydejte mi ji a jděte spánembohem!"

Mladí muţové, jeţ k tomu přiměl spíše nátlak neţ svobodné rozhodnutí, vydali s pláčem Ifigenii Kimonovi a ten, kdyţ viděl, jak naříká, pravil:

"Urozená paní, nepozbývej mysli, jsem tvŧj Kimon a zaslouţím si tě za svou lásku mnohem více neţ Pasimundas, jenţ tě získal zásnubami."

Aniţ se nějak dotkl věcí Rhoďanŧ, převedl Ifigenii na svŧj koráb, a kdyţ se rovněţ vrátil ke svým druhŧm, nechal Rhoďany odplout.

Tak se tedy Kimon stal nejspokojenějším člověkem pod sluncem, neboť získal předrahou kořist, a kdyţ po jisté době utěšil hořekující Ifigenii, usoudil spolu se svými druhy, ţe by nebylo vhodné vrátit se bez meškání na Kypr, pročeţ po společné úřadě zamířili přídí svého korábu na Krétu. Všichni totiţ, a nejvíce snad Kimon, soudili, ţe vzhledem k starým a nyní i k novým příbuzenským vztahŧm a také vzhledem k tomu, ţe tam mají mnoho přátel, budou s Ifigenii na Krétě v bezpečí.

Ale Štěstěna, jeţ velmi vlídně dopustila, aby Kimon získal svou paní, není stálá a náhle změnila nevýslovnou radost zamilovaného jinocha v těţký a hořký ţal.

Neuplynuly ještě ani čtyři hodiny od té chvíle, co Kimon propustil Rhoďany, kdyţ tu s nadcházející nocí - jeţ měla být podle Kimonova očekávání nejblaţenější nocí, jakou kdy dosud proţil - nastal divoký a bouřlivý nečas. Nebe se zatáhlo mraky a na moři zadul zhoubný vítr, takţe nikdo náhle nevěděl, co počít a kam plout, ba nikdo se nemohl ani udrţet na palubě a něco zde dělat.

Je zbytečné se ptát, jak kvŧli tomu Kimon hořekoval. Připadalo mu to, jako by mu bohové splnili jeho touhu jen proto, aby zemřel tím větším ţalem, o coţ by byl dříve, neţ se jeho přání splnilo, pramálo dbal. Hořekovali i jeho druhové, ale nejvíc ze všech naříkala Ifigenie, jeţ nesmírně plakala a děsila se kaţdého nárazu vln. Ve svém hořekování hořce proklínala Kimonovu lásku, zatracovala jeho odvahu a tvrdila, ţe tato bouře nastala proto, ţe bohové nechtěli, aby se těšil ze svých opováţlivých choutek ten, jenţ ji chtěl proti její vŧli za manţelku a jenţ nejdříve uvidí, jak umírá ona, a pak bídně zahyne sám.

Za tohoto a ještě většího hořekování, kdy námořníci nevěděli, co počít, a nevěděli, kam plují, jeţto vichr hodinu od hodiny sílil, byla loď zahnána do blízkosti ostrova Rhodu, coţ nikdo nevěděl, a proto se všichni ze všech sil namáhali, aby se co nejrychleji dostali na souš a vyvázli ţivotem.

Štěstěna tomu přála a zavedla je do malého mořského zálivu, do něhoţ krátce předtím dorazili se svým korábem i Rhoďané, které Kimon propustil. Nikdo z nich však nepostřehl, ţe přistáli u ostrova Rhodu, a teprve kdyţ začalo svítat a nebe se trochu rozjasnilo, uzřeli, ţe jsou asi na dostřel z luku od korábu, jejţ den předtím propustili. To Kimona nesmírně zkormoutilo, neboť dostal strach, aby se mu nestalo to, co ho pak stejně potkalo - a proto rozkázal vynaloţit všechno úsilí, aby se dostali z těchto míst. Nechť si je pak uţ osud zazené kamkoli, nikde jim nemŧţe býti hŧře neţ tady.

Vynakládali tedy veliké úsilí, aby mohli odplout, ale nic naplat. Prudký vítr dul opačným směrem, a to tak silně, ţe se jim nejen nepodařilo vyplout z malého zálivu, ale ţe je proti jejich vŧli vyhodil na pevninu.

Kdyţ se dostali na souš, poznali je rhodští námořníci, kteří vystoupili ze svého korábu, a jeden z nich se rychle rozběhl do nedalekého dvorce, kam se předtím odebrali mladí rhodští šlechtici z lodi.

Pověděl jim, ţe byl Kimon s Ifigenii stejnou náhodou jako oni zahnán na svém korábu do zálibu, a šlechtici, kdyţ s radostí vyslechli tuto zvěst, svolali mnoho lidí z dvorce a pospíchali k moři. Zde byl Kimon, jenţ mezitím vystoupil se svými lidmi z lodi a zamýšlel uprchnout do nedalekého lesa, spolu se všemi druhy a Ifigenii jat a dopraven do dvorce.

Brzy nato sem přibyl z města s velikým houfem ozbrojencŧ Lysimachos, jenţ toho roku zastával nejvyšší rhodský úřad, a Kimona spolu s jeho druhy odvedl do ţaláře, neboť k tomu Pasimundas dostal svolení od rhodského senátu, k němuţ vznesl ţalobu, kdyţ se mu donesla zvěst o Kimonově ztroskotání.

Tak tedy přišel ubohý a zamilovaný Kimon o svou Ifigenii, kterou krátce předtím dobyl, ještě dříve neţ jí stačil odnít něco jiného krom několika polibkŧ.

Ifigenii přijalo mnoho urozených rhodských paní. Jaly se ji utěšovat v jejím zármutku, vyvolaném únosem a útrapami, které přestála na rozbouřeném moři, a Ifigenie u nich zŧstala aţ do dne určeného k její svatbě.

Kimonovi a jeho druhŧm byl za to, ţe předchozího dne propustili rhodské jinochy na svobodu, darován ţivot - ačkoli Pasimundas horlivě usiloval, aby byli o ţivot připraveni - a byli odsouzeni nadosmrti do ţaláře. Mŧţete si pomyslit, v jakém souţení zde ţili i jaké měli naděje, ţe se kdy dočkají nějakých radostí.

Pasimundas se mezitím snaţil ze všech sil pohnat přípravy ke svatbě, ale Štěstěna, jako by se chtěla kát z křivdy, kterou spáchala na Kimonovi, zpŧsobila nový obrat, aby ho spasila.

Pasimundas měl bratra, jenţ byl sice mladší neţ on, ale nikoli méně čacký. Slul Hormisdas a jiţ dlouho vyjednával, ţe pojme za manţelku urozenou

a krásnou dívku, jeţ se jmenovala Kassandra a kterou nesmírně miloval Lysimachos. Z

rŧzných dŧvodŧ však byl sňatek několikrát odloţen.

Kdyţ však nyní Pasimundas viděl, ţe bude musit oslavit svou svatbu velikým hodokvasem, napadlo ho, ţe by bylo výtečné, kdyby mohl dosíci toho, aby Hormisdas uvedl do svého domu manţelku během téhoţ hodokvasu, aby s ním nebyly nové výdaje a aby nebylo třeba chystat nové hody. Jal se tedy znovu vyjednávat s Kassandřinými rodiči a přivedl vyjednávání k úspěšnému konci, takţe se společně s bratrem rozhodl, ţe téhoţ dne, kdy se Pasimundas oţení s Ifigenií, oţení se i Hormisdas s Kassandrou.

Kdyţ se o tom dověděl Lysimachos, velmi ho to mrzelo, neboť viděl, ţe tím ztrácí i veškerou svou naději; doufal totiţ, ţe kdyby si Kassandru nevzal Hormisdas, ţe by ji zcela určitě dostal za manţelku sám. Jeţto však byl rozváţný člověk, skryl ve svém nitru tento zármutek a jal se přemítat, jak by mohl dosáhnout toho, aby k svatbě nedošlo; nenalezl však jiné cesty kromě únosu.

Vzhledem k úřadu, který zastával, mu to připadalo snadné, ale právě o to nečestnější. Posléze však po dlouhém rozvaţování počestnost ustoupila lásce a Lysimachos se rozhodl, ţe Kassandru unese, ať z toho vzejde cokoli. Přemítaje pak o společnících, jichţ bude potřebovat k provedení svého záměru, a o zpŧsobu, jímţ to provede, rozpomněl se na Kimona, jejţ drţel s jeho druhy v ţaláři, a uváţil, ţe nemŧţe mít v této věci lepšího a věrnějšího druha nad Kimona.

Dal si ho proto téţe noci přivést potají do své komnaty a takto k němu promluvil:

"Právě tak, jako dovedou bohové nejlépe a nejštědřeji obdarovávat rŧznými statky lidi, dovedou i nejdŧmyslněji zkoušet lidské ctnosti, a ty lidi, o nichţ se přesvědčí, ţe projevili ve všech případech pevnost a stálost, povaţují za nejznamenitější a dopřávají jim nejvyšší odměny. Mezi čtyřmi stěnami tvého otcovského domu, který je - pokud vím - pln bohatství, bys jim byl nemohl tento dŧkaz poskytnout. Proto tě nejprve vzrušujícími podněty lásky proměnili z hloupého zvířete v člověka - jak jsem slyšel. Potom se chtěli přesvědčit, zda nepříznivá Štěstěna a nyní i tvrdý ţalář zvrátí tvé smýšlení a přiměje tě být jiný, neţ jsi byl, kdyţ ses po krátký čas radoval z dobytí kořisti. Smýšlíš-li jako předtím, nedostane se ti radostnější odměny, neţ je ta, kterou ti právě v této chvíli chystají, a jaká je to odměna, to ti právě zamýšlím vyloţit, aby ses opět vzchopil a byl zmuţilé mysli.

Pasimundas se nyní raduje z tvého neštěstí, horlivě se stará, abys zemřel, proto pospíchá, aby co nejrychleji slavil svatbu s tvou Ifigenií

a těšil se z kořisti, kterou ti nejprve přívětivá Štěstěna propŧjčila a pak ti ji zase rozezlena odňala. Mám za to, ţe ji miluješ, a vím podle sebe, jak tě to asi bolí, neboť podobnou křivdu, jako je tvá, chystá se mi zpŧsobit Pasimundŧv bratr Hormisdas s Kassandrou, kterou nade všecko miluji. Vidím však, ţe k úniku před touto křivdou a před touto ranou Štěstěny nám nezŧstala otevřena jiná cesta, neţ je ta cesta, po níţ pŧjde zdatnost našich myslí a našich pravic, v nichţ se nám sluší mít meče, abychom si probili cestu k únosu našich paní. Tvŧj to bude uţ druhý únos, mŧj první, a proto chceš-li dosáhnout opět své - nechci říci svobody, neboť si myslím, ţe o ni bez své paní málo dbáš -, ale své paní, vloţí ti ji bohové do náruče, jestliţe mi budeš nápomocen v mých záměrech."

Tato slova zpŧsobila, ţe Kimon, klesající na duchu, se opět vzmuţil, a neotáleje s odpovědí, řekl:

"Jestliţe mi z toho vzejde to, co říkáš, nenajdeš, Lysimachu, k takovému podniku statečnějšího a věrnějšího druha nade mne; uloţ mi proto, co bych podle svého měl provést, a uvidíš, s jakou nesmírnou statečností pŧjdu za tebou."

Lysimachos mu na to řekl:

"Ode dneška za tři dny vkročí novomanţelky poprvé do domu svých manţelŧ, do nichţ s nadcházejícím večerem a se zbraní v ruce vnikneš ty se svými druhy a já s několika lidmi, jimţ velmi dŧvěřuji; uneseme je rovnou ze středu hodujících, vsadíme je na koráb, který jsem dal tajně připravit, a zabijeme při tom kaţdého, kdo by se opováţil klást nám odpor."

Kimonovi se Lysimachŧv záměr líbil, a proto dlel mlčky v ţaláři aţ do stanovené doby.

Nadešel den svateb, jeţ byly slaveny s velkou okázalostí, a všechny místnosti domu obou bratří kypěly slavnostním veselím.

Tu Lysimachos přichystal vše potřebné, a kdyţ se mu zdálo, ţe nadešla vhodná chvíle, roznítil několika slovy pro své záměry Kimona a jeho druhy, jakoţ i své přátele, kteří měli pod svými oděvy skryté zbraně, načeţ je rozdělil do tří skupin. První z nich obezřetně poslal do přístavu, aby se nikdo nemohl postavit do cesty, aţ budou vstupovat na koráb, a s dvěma zbývajícími se vydal k Pasimundovu domu; jednu skupinu zanechal u vrat, aby je nikdo nemohl uvnitř

uzavřít nebo jim překáţet při odchodu, a se zbývající skupinou stoupal spolu s Kimonem vzhŧru po schodech.

Kdyţ přišli do síně, kde podle náleţitého pořadí seděly novomanţelky s četnými jinými paními, vyrazili do útoku, převrátili stoly, načeţ kaţdý se chopil své paní, a dav ji do náručí svých druhŧ,

přikázal, aby ji bez meškání odnesli na přichystaný koráb. Novomanţelky počaly naříkat a křičet, a podobně spustily i ostatní paní a čeleď, takţe náhle bylo všude plno povyku a nářku.

Kimon, Lysimachos a jejich druzi vytasili meče, ale jeţto jim všichni ustupovali z cesty, pronikli bez odporu, aţ ke schodŧm. Teprve kdyţ sestupovali ze schodŧ, napadl je Pasimundas, který přiběhl s velikým obuškem v ruce, kdyţ zaslechl rámus; Kimon však po něm chrabře ťal a rozpŧlil mu lebku, takţe mu Pasimundas klesl mrtev k nohám. Jednou z ran Kimonových byl zasaţen i nešťastný Hormisdas, jenţ spěchal Pasimundovi na pomoc, a Lysimachovi a Kimonovi druzi poranili a zatlačili i některé jiné, kteří se na ně chtěli zaútočit.

Zanechavše dŧm plný krve, povyku, pláče a smutku, dostali se bez překáţek ve sraţeném houfu se svým lupem na koráb. Vsadili naň své paní, posléze naň vstoupili sami se všemi svými druhy, a zatímco se pobřeţí začalo hemţit zbrojným lidem, jenţ sem přiběhl osvobodit paní, spustili vesla do vody a rozradostněni svým úspěchem odpluli. Brzy nato dorazili na Krétu, kde je radostně uvítalo mnoho jejich přátel i příbuzných, a kdyţ se tu pak oţenili s paními, vystrojili veliký hodokvas a blaţeně se těšili ze svého lupu.

Na Kypru a na Rhodu vyvolal jejich čin veliký rozruch a pobouření na dlouhou dobu. Posléze se však do toho tu i tam vloţili jejich přátelé a příbuzní, kteří dosáhli toho, ţe se Kimon s Ifigenií po krátkém vyhnanství radostně vrátil na Kypr a Lysimachos s Kassandrou na Rhodos a ţe kaţdý z nich pak s tou svou dlouho ještě ţil šťastně a spokojeně ve své domovině.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Gostanza miluje Martuccia Gomita, a kdyţ se doví, ţe je mrtev, vstoupí ze zoufalství sama do člunu, jejţ vítr zazené do Susy. Zjisti, ţe Martuccio ţije v Tunisu, odhalí mu, kdo je, načeţ ji Martuccio, jenţ zaujímá vysoké postavení u krále za to, ţe mu poskytl cenné rady, pojme za manţelku a bohat vrátí se s ní na Lipari.

Kdyţ byl Pamfilŧv příběh u konce, královna jej velmi pochválila, načeţ kázala Emilii, aby pokračovala a vyprávěla další příběh. Ta pak takto začala:

Kaţdý má právo těšit se z událostí, kdyţ vidí, ţe po nich následovala odplata podle jeho přání.

A jeţto si milování zaslouţí spíše radosti neţ dlouhotrvající ţal, uposlechnu královnu s mnohem větší radostí, kdyţ mám vyprávět na nynější námět, neţ jsem uposlechla krále při námětu minulém.

Vězte tedy, něţné paní, ţe poblíţe Sicílie leţí ostrŧvek zvaný Lipari, na němţ - není tomu ještě tak dávno - ţila překrásná dívka jménem Gostanza, jejíţ rodiče patřili mezi tuze váţené lidi na ostrově. Zamiloval se do ní jinoch jménem Martuccio Gomito, jenţ rovněţ pocházel z ostrova, byl velmi hezký, pěkných mravŧ a vyznal se znamenitě ve svém řemesle. Dívka k němu vzplála takovou láskou, ţe se nikdy necítila dobře, kdyţ ho neviděla, a jeţto si ji Martuccio chtěl vzít za manţelku, dal o ni poţádat jejího otce. Ten však na to odpověděl vzkazem, ţe Martuccio je chudý a ţe mu proto Gustanzu za manţelku nedá.

Kdyţ Martuccio viděl, ţe byl odmítnut kvŧli chudobě, naplnilo ho to takovým rozhořčením, ţe se spolu s několika svými přáteli a příbuznými zapřísáhl, ţe se nikdy na Lipari nevrátí, leda bohat. Opustil ostrov, začal se plavit jako korzár podél břehŧ Berberska a oloupil kaţdého, kdo byl slabší neţ on. Štěstěna by mu byla v tomto podnikání velmi přála, kdyby byl ve svém štěstí dovedl zachovat míru; jeţto však mu nestačilo, ţe on i jeho druzi v krátkém čase tuze zbohatli, a snaţil se s nimi zbohatnout co nejvíc, stalo se jednou, ţe ho po dlouhé obraně spolu s jeho druhy jalo a obralo několik saracénských lodí. Saracéni větší část jeho druhŧ

pobili, a kdyţ poslali loď ke dnu, odvedli Martuccia do Tunisu, kde byl vsazen do ţaláře a dlouhou dobu strádal.

Ne jeden nebo dva, ale mnoho rŧzných lidí přineslo pak na Lipari novinu, ţe všichni, kteří byli s Martucciem na lodi, utonuli.

Gostanza se uţ pro odchod Martucciŧv nesmírně trápila, a kdyţ uslyšela, ţe její milý zahynul s ostatními, dlouho plakala a umínila si, ţe nebude déle ţít. A jeţto by se byla sama nedokázala nějakým násilím činem sprovodit ze světa, vymyslela si, ţe sama sebe doţene do takového postavení, kdy bude muset zemřít. Utekla tedy jedné noci tajně z otcovského domu a dostala se aţ do přístavu, kde dík náhodě našla kus dál do ostatních lodí rybářský člun, opatřený stoţárem, plachtami a vesly, jak shledala, neboť jeho majitelé krátce předtím z něho vystoupili. Vstoupila rychle do tohoto člunu, zaveslovala kousek na moře, jelikoţ se trochu vyznala v umění námořnickém stejně jako všechny ţeny na tomto ostrově, načeţ napjala plachty, hodila do moře vesla a kormidlo a svěřila se úplně

větru; domnívala se totiţ, ţe nutně dojde k tomu, ţe vítr člun bez nákladu a kormidelníka převrátí, anebo ţe ho zazené na nějaké úskalí a roztříští, takţe se ona nebude moci zachránit, i kdyby chtěla, a utone. Zahalila si proto hlavu pláštěm a s pláčem se poloţila na dno člunu.

Přihodilo se však něco docela jiného, neţ zamýšlela; jeţto právě dul velice mírný vítr ze severu a moře bylo takřka klidné, bárka se na moři dobře drţela a druhého dne poté, co do ní dívka vstoupila, byla kvečeru donesena větrem dobrých sto mil nad Tunisem na pobřeţí nedaleko města zvaného Susa.

Dívka vŧbec nevěděla, ţe je více na souši neţ na moři, neboť během cesty by byla hlavu nenadzdvihla ani za nic a neměla v úmyslu to udělat ani teď.

V té chvíli, kdy bárka narazila na břeh, byla na pobřeţí jakási chudá ţena, jeţ přišla odnést ze slunce sítě rybářŧ. Kdyţ spatřila bárku, podivila se, jak se mohlo stát, ţe loď s rozvinutou plachtou mohla narazit na břeh - i usoudila, ţe v ní rybáři usnuli, šla k bárce, a kdyţ tu nespatřila nikoho jiného neţ onu dívku, pohrouţenou do hlubokého spánku, několikrát na ni křikla; posléze ji probudila, a vidouc podle šatŧ, ţe je to křesťanka, optala se jí - neboť mluvila italsky -, jak se tak sama dostala na této bárce aţ sem.

Kdyţ dívka uslyšela italštinu, napadlo ji, ţe se patrně vítr obrátil a zahnal ji zpět na Lipari -

ruče tedy vyskočila, rozhlédla se vŧkol, ale jeţto krajinu neznala a viděla, ţe stojí na pevnině, zeptala se té dobré ţeny, kde je. Ta pak jí odvětila:

"Milá dcero, jsi v Berbersku nedaleko Susy."

Po této zprávě dívka zalitovala, ţe Bŧh odmítl na ni poslat smrt, a jeţto se styděla do hloubi duše a nevěděla, co počít, sedla si k bárce a dala se do pláče.

Ona dobrá ţena se nad ní slitovala, kdyţ ji tu tak viděla, a tak dlouho jí domlouvala, ţe se jí podařilo odvést dívku do své chýše. Jednala s ní tak vlídně, ţe jí dívka pověděla, jak se sem dostala, a tu ona dobrá ţena, vidouc, ţe je dívka hladová, přinesla jí svŧj tvrdý chléb, trochu ryb a vodu a tak dlouho do ní mluvila, aţ dívka trochu pojedla.

Gostanza se jí optala, kdo je, ţe mluví tak dobře italsky, a tu jí ta dobrá ţena odpověděla, ţe je z Trapani a ţe se jmenuje Carapresa a ţe tady slouţí u několika křesťanských rybářŧ.

Dívka byla sice velmi zkormoucena, ale kdyţ uslyšela jméno Carapresa, to jest drahá kořist, napadlo ji bezděky, ţe to jméno je dobrým znamením, i začala doufat, sama nevědouc v co, a poněkud

tím přání zemřít zapudila. Poté snaţně poprosila onu dobrou ţenu - aniţ jí řekla, kdo je a odkud je -, aby měla pro lásku boţí slitování s jejím mládím a aby jí dala nějakou radu, jak by se mohla vyhnout hrubostem a uráţkám.

Carapresa byla hodná ţena, vyslechla Gostanzu, opustila ji na chvíli, rychle odkvačila sebrat sítě, a kdyţ se vrátila a Gostanzu zahalila do vlastního pláště, odvedla ji do Susy. Kdyţ sem přišly, řekla jí:

"Gostanzo, zavedu tě do domu jedné převelice hodné saracénské paní, které často posluhuji, kdyţ něco potřebuje. Je to uţ stará ţena a je soucitná. Doporučím jí tě, jak jen budu moci, a jsem naprosto jista, ţe tě ráda přijme a bude s tebou jednat jako s vlastní dcerou. A ty pak se snaţ podle svých moţností, aţ budeš u ní slouţit, aby sis do doby, neţ ti Pánbŧh dopřeje lepšího údělu, získala její přízeň."

Jak řekla, tak také učinila.

Ona stará paní vyslechla Carapresu, pohlédla Gostanze do tváře a se slzami v očích ji objala a políbila na čelo. Pak ji vzala za ruku a zavedla ji do svého domu, v němţ ţila s několika jinými ţenami bez jediného muţe. Vykonávala s nimi rŧzné ruční práce a vyráběla s nimi rŧzné předměty z hedvábí, palmových listŧ a kŧţe. Dívka od nich během několika dní leccos pochytila, začala s nimi pracovat společně a získala si takovou přízeň a náklonnost paní a ostatních ţen, ţe to bylo aţ ku podivu, ba pomohly jí i v tom, ţe se za tuze krátkou dobu naučila jejich řeči.

Dívka tedy pobývala v Suse, zatímco ji u nich doma oplakali jako ztracenou a mrtvou, a tu se stalo, ţe jakýsi mladý muţ, jenţ měl v Granadě veliké příbuzenstvo a nesmírnou moc, vytáhl proti tehdejšímu tuniskému králi, jenţ slul Marlabdela; tvrdil, ţe království tuniské patří jemu, a kdyţ shromáţdil nesmírné mnoţství vojska, chystal se vypudit krále tuniského z jeho říše.

Kdyţ se tyto věci dostaly k sluchu uvězněného Martuccia Gomita, jenţ mluvil velmi dobře tunisky, a kdyţ Martuccio uslyšel i to, ţe tuniský král koná převeliké přípravy na svou ochranu, řekl jednomu z těch, kdoţ hlídali jeho i jeho druhy:

"Kdybych mohl promluvit s králem, troufal bych si mu dát takovou radu, ţe by tuto válku vyhrál."

Stráţce sdělil tato slova svému pánovi a ten o tom neprodleně podal zprávu králi. Král přikázal, aby byl Martuccio před něho přiveden, a ten, kdyţ byl otázán, jakou ţe by dal králi radu, odpověděl:

"Pane mŧj, jestliţe jsem si v dřívějších dobách, kdy jsem se zdrţoval ve vaší zemi, dobře vštípil do paměti zpŧsob, jakým svádíte své bitvy, zdá se mi, ţe v nich bojovali převáţné lučištníci, a nikoli ozbrojenci. Proto se domnívám, ţe byste svou bitvu vyhrál, kdyby se nalezl nějaký zpŧsob, aby se lučištníkŧm vašeho protivníka nedostávalo šípŧ, ale vaši aby jich měli dostatek."

Král mu na to řekl:

"Kdyby se tohle dalo zařídit, mohl bych se zajisté povaţovat za vítěze."

"Pane mŧj," odvětil mu na to Martuccio, "je-li vám to libo, lze to provést. Poslyšte jak. Je třeba, abyste dal k lukŧm svých lučištníkŧ udělat mnohem tenčí tětivy, neţ jsou ty, kterých všichni obyčejně pouţívají. Poté dejte udělat šípy, jejichţ vruby by se hodily jen na tyto tenké tětivy. Je ovšem třeba, aby se vše dálo potají a aby se o tom váš protivník nic nedověděl a nemohl proti tomu učinit opatření. Proč vám tohle všechno radím? Aţ nepřátelští lučištníci vystřílejí své šípy a vaši rovněţ své, budou muset během bitvy vaši nepřátelé posbírat ty šípy, které vystříleli vaši - jak víte -, a vaši lučištníci zase budou muset posbírat šípy nepřátel.

Nepřátelé však nebudou moci pouţít šípŧ vašich lučištníkŧ, neboť vaše šípy budou mít maličké zářezy, do nichţ se nevejdou silné tětivy nepřátel, kdeţto vašim lučištníkŧm šípy nepřátel nebudou vadit, neboť na tenkou tětivu lze znamenitě přiloţit i šíp, který má široký vrub. Tak se potom stane, ţe vaši lučištníci budou mít šípŧ hojnost, kdeţto nepřátelští lučištníci budou mít nedostatek."

Králi, jenţ byl moudrý vladař, se Martucciova rada zalíbila. Zařídil se ve všem podle ní, a kdyţ vyhrál válku, shledal, ţe se tak stalo zásluhou Martucciovy rady, i začal proto Martuccio poţívat jeho nesmírné milosti a dík jí se mu dostalo vysokého a výnosného postavení.

Krajem se brzy roznesla pověst o těchto věcech a dospěla i k uším Gostanzy, jeţ se tak dověděla, ţe Martuccio Gomito je naţivu, ačkoli si myslela, ţe je uţ dávno mrtev. Její láska k němu, jeţ jí v srdci uţ jen doutnala, vzplála proto náhlým plamenem, rozhořela se a mrtvá naděje Gostanzina opět oţila. Gostanza tedy pověděla všechny své příhody oné paní, u níţ

přebývala, a řekla jí, ţe touţí jít do Tunisu nasytit své oči tím, po čem v ní vzbudily dychtivost uši, kdyţ vyslechly ony zprávy.

Paní tuze chválila její touhu, a jako by byla její matkou, vsedla s ní na bárku a společně s ní se vydala do Tunisu, kde byla i s Gostanzou ctně přijata v domě jedné své příbuzné.

Jeţto vzala s sebou také Carapresu, poslala ji vyzvědět vše, co jen bude moţné, o Martucciovi. Carapresa zvěděla, ţe Martuccio ţije a zaujímá vysoké postavení, a kdyţ

přinesla o tom zprávy, přála si ona ušlechtilá paní, aby mohla sama Martuccia zpravit o tom, ţe sem kvŧli němu přibyla jeho Gostanza.

Jednoho dne se tedy za Martucciem vydala a řekla mu:

"Martuccio, do mého domu přibyl jeden sluţebník, jenţ přichází z Lipari a rád by s tebou mezi čtyřma očima mluvil. Abych to nemusila svěřovat někomu jinému - jak si to ostatně přál i on -, přišla jsem ti to povědět sama."

Martuccio jí poděkoval a šel s ní do jejího domu.

Kdyţ ho dívka spatřila, div se jí radostí srdce nezastavilo, a jeţto se nedokázala ovládnout, vrhla se mu náhle kolem krku, objala ho, a nemohouc ze sebe dostat ani slova, z lítosti nad minulými útrapami a z radosti nad touto událostí se něţně rozplakala.

Martuccio, vida dívku, strnul úţasem a s hlubokým povzdechnutím pravil:

"Ach moje Gostanzo, ty tedy ţiješ? Uţ hodně vody uplynulo od té doby, co jsem slyšel, ţe jsi zmizela a ţe o tobě doma nikdo nic neví."

To řka, rozplakal se dojetím, objal ji a políbil.

Gostanza mu vyprávěla o všem, co se jí přihodilo, i o tom, jak ctně ji přijala ona šlechetná paní, u níţ pak ţila - a kdyţ si toho hodně pověděli, Martuccio se s ní rozloučil, zašel ke králi

- pánu svému -, vše mu pověděl jak o svých osudech, tak i o dívčích a dodal, ţe se s jeho souhlasem zamýšlí s ní podle naší víry oţenit.

Král byl tím vším velmi překvapen. Dal si přivolat dívku, a kdyţ i od ní uslyšel, ţe je to tak, jak řekl Martuccio, pravil:

"Opravdu poctivě sis ho vyslouţila za manţela."

Poté kázal přinést vzácné a ušlechtilé dary, část jich dal jí a část Martucciovi a svolil, aby si spolu počínali, jak jim bude libo.

Martuccio vzdal čest šlechetné paní, u níţ přebývala Gostanza, poděkoval jí za vše, co pro ni učinila, dal jí dary, jeţ byly pro ni vhodné, poručil ji Bohu, a zatímco Gostanza prolévala hojné slzy, rozloučil se s ní.

Maje svolení královo, vstoupil s Gostanzou a Carapresou na loď a vrátil se s nimi za příznivého větra na Lipari, kde z toho byla taková radost, ţe se to nedá ani vypovědět.

Martuccio ji zde pojal za manţelku, vystrojil veliké a krásné svatební veselí a dlouho se pak ještě on i Gostanza těšili ze své lásky v míru a pokoji.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Pietro Boccamazza uprchne s Agnolellou a padne do rukou lupičŧ. Dívka uprchne lesem a dostane se na jeden zámek, Pietro je jat; podaří se mu však z rukou lupičŧ uniknout a dostat se po některých útrapách na zámek, kde je Agnolella. Oţení se s ní a vrátí se pak do Říma.

Nebylo nikoho, kdo by nebyl pochválil příběh Emilie; kdyţ však královna seznala, ţe Emilie dovyprávěla, obrátila se k Elise a přikázala jí, aby pokračovala. Ta horlivě uposlechla a začala:

Mám, pŧvabné paní, před očima události jedné noci, které proţili dva málo rozváţní mladí lidé; jeţto však po nich následovalo mnoho radostných dní a jeţto příběh odpovídá našemu námětu, mám chuť vám ho vyprávět.

V Římě, jenţ byl kdysi hlavou světa, tak jako je dnes ocasem, ţil před nedávném jeden mladík, jménem Pietro Boccamazza. Pocházel z jednoho velmi váţeného římského rodu a zamiloval se do překrásné a pŧvabné dívky, jíţ bylo jméno Agnolella a byla dcerou jakéhosi Gigliuzza Saulla, člověk nízkého pŧvodu, ale mezi Římany velmi oblíbeného. Zamilovaný Pietro brzy dosáhl toho, ţe se dívka zamilovala do něho tak, jako miloval on ji, a jeţto se Pietrovi, planoucímu láskou, zdálo, ţe uţ nevydrţí krutou strast, pocházející ze samého touţení, poţádal, aby ji dostal za manţelku.

Kdyţ se to dověděli jeho příbuzní, všichni se na něho sesypali a tuze mu vytýkali, co ho to napadlo, a současně tak vzkázali Gigliuzzovi Saullovi, aby na Pietrova slova vŧbec nedal, jeţto by ho nikdy nepřijali za přítele ani za příbuzného.

Pietro div nezemřel bolestí, kdyţ viděl, ţe mu byla zatarasena jediná cesta, po níţ hodlal dospět k splnění svého přání, a kdyby to nebyl Gigliuzzo, byl by se oţenil s jeho dcerou navzdory všem příbuzným. Pak si ale vzal do hlavy, ţe to přece jen udělá, nebude-li mít dívka nic proti tomu, a kdyţ se pomocí prostředníka dověděl, ţe dívka s tím souhlasí, domluvil se s ní, ţe spolu uprchnou z Říma. Jednoho rána tedy, kdyţ bylo všechno připraveno, Pietro velmi časně vstal, vsedl s Agnolellou na koně a vyrazili do Anagni, kde měl Pietro několik přátel, jimţ velmi dŧvěřoval. Jak tak ujíţděli, nemajíce ani čas oslavit sňatek, neboť se obávali, ţe budou pronásledováni, rozprávěli cestou o své lásce a tu a tam se navzájem políbili.

Pietro však neznal příliš dobře cestu, a tak se stalo, ţe asi osm mil za Římem uhnuli z cesty doleva, ačkoli se měli drţet napravo.

Neujeli ani dvě míle, kdyţ tu zjistili, ţe jsou nedaleko nějakého zámku, z něhoţ náhle vyrazil asi tucet zbrojnošŧ. Zahlédli totiţ Pietra s Agnolellou, a ta, kdyţ spatřila, jak se k nim blíţí, vykřikla:

"Pietro, zachraňme se, jsme přepadeni!" Hned obrátila svého koně k obrovskému lesu, jak nejrychleji dovedla, a drţíc se hrušky sedla, vrazila koni tak prudce ostruhy do slabin, ţe kŧň pod jejich úderem lesem jen letěl.

Pietro se díval do Agnolelliny tváře víc neţ na cestu, nepostřehl proto tak rychle blíţící se zbrojnoše, a zatímco ještě jel a rozhlíţel se, odkud se kdo blíţí - byl zbrojnoši přepaden, jat a přinucen seskočit z koně. Kdyţ se ho pak otázali, kdo je - a kdyţ jim to no řekl -, začali se zbrojnoši mezi sebou radit a řekli:

"Je to přítel našich nepřátel. Co s ním jiného neţ vzít mu šaty a koně a pověsit ho tady k potupě Orsiniŧ na některých dub?"

A jeţto všichni s tím návrhem souhlasili, rozkázali Pietrovi, aby se svlékl.

Pietro se tedy začal svlékat odevzdán svému neblahému osudu, ale tu se stalo, ţe na ně znenadání vyrazilo dobrých pětadvacet zbrojnošŧ, kteří tu číhali, a s křikem: "Smrt jim!"

napadli druhé zbrojnoše. Ty to tak překvapilo, ţe nechali Pietra Pietrem a chystali se k obraně

- vidouce však, ţe je jich mnohem méně neţ útočníkŧ, dali se na úprk a útočníci vyrazili za nimi.

Kdyţ Pietro viděl, co se děje, chvatně sebral své věci, vyšvihl se na svého koně a jal se, jak nejrychleji mohl, prchat tou cestou, po níţ viděl prchat svou dívku. Neviděl však v lese ani cestu, ani stezku, ba ani stopy kopyt, a kdyţ si uvědomil, ţe je v bezpečí a ţe unikl z dosahu těch, kteří ho jali, i těch, kteří ty prvé přepadli, nesmírně se zasmušil, ţe nikde není ani stopy po jeho dívce, a s nářkem bloudil po lese, volaje Agnolellu. Nikdo mu však neodpovídal, a tak Pietro, neodvaţuje se vrátit, šel stále kupředu, aniţ věděl, kam dorazí. Bál se přitom jak o sebe, tak o svou dívku, neboť měl strach z dravé zvěře, ţijící v těch lesích, a neustále se mu zdálo, ţe vidí před sebou Agnolellu rozsápanou medvědem nebo vlkem.

Tak nešťastný Pietro bloudil po lese celý den, křičel a volal a co chvíli se vracel, ačkoli se domníval, ţe jde pořád kupředu. Posléze byl křikem, nářkem a hladem tak vysílen, ţe uţ

nemohl dál.

Vida, ţe uţ nadešla noc, nevěděl si jiné rady neţ vyhledat převeliký dub; přivázal k němu koně, z něhoţ seskočil, a pak na dub vylezl, aby ho v noci neseţraly dravé šelmy. Zakrátko vyšel měsíc

a noc byla velmi jasná, Pietro se však neodvaţoval usnout, aby nespadl, ačkoli by byl stejně neusnul ani při sebevětším pohodlí, neboť by mu v tom zabránily bolestné vzpomínky na jeho dívku. A tak bděl a vzdychal a naříkal a proklínal své neštěstí.

Dívka, jeţ se dala na útěk - jak uţ bylo řečeno -, nevěděla, kterým směrem se dát, a nechala se unášet svým koněm, kam bylo libo jemu; zajela proto tak hluboko do lesa, ţe uţ neviděla, kudy se do něho dostala, pročeţ tu bloudila lesními pustinami po celý den právě tak jako Pietro. Tu se pozdrţela, tu se zas vydala dál a neustále plakala, volala a naříkala na své neštěstí.

Kdyţ posléze viděla, ţe Pietro nepřichází a ţe se uţ smráká, dostala se na pěšinku, po níţ se pustila se svým koněm; kdyţ ujela něco přes dvě míle, spatřila v dálce chýši, pustila se k ní co nejrychleji a zastihla v ní letitého muţe s jeho manţelkou, jeţ uţ byla rovněţ stará.

Ti, vidouce, ţe přijíţdí sama, děli:

"Ach dcero, co pohledáváš tak sama v tuto hodinu v těchto končinách?"

Dívka s pláčem odpověděla, ţe ztratila svého prŧvodce v lese, a zeptala se, zda uţ je Anagni blízko.

"Milá dcero, touhle cestou se do Anagni nedostaneš a je tam víc neţ dvanáct mil."

Dívka proto řekla:

"A je tu tedy někde nablízku nějaké přístřeší, kde bych mohla přenocovat?"

"Ţádné přístřeší tu není tak blízko," odpověděl jí ten dobrý muţ, "aby ses tam dostala ještě ze světla."

"Nebyli byste tedy tak hodní," řekla dívka, "a nechali mě z lásky boţí přenocovat zde, kdy se nikam nemohu dostat?"

Dobrý muţ jí na to odpověděl:

"Bude nám milé, děvče, zŧstaneš-li u nás dnes večer, musíme ti však říci, ţe se v těchto končinách dnem i nocí potlouká mnoho smeček lidí dobrých i zlých, kteří nám často zpŧsobí mnoho utrpení a škod; kdyby sem nešťastnou náhodou některá přitrhla a uviděla tu tak hezkou a mladou dívku, jako jsi ty, mohla by ti ublíţit a zmrhat tě a my bychom ti nemohli nijak přispět na pomoc. Proto ti to říkáme uţ napřed, aby sis na nás nemohla stěţovat, kdyby se to stalo."

Starcova slova dívku vyděsila, ale kdyţ viděla, ţe uţ je pozdě, pravila:

"Uráčí-li se Bohu, ochrání od této pohromy vás i mne. A i kdyby mě to neštěstí potkalo, je mnohem horší být rozsápána v lesních houštinách šelmami neţ

znásilněna chlapy."

To řkouc, seskočila z koně, vešla do chýše oněch chudých lidí a tam s nimi nuzně povečeřela to, co měli. Poté oblečena ulehla spolu s nimi na jejich chatrné loţe a neustále po celou noc vzdychala a oplakávala své neštěstí i Pietra, neboť nevěřila, ţe ho mohlo potkat něco jiného neţ neštěstí.

Kdyţ jiţ bylo ráno nedaleko, uslyšela náhle veliký dusot lidských kročejŧ. I vstala, vyšla na veliký dvŧr, který leţel za chýší, a vidouc v jednom koutě velikou kupu sena, skryla se v ní, aby ji ti lidé, kdyby sem přišli, tak snadno nenalezli. Sotvaţe se jí podařilo zalézt do kupy, uţ

tu byli ti lidé; byl to houf darebákŧ, kteří přitrhli ke dveřím chýše, dali si otevřít, a kdyţ

vstoupili dovnitř a nalezli dívčina koně se sedlem a s jinými postroji, otázali se, kdo tu je.

Dobrý muţ, nevida dívku, jim odpověděl:

"Není tu nikdo jiný kromě nás a ten kŧň, jenţ kdovíkomu utekl, přiběhl k nám včera večer.

Vzali jsme ho tedy do domu, aby ho lovci neseţrali."

"Kdyţ nemá pána," řekl vŧdce smečky, "hodí se tedy nám."

Poté se někteří rozlezli po chýši a někteří se odebrali na dvŧr, kde sloţili své oštěpy a štíty, a tu se stalo, ţe jeden z darebákŧ, nevěda nic lepšího, mrštil svým oštěpem do sena, takţe málem zabil dívku, jeţ se tu ukryla, a ta zase by se byla málem prozradila, jeţto oštěp jí projel kolem levého prsu tak, ţe jí hrot oštěpu roztrhl šat. Uţuţ chtěla hlasitě vykřiknout, neboť dostala strach, ţe je poraněna, ale vtom se rozpomněla, kde je, rychle se vzpamatovala a zŧstala zticha.

Kdyţ si někteří z houfu zde a druzí onde upekli kŧzlata a jiné maso a kdyţ se najedli a napili, odtáhli svou cestou a odvedli s sebou i dívčina koně.

Byli uţ hezký kousek odtud, kdyţ se onen dobrý muţ začal vyptávat své manţelky:

"Kam se poděla ta dívka, co sem včera přišla a po níţ nebylo ani stopy, kdyţ jsme vstali?"

Dobrá ţena odvětila, ţe neví, a šla ji hledat.

Dívka, vidouc, ţe oni ničemové uţ odtáhli, vylezla ze sena, coţ tuze rozradostnilo onoho dobrého muţe, neboť viděl, ţe nepadla těm darebákŧm do rukou. A jeţto jiţ svítalo, řekl jí:

"Nastává den, a chceš-li, doprovodíme tě na jeden hrad, je asi pět mil daleko a budeš tam v bezpečí. Budeš však muset jít pěšky, jeţto ti ničemové, kteří právě před chvílí odtáhli, odvedli tvého koně."

Dívka se pro to nikterak nermoutila a jen onoho dobrého muţe proboha prosila, aby ji odvedl na hrad. Vydali se tedy na cestu a kolem deváté tam dorazili.

Hrad patřil jednomu šlechtici z rodu Orsiniŧ, jenţ slul Liello di Campo di Fiore, a shodou okolností na něm dlela právě šlechticova paní, předobrá a zlatá ţena. Sotvaţe dívku uzřela, ihned ji poznala a radostně přivítala a chtěla dopodrobna vědět, jak se sem dostala. A dívka jí vše pověděla.

Paní znala také Pietra, neboť byl přítelem jejího manţela - i byla tuze zkormoucena, kdyţ

slyšela, co se mu stalo, a kdyţ se dověděla, kde byl jat, usoudila, ţe ho asi zabili.

Řekla proto dívce:

"Kdyţ to dopadá tak, ţe nevíš, co je s Pietrem, zŧstaneš tu se mnou do té doby, neţ tě budu moci poslat v bezpečném doprovodu do Říma."

Pietro zatím seděl velmi zasmušile na dubu, a kdyţ pojednou začal usínat, spatřil dobrých dvacet vlkŧ, kteří vyslídili koně a obklíčili ho. Kŧň však je zvětřil, trhl hlavou, přerval uzdu a dal se na útěk. Jeţto však byl obklíčen, nedostal se daleko a dlouho se bránil zuby a kopyty.

Posléze ho však vlci srazili k zemi, zardousili a rozsápali, a kdyţ ho ohlodali celého aţ na kosti, uprchli. Pietra, jemuţ se zdálo, ţe má v koni společníka a podporu v útrapách, z toho pojala hrŧza a usoudil, ţe se asi z lesa nikdy nedostane.

Zmíral na dubu zimou a neustále se rozhlíţel kolem dokola, a kdyţ začalo svítat, spatřil náhle asi míli před sebou převeliký oheň. Počkal proto, aţ se rozední, slezl beze strachu z dubu a šel tím směrem, co spatřil oheň, tak dlouho, aţ k němu došel. Kolem ohně uviděl pastevce, kteří tu jedli a hodovali a kteří se nad jeho neštěstím slitovali. Pietro se u nich najedl a ohřál, a kdyţ

jim pověděl, jaké neštěstí ho potkalo a jak se sem dostal, zeptal se, zda je v těchto končinách nějaký dvorec nebo hrad, kam by se mohl vypravit.

Pastýři mu pověděli, ţe asi tři míle odtud leţí hrad šlechtice Liella di Campo di Fiore, v němţ

právě v těchto dnech mešká šlechticova paní. Pietro se z této zprávy převelice zaradoval a poprosil pastevce, aby ho některý z nich doprovodil na hrad, coţ dva pastýři ochotně udělali.

Sotvaţe přibyl na hrad, kde se setkal s některými svými známými, hned se chystal, ţe dá dívku hledat v lese, ale tu si ho dala zavolat paní. Pietro se k ní neprodleně odebral, a kdyţ u paní spatřil Agnolellu, neznala jeho radost mezí.

Všecek se rozplýval touhou padnout jí kolem krku, ale ze studu před paní se toho neodvaţoval. A byl-li nesmírně rozradostněn on, byla dívčina radost nemenší.

Kdyţ urozená paní radostně přijala a uvítala Pietra, pokárala ho pouze za to, co chtěl udělat proti vŧli svých příbuzných, ale vidouc, ţe Pietro je pevně rozhodnut udělat to a ţe s tím dívka souhlasí, řekla si:

"Proč se vlastně namáhám? Tihle dva se milují, znají se, oba dva jsou přáteli mého manţela a jejich tuţby jsou počestné; ba je to asi vŧle Páně, aby byli svoji, neboť Pietra zachránil před šibenicí, Agnolellu před probodením oštěpem a oba dva před lesními šelmami. Staniţ se proto vŧle Páně."

A obrátivši se k nim pravila:

"Je-li to vaše vŧle stát se manţely, je to také vŧlí mou. Nechť se tak stane a nechť se svatba slaví zde na Liellovy útraty. O smír mezi vámi a vašimi příbuznými se později postarám sama."

Pietro byl rád a Angolella ještě raději, i vzali se, urozená paní jim vystrojila tak slavnou svatbu, jak to jen v horách bylo moţné, a novomanţelé na hradě okusili téţ prvních přesladkých plodŧ své lásky.

Za několik dní nato si pak paní společně s nimi dala osedlat koně a všichni se s bezpečným doprovodem vrátili do Říma, kde paní zjistila, ţe Pietrovi příbuzní jsou tuze rozhořčeni tím, co udělal; nakonec ho však přece jen s nimi usmířila - a Pietro pak ţil v Římě v náramném pokoji a radosti se svou Agnolellou aţ do smrti.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Messer Lizio da Valbona přistihne Ricciarda Manardiho se svou dcerou, kterou si pak Ricciardo vezme za manţelku a ţije s jejím otcem v dobré shodě.

Kdyţ Elisa zmlkla a poslouchala chvály, jeţ druţky pěly o jejím příběhu, přikázala královna Filostratovi, aby pověděl některý svŧj příběh, a ten se smíchem začal: Mnohé z vás mi několikrát zle vyčinily, ţe jsem vám uloţil námět pro krutá vypravování, jeţ

vás pak dojímala k pláči, a chci-li tento smutek nějak odčinit, zdá se mi, ţe budu muset vypravovat nějaký

příběh, abych vás poněkud rozesmál. Budu vám proto vyprávět nedlouhý příběh o lásce, jeţ

bez trampot, leda snad jen se vzdechy a krátce trvajícím strachem promíšeným hanbou, dospěla k radostnému konci.

Není tomu tedy, znamenité paní, ještě tak dávno, co v Romagni ţil jeden velmi řádný a zpŧsobný rytíř; slul messer Lizio da Valbona a na stará kolena se mu poštěstilo přivést se svou paní, zvanou madonna Giacomina, na svět dcerušku, jeţ vyrostla v nejkrásnější a nejlíbeznější děvče v celém kraji. Jeţto pak zŧstala jedináčkem, otec s matkou ji milovali, hýčkali a opatrovali s nesmírnou pečlivostí, neboť doufali, ţe ji provdají do nějaké vznešené rodiny.

V domě messera Lizia býval často hostem jeden hezký jinoch křepké postavy, jenţ pocházel z rodu Manardŧ de Brettinoro a slul Ricciardo. Býval v domě co chvíli, a tak se k němu messer Lizio se svou paní nechovali s jinou opatrností, neţ s jakou se chovali vŧči svému synovi. Jak

tu tak tedy Ricciardo vídal onu překrásnou a roztomilou dívku, jeţ měla hezké zpŧsoby a mravy a byla jiţ na vdávání, tuze se do ní zamiloval, nicméně přepečlivě svou lásku před ostatními tajil, čehoţ si dívka povšimla, a jeţto náleţitě necelila tomuto milostnému návalu, zamilovala se do Ricciarda rovněţ a ten měl z toho nesmírnou radost.

Častokrát se mu zachtělo promluvit si s ní několik slov, ale vţdy zaváhal a raději mlčel. Aţ

jednou si dodal odvahy a při vhodné příleţitosti jí řekl:

"Caterino, prosím tě, nenech mě zemřít láskou."

Dívka mu vzápětí odvětila:

"Dej Bŧh, abych nezemřela já dříve."

Tato odpověd tuze posílila Riccardovu radost a odvahu.

"Nikdy nezanedbám nic, co by ti bylo milé," řekl jí, "ale nalézt spásu tvého i mého ţivota musíš ty."

Dívka na to odvětila:

"Vidíš sám, Ricciardo, jak jsem střeţena, a proto ani sama nevidím cestu, jak bys mohl ke mně přijít. Víš-li však ty sám o nějaké moţnosti, z níţ by mi nevzešla hanba, pověz mi o tom a já to udělám."

Ricciardo uţ o tom mnohokrát přemítal, a proto jí bez meškání řekl:

"Má sladká Caterino, nevidím jiné cesty neţ tu, ţe bys spala na balkonu, který je nad zahradou tvého otce, anebo ţe bys tam přišla. Budu-li vědět, ţe tam v noci dlíš, zcela jistě se postarám, abych se tam dostal i já, i kdyţ je nesmírně vysoko."

Caterina mu na to opáčila:

"Máš-li odvahu tam přijít, myslím, ţe se mi podaří dosáhnout dovolení, abych tam směla spát."

Ricciardo přitakal.

Po těchto slovech se letmo jedinkrát políbili a rozešli se. Bylo to uţ koncem měsíce května, a proto si dívka nazítří začala matce stěţovat, ţe minulé noci nemohla pro nesmírné vedro spát.

"Ale dcero," pravila matka, "copak bylo nějaké vedro? Vţdyť přece ţádné vedro nebylo."

Caterina jí odvětila:

"Máti, měla jste říci podle mého mínění a potom byste snad měla pravdu. Uvaţte však, oč jsou děvčata horkokrevnější neţ letité paní."

"Máš pravdu, dcero," pravila na to paní, "ale já nemohu dělat horko a chladno, jak se mi zlíbí, coţ by sis moţná přála. Počasí musíme přijímat takové, jaké nám přinášejí roční období.

Moţná ţe bude dnes v noci chladněji a ţe se ti bude spát líp."

"Kéţ by Pánbŧh dal," děla Caterina, "ale kdyţ se blíţí léto, noci obyčejně nebývají chladnější."

"Co bych tedy měla podle tvého dělat?" pravila paní.

A Caterina na to řekla:

"Kdyby to bylo mému otci a vám vhod, dala bych si upravit lŧţko na balkonu, který je vedle jeho komnaty a nad jeho zahradou, a spala bych tam. Slyšela bych tam tlouci slavíka, a protoţe by tam bylo chladněji, bylo by mi tam mnohem líp, neţ je mi ve vaší komnatě."

Matka jí na to odvětila:

"Buď klidná, dcero, povím o tom tvému otci, a bude-li chtít, uděláme to."

Kdyţ o tom messer Lizio uslyšel od své paní, pravil - neboť byl uţ stár, a proto snad také trochu nevrlý:

"O jakého slavíka jde, ţe chce spát při jeho tlukotu? Já ji naučím, ţe usne i za cvrkotu cikád."

Kdyţ se Caterina dověděla, co řekl její otec, nejenomţe příští noc nespala - čehoţ příčinou byla spíše zloba neţ vedro -, ale neustále naříkala na horko tak, ţe nenechala spát ani matku.

Kdyţ matka viděla, co se děje, šla ráno k messeru Liziovi a řekla mu:

"Jak málo máte vy to děvče rád, messere. Co by vám na tom vadilo, kdyby spala na balkonu?

Celou noc se převalovala na lŧţku, protoţe nemohla horkem spát. A co je vŧbec na tom divného, ţe ráda

poslouchá tlukot slavíka, vţdyť je to ještě děvčátko. Mladí lidé touţí po všem, co se jim líbí."

Messer Lizio vyslechl svou paní a řekl:

"Budiţ, ať si tam dá postavit lŧţko, jaké se tam vejde. Ať si dá kolem něho rozvěsit záclony, ať si tam spí a do sytosti naslouchá, jak slavík tluče."

Sotva se o tom dívka dověděla, hned si tam dala upravit lŧţko, a jeţto věděla, ţe bude této noci určitě spát na pavlánu, čekala na Ricciarda, a kdyţ ho spatřila, dala mu smluvené znamení, z něhoţ vyrozuměl, co má dělat.

Kdyţ messer Lizio zjistil, ţe dívka se odebrala na loţe, zavřel dveře, jeţ vedly z jeho komnaty na balkon, a šel rovněţ spát.

Ricciardo vyčkal, aţ všechno vŧkol utichne, načeţ po ţebříku vylezl na zeď, chytil se obruby na další zdi a s velikou námahou a vydávaje se v nebezpečí, ţe spadne, vylezl na balkon, kde ho tiše a s nesmírnou radostí uvítala Caterina. Po mnoha polibcích ulehli spolu a skoro celou

noc uţívali společně radostí a slastí, dopřávajíce slavíkovi, aby mnohokrát a mnohokrát tloukl.

Jeţto noci byly krátké a slast veliká a den jiţ nablízku, coţ netušili, rozpáleni počasím i milováním usnuli nepřikryti a Caterina v spánku drţela pravou rukou Ricciarda kolem krku a levou rukou za to, co se vy nejvíce stydíte před muţi jmenovat.

A jak tak spali a spali, nastal den a messer Lizio vstal. Rozpomněl se, ţe dcera spí na balkonu, i otevřel tiše dveře a řekl si:

"Nu, pojďme se podívat, jak nechal slavík Caterinu dnešní noci spát."

Vyšel tedy na balkon, polehoučku zdvihl záclonu, jeţ halila loţe, a tu spatřil, jak tu Caterina a Ricciardo spí nazí, odkryti a v objetí, jeţ jsem před chvílí popsal. Dobře poznal Ricciarda, šel za paní do její komnaty, probudil ji a řekl:

"Honem, paní, vstaň a pojď se podívat na svou dceru, jeţ tak touţila po slavíkovi, ţe ho chytila a ještě ho drţí v ruce."

"Jak je to moţné?" podivila se paní.

A messer Lizio odpověděl:

"To uvidíš, jen honem pojď."

Paní se chvatně oblékla, šla tiše za messerem Liziem, a kdyţ přišli k loţi a nadzdvihli závěs, mohla se paní Giacomina na vlastní oči přesvědčit, jak dcera chytila a drţí slavíka, po jehoţ

tlukotu tolik touţila.

Jsouc toho mínění, ţe ji Ricciardo tuze přelstil, chtěla spustit křik a zasypat ho nadávkami, messer Lizio jí však pravil:

"Střeţ se, paní, říci jediné slovo, je-li ti má láska milá, neboť kdyţ si ho chytila, bude také její.

Ricciardo je šlechtic a bohatý jinoch, nemŧţe se stát nic jiného, neţ ţe se spřízníme s dobrým rodem. Bude-li se chtít se mnou rozejít v dobrém, musí se s ní nejdříve oţenit, aby mu bylo jasné, ţe zahnal slavíka do své klece, a nikoli do cizí."

To paní opět utěšilo, a kdyţ viděla, ţe manţela tento čin nepobouřil, a nahlédla, ţe dcera měla pěknou noc, ţe si dobře odpočala a dokonce chytila slavíka, mlčela.

Nečekali dlouho a Ricciardo se probudil. Vida, ţe je jasný den, usoudil, ţe je s jeho ţivotem veta, i zavolal Caterinu a řekl:

"Běda, duše má, co budeme dělat, kdyţ uţ je den a oni mě zde dopadnou?"

Sotva to však řekl, přistoupil k loţi messer Lizio, nadzdvihl závěs a pravil:

"To uţ zařídíme."

Ricciardovi - kdyţ spatřil messera Lizia - bylo, jako by mu srdce rvali z těla, i zdvihl se, posadil se na lŧţku a řekl:

"Pane mŧj, proboha vás prosím o milost. Já vím, ţe jsem hanebný člověk a ţe si zasluhuji smrt. Mŧţete si se mnou dělat, co budete chtít, přesto vás však prosím, abyste se slitoval nad mým ţivotem, mŧţete-li, abych nemusel zemřít."

Messer Lizio mu řekl:

"Tohle jsem si, Ricciardo, nezaslouţil za svou lásku a dŧvěru k tobě, ale kdyţ uţ to takhle dopadlo a kdyţ uţ ses dal svým mládím unést k takovémuto poklesku, ušetř sobě smrt a mně hanbu a vezmi si Caterinu za svou pravoplatnou manţelku, aby byla aţ do smrti tvou tak, jako byla dneska. Tím budu já usmířen a ty zachráněn. Jestliţe se však nechceš zachovat takto, pak poruč svou duši Bohu."

Během tohoto rozhovoru Caterina pustila slavíka, přikryla se a s hořkým pláčem se jala prosit otce, aby Ricciardovi odpustil. Současně však prosila i Ricciarda, aby učinil to, co si messer Lizio přeje, a aby tak mohli v bezpečí a po dlouhý čas trávit noci pospolu.

Nebylo však třeba dlouho prosit, neboť na jedné straně hanba za spáchané provinění a touha napravit je, a na druhé straně strach ze smrti a touha zachránit se, a navíc ještě horoucí láska a touha mít to milované stvoření - to všem přimělo Ricciarda dobrovolně a bez okolkŧ říci, ţe rád udělá, co se messeru Liziovi zráčí.

Messer Lizio proto poţádal madonnu Giacominu, aby mu pŧjčila jeden svŧj prsten, a Ricciardo, aniţ se hnul z lŧţka, pojal v jejich přítomnosti Caterinu za manţelku.

Kdyţ bylo vše odbyto, řekl messer Lizio, odcházeje s paní:

"Nyní si mŧţete odpočinout, moţná ţe to potřebujete víc neţ vstát."

Kdyţ odešli, mladí se opět objali, a jeţto v noci neurazili více neţ šest mil, urazili ještě před vstáváním dvě míle a tak zakončili první den.

Poté vstali, Ricciardo si náleţitě porozprávěl s messerem Liziem a za několik dní, jak se slušelo, oţenil se s dívkou v přítomnosti přátel a příbuzných znova. Poté si ji s velikou slávou odvedl domŧ, vystrojil ctnou a skvělou svatbu a dlouho pak s Caterinou v pokoji a radosti čihařil na slavíky ve dne i v noci, jak se mu zráčilo.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Guidotto z Cremony zanechá před svou smrtí Giacominovi z Pavie svou schovanku, do níţ se ve Faenze zamiluje Giannole di Severino a Minghino di Mingole. Znesváří se spolu, vyjde však najevo, ţe schovanka je Giannolovou sestrou, a proto ji dostane za manţelku Minghino.

Všechny paní poslouchající příběh o slavíkovi se tak smály, ţe se nemohly zdrţet smíchu, ani kdyţ uţ Filostrato skončil. Královna jim tedy dopřála, aby se mohly zasmát dosyta, načeţ

pravila:

"Jak jsi nás včera rozesmutnil, tak jsi nás zase dnes rozveselil, proto uţ ţádná z nás nebude mít právo si na tebe stěţovat."

Poté oslovila Neifile a přikázala jí, aby vyprávěla ona. Neifile se zvesela rozhovořila: Kdyţ Filostrato při svém vyprávění zabrousil do Romagne, zachtělo se mi rovněţ zatoulat se tam ve svém vyprávění. Povím vám tedy, ţe kdyţ ţili ve městě Fano dva Lombarďané, z nichţ jeden se jmenoval Guidotto z Cremony a druhý Giacomino z Pavie; oba byli uţ v létech a ve své mladosti se takřka neustále zabývali řemeslem válečným a byli vojáky. Kdyţ byl Guidotto uţ nad hrobem, vyloţil obšírně své záleţitosti Giacominovi, neboť neměl ani syna, ani

jiného přítele, jemuţ by více dŧvěřoval, a zanechal mu asi desetiletou schovanku se vším, co mu na tomto světě patřilo, a zemřel.

V této době pak došlo k tomu, ţe ve městě Faenze, jeţ byla dlouho stíhána válkami a nehodami, nastaly lepší časy a kaţdému bez výjimky bylo dovoleno, aby se po libosti vrátil do města. Proto se tam navrátil i Giacomino, jenţ tam uţ kdysi přebýval a velmi se mu tam zalíbilo, a vzal s sebou všechen svŧj majetek i onu schovanku, kterou mu zanechal Guidotto a kterou miloval jako svou vlastní dceru.

Schovanka vyrostla v překrásnou dívku, jíţ se ţádná jiná ve městě nevyrovnala - tak byla krásná, vychovaná a počestná - a proto se jí začalo dvořit mnoho jinochŧ. Nejvíce ji však milovali dva velmi švarní a řádní jinoši; oba dva k ní chovali stejnou lásku, ale tak velkou, ţe ze ţárlivosti začal jeden druhého nesmírně nenávidět. Jeden se jmenoval Giannole di Severino a druhý Minghino di Mingole a kaţdý z nich by se byl rád oţenil s touto dívkou, která uţ

dospěla do věku patnáct let, kdyby jim to byli příbuzní dovolili, pročeţ nahlédli, ţe jí počestnou cestou nedosáhnou, a oba dva začali usilovat o to, aby jí dosáhli, jak to pŧjde.

Giacomino měl v domě starou sluţebnou a sluhu, jenţ se jmenoval Crivello a byl člověk velmi veselý a dobrácký. Gionnole se s ním velmi úzce spřátelil, a kdyţ se mu zdálo, ţe nadešla vhodná doba, odhalil mu svou lásku a poprosil ho, aby mu pomohl dosáhnout ukojení jeho tuţeb. A slíbil mu velikou odměnu, jestliţe to udělá.

Crivello mu na to řekl:

"Podívej se, v téhle věci nemohu pro tebe udělat nic jiného neţ to, ţe bych tě zavedl k ní, aţ

pŧjde Giacomino někam na večeři, protoţe mne by nikdy nevyslechla, kdybych se chtěl u ní za tebe přimluvit. Je-li ti tedy tohle vhod, slibuji ti, ţe to provedu, a ty si pak dělej, co uznáš za vhodné, svedeš-li to."

Giannole řekl, ţe více neţádá, a při této úmluvě zŧstalo.

Minghino se však zase spřátelil se sluţebnou a dosáhl toho, ţe sluţebná několikrát donesla dívce vzkaz a takřka v ní zaţehla lásku k němu. Krom toho i ona mu přislíbila, ţe ho k ní zavede, jakmile se to hodí a Giacomino z nějaké příčiny odejde z domu.

Nedlouho po těchto úmluvách se stalo, ţe Giacomino odešel z domu na večeři s jedním svým přítelem. Postaral se o to Crivello, jenţ o té věci zpravil Giannola a současně s ním sjednal,

aby na jisté znamení přišel, ţe najde vrata otevřena. Sluţebná však zase o tomhle nic nevěděla a vzkázala Minghinovi, ţe Giacomino dnes

nebude večeřet doma a ţe má být někde poblíţ domu, aby mohl na dané znamení přijít a vstoupit dovnitř. Kdyţ nadešel večer, přišli tedy oba dva milenci, kteří jeden o druhém nevěděli, ale navzájem se podezřívali, a přivedli s sebou několik ozbrojených druhŧ, aby se mohli dívky zmocnit. Minghino se utábořil se svými lidmi v domě jednoho svého přítele, jenţ

byl dívčiným sousedem, a čekal na znamení zde. Giannole se se svými druhy utábořil opodál domu.

Kdyţ Giacomino odešel, snaţil se Crivello i sluţebná poslat jeden druhého pryč.

"Co ještě šmejdíš po domě?" řekl Crivello sluţebné.

"A co ţe ty nejdeš pro svého pána?" odpověděla mu sluţebná. "Co tady ještě okouníš, kdyţ uţ

jsi po večeři?"

A tak nemohli jeden druhého přimět, aby se hnul z domu.

Kdyţ však Crivello seznal, ţe nadešla hodina, kterou si umluvil s Giannolem, řekl si: "Co je mi do ní? Nebude-li zticha, dostane svŧj díl" - načeţ dal Giannolovi umluvené znamení a šel otevřít vrata. Giannole ruče vešel se svými dvěma druhy dovnitř, a kdyţ zastihli dívku v síni, popadli ji a chystali se ji odvést.

Dívka se však začala vzpírat, tuze křičela, a sluţebná jak by smet. To zaslechl Minghino, rychle se tam se svými druhy rozběhl a vida, ţe jiţ dívku vlečou z vrat, vytasil spolu s ostatními meč a křikl:

"Ha, zrádci, jste syny smrti! Takhle to nepŧjde! Co je to za násilí?"

Po těchto slovech začal do nich bít. Nastal rámus, který přivolal sousedy. Vyběhli na ulici se světly a zbraněmi a začali nejenom spílat, co je to tu za povyk, ale šli i na pomoc Minghinovi.

Tak se stalo, ţe po dlouhé bitce vyrval Minghino dívku Giannolovi a odvedl ji zase zpět do Giacominova domu. Ještě předtím však, neţ šarvátka skončila, dorazili sem biřici městského hejtmana, některé z nich jali, mezi jinými i Minghina, Giannola a Crivella, a vsadili je do vězení.

Kdyţ se vše zase utišilo, vrátil se Giacomino a byl velmi rozezlen nad tím, co se zde dělo. Jal se vyšetřovat, jak se vše zběhlo, ale kdyţ shledal, ţe dívka nemá na tom všem nejmenší viny, trochu se uklidnil a pojal rozhodnutí, ţe ji provdá, jak nejdříve bude moci, aby se podobný případ uţ nepřihodil.

Kdyţ nadešlo ráno a příbuzní Giannola i Minghina se po pravdě dověděli, co se přihodilo, uvědomili si, jaké neštěstí by z toho mohlo pro uvězněné jinochy vzejít, kdyţ s nimi chtěl Giacomino naloţit tak, jak mohl právem udělat, a vypravili se k Giacominovi. Jímavými slovy ho prosili, aby se tolik neohlíţel na potupu, kterou mu

zpŧsobili oba jinoši z nerozumu, ale aby vzal v potaz lásku a náklonnost, kterou snad k těm, kteří ho nyní prosí, chová - jak se domnívají. A řekli mu téţ, ţe se oni sami i jinoši, kteří mají na svědomí toto neštěstí, podvolí kaţdé pokutě, kterou si na nich uráčí ţádat.

Giacomino toho za svého ţivota uţ hodně viděl a byl dobromyslný, i odpověděl na to krátce:

"Pánové, kdybych byl ve své domovině, jak jsem ve vaší, povaţoval bych se do té míry za vašeho přítele, ţe bych v této věci, právě tak jako v kaţdé jiné, učinil pouze to, co by vám bylo libo. Krom toho se musím podrobit vašim přáním tím spíše, ţe jste vlastně urazili sami sebe, neboť tato dívka není ani z Cremony, ani z Pavie, ale je to Faenzanka, ačkoli ani já, ani ona, ani ten, jenţ mi ji svěřil, jsme se nikdy nedověděli, čí je dcera. Proto v té věci, o niţ mě prosíte, udělám vše, co mi uloţíte."

Kdyţ ti znamenití muţové slyšeli, ţe je dívka z Faenzy, uţasli nad tím, a děkujíce Giacominovi za jeho velkodušnou odpověď, prosili ho, aby jim ráčil povědět, jak se dostala do jeho domu a odkud ví, ţe je Faenzanka.

Giacomino jim na to odpověděl:

"Kdyţ mŧj druh a přítel Guidotto z Cremony umíral, svěřil mi, ţe tenkrát, kdyţ tohoto města dobyl císař Fridrich a kdyţ bylo vydáno v plen, vstoupil se svými druhy do jednoho domu, jenţ byl plný rozličného majetku a jejţ všichni jeho obyvatelé opustili - aţ na toto děvče, jemuţ bylo tenkrát kolem dvou let a které na něho, kdyţ vystupoval po schodech, volalo tatínku.

Mŧj přítel se proto nad dívenkou slitoval, odnesl ji s ostatními věcmi z domu a vzal ji s sebou do Fana. Před svou smrtí ji svěřil mně i se svým majetkem a přikázal mi, abych ji ve vhodné době provdal a dal jí věnem to, co mu za ţivota patřilo.

Dívka dospěla věku, kdy by se mohla provdat, nemohl jsem to však udělat, jeţto se mi ţádný ţenich nezamlouval. Ale provdal bych ji tuze rád, aby se mi zase nepřihodil podobný případ jako včera."

Mezi přítomnými byl i jistý Guiglielmo z Mediciny, jenţ byl při oné události s Guidottem a dobře tedy věděl, komu patřil onen dŧm, v němţ Guidotto plenil. A protoţe tu viděl majitele tohoto domu rovněţ stát, přistoupil k němu a řekl:

"Bernabuccio, slyšíš, co Giacomino říká?"

"Slyším," řekl na to Bernabuccio, "a zrovna o tom přemýšlím, neboť jsem nezapomněl, ţe jsem při těch zmatcích přišel o dcerušku, jeţ byla právě v tom věku, o kterém mluví Giacomino."

Tu Guiglielmino pravil:

"Je to opravdu tak, já sám jsem byl jednou při tom, kdyţ Guidotto popisoval, kde všude se plenilo, a podle vyprávění jsem poznal, ţe šlo o tvŧj dŧm. Rozpomeň se proto, zda neměla nějaké znaménko, podle něhoţ bys ji poznal, dej ji prohlédnout a zcela určitě shledáš, ţe je to tvá dcera."

Bernabuccio se zamyslil a tu si vzpomněl, ţe jeho dcera měla nad levým uchem jizvu v podobě kříţku, jeţ jí zŧstala po nádoru, který jí dal rozříznout krátce před onou událostí. Proto věc uţ nijak neodkládal, přistoupil k Giacominovi, který tu ještě stal, a poprosil ho, aby ho zavedl do svého domu a ukázal mu onu dívku.

Giacomino to rád udělal a dal dívku před něho přivést. Sotvaţe ji Bernabuccio spatřil, zdálo se mu, ţe vidí před sebou tvář dívčiny matky, jeţ byla ještě hezká paní. Nespokojil se tím však, ale řekl Giacominovi, aby mu laskavě dovolil zdvihnout dívce poněkud vlasy nad levým uchem, proti čemuţ Giacomino nic nenamítal.

Bernabuccio tedy přistoupil k ostýchající se dívce, jeţ stála před ním, nadzdvihl jí pravou rukou vlasy a uzřel onen kříţek. Bylo mu proto jasné, ţe dívka je jeho dcera, něţně se rozplakal a objímaje dívku, ačkoli se vzpouzela, obrátil se k Giacominovi řka:

"Bratře mŧj, je to moje dcera. Guidotto plenil v mém domě, v němţ ji zapomněla při tom nenadálém děsném zmatku má paní a její matka. Do dneška jsme si myslili, ţe tenkrát v domě uhořela, neboť mŧj dŧm ještě onoho dne lehl popelem."

Dívka, slyšíc tato slova a vidouc před sebou onoho starého muţe, uvěřila jeho slovŧm, a nutkána jakousi tajnou silou, snášela jeho objetí a rovněţ se spolu s ním rozplakala.

Bernabuccio neprodleně poslal pro její matku a ostatní příbuzné, pro její sestry a bratry, a kdyţ jí vše ukázal a pověděl jim, co vše se událo, odvedl si ji po tisícerých objetích a k veliké radosti všech do svého domu, proti čemuţ Giacomino nic nenamítal.

Kdyţ se o této věci dověděl městský hejtman, znamenitý to muţ, nahlédl, ţe Giannole, jejţ

drţí ve vězení, je Bernabucciovým synem, a tedy vlastním bratrem oné dívky, a rozhodl se, ţe shovívavě přejde onen skutek, který Giannole spáchal. Domluvil se v této věci ještě s Bernabucciem a s Giacominem, usmířil oba s Giannolem a Minghinem a k velké radosti Minghinových příbuzných dal Minghinovi za manţelku onu dívku, jeţ slula Agnesa.

Společně s nimi posléze propustil na svobodu Crivella a ostatní, kdo byli do této události zapleteni.

Minghino pak radostně uchystal krásné a veliké svatební veselí, odvedl si Agnesu domŧ a ţil pak s ní dlouhá léta v pokoji a štěstí.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Gian z Procidy je přistiţen s dívkou, kterou miluje a jeţ byla darována králi Fridrichovi. Je spolu s ní připoután ke sloupu a mají být upáleni; Ruggieri dell'Oria však Giana pozná, ten unikne trestu a vezme si dívku za manţelku.

Kdyţ Neifile dokončí příběh, který se paním velice líbil, velela královna Pampinee, aby se přichystala k vyprávění. Ta hbitě pozdvihla svou jasnou tvář a začala: Nesmírně veliká je moc lásky, pŧvabné paní, a do velikých strastí a neuvěřitelných nebezpečí ţene milence, coţ jsme mohli seznat z mnoha příhod, jeţ zde byly dnes či jindy vyprávěny.

Přesto však se mi chce ukázat vám to znovu na příhodě o jednom zamilovaném jinochovi.

Dosti blízko Neapole leţí ostrov Ischia a na něm kdysi ţila dívka, předstihující ostatní krásou a veselostí; slula Restituta a byla dcerou jednoho šlechtice na tomto ostrově, který se jmenoval Marin Bolgaro. Nad svŧj ţivot miloval ji jeden jinoch jménem Gianni, jenţ

pocházel z ostrŧvku leţícího poblíţ Ischie a zvaného Procida, a stejně tak milovala ona jeho.

Gianni přijíţděl kaţdý den z Procidy na Ischii a zde čekal, aţ ji uvidí, a mnohokrát sem přeplaval i v noci, kdyţ nenalezl ţádný člun, aby zhlédl aspoň zdi jejího domu, kdyţ nic jiného.

Během této horoucí lásky se však přihodilo, ţe dívka se jednoho letního dne procházela zcela sama u moře, a chodíc od skaliska ke skalisku a odlupujíc noţem od kamenŧ mořské škeble, došla aţ k jednomu místu, jeţ bylo skryto mezi skalami, kam se uchýlilo se svou veslicí i několik mladých Sicilanŧ, kteří se vraceli z Neapole a přistáli zde kvŧli stínu i prameni velmi studené vody.

Kdyţ spatřili tuto překrásnou dívku, jeţ je dosud nezpozorovala, a viděli, ţe je sama, umluvili se, ţe se jí zmocní a ţe ji unesou. Jak se umluvili, tak také učinili. Ačkoli dívka nesmírně křičela, chytili ji, posadili do člunu a odpluli. Kdyţ pak dorazili do Kalábrie, začali se domlouvat, komu z nich dívka připadne, a krátce a dobře chtěl ji kaţdý z nich. Jeţto se však nemohli dohodnout a báli se, aby to vše špatně nedopadlo a aby jeden druhému kvŧli ní nezpŧsobil nějaké neštěstí, dohodli se, ţe ji darují sicilskému králi Fridrichovi, jenţ byl tehdy ještě mlád a měl zálibu v takových stvořeních. I pokračovali tedy v cestě do Palerma a tam učinili, jak se dohodli.

Kdyţ král spatřil tuto krásnou dívku, zamiloval se do ní. Ale jeţto byl poněkud churav, přikázal, aby dlela a byla obsluhována aţ do doby, neţ se on zotaví, v překrásných domech v jeho zahradě, které říkal Cuba. Tak se také stalo.

Únos dívky vyvolal na Ischii veliký rozruch a nejvíce kaţdého mrzelo, ţe nebylo moţno zjistit, kdo dívku uloupil. Giannimu však záleţelo na tom více neţ všem ostatním, a proto nečekal, aţ se tu na Ischii někdo doví: dobře věděl, kterým směrem veslice plula, i dal vystrojit jinou, vsedl na ni, a jak nejrychleji mohl, objíţděl na ní celé mořské pobřeţí od Minervy aţ po Scaleu v Kalábrii. A jak tu tak pátral po dívce, řekl mu kdosi v Scalei, ţe dívku odvezli sicilští námořníci do Palerma.

Gianni se tam dal co nejrychleji dovézt, dlouho ji hledal, a kdyţ zjistil, ţe dívka byla darována králi a ţe je drţena v Cubě, velmi ho to zarmoutilo a ztratil takřka veškerou naději, ţe vŧbec někdy získá dívku zpět, či ţe ji vŧbec ještě někdy uzří.

Jeţto ho tu však zadrţovala láska, poslal veslici domŧ a vida, ţe ho v Palermu nikdo nezná, zŧstal zde. Chodíval pak často kolem Cuby, a tak se jednoho dne stalo, ţe náhodou zahlédl v okně on ji a ona jeho, z čehoţ se oba tuze zaradovali. Gianni, vida, ţe místo je zcela osamělé, připlíţil se co nejblíţe k Restitutě a v rozhovoru s ní se dověděl, jak to má udělat, chce-li s ní mluvit v ještě větší blízkosti. Poté si podrobně prohlédl, jak toto místo vypadá, odešel, počkal, aţ uplyne valná část noci, a vrátil se tam. Zachycuje se zdi na takových místech, ţe by se tam nebyli udrţeli ani datlové, dostal se do zahrady, kde našel ráhno, to opřel o okno, které mu označila dívka, a dosti lehce se po něm vyšplhal nahoru.

Ačkoli dívka předtím dosti přísně střeţila své panenství, zdálo se jí nyní, ţe po její počestnosti je stejně uţ veta; i usoudila, ţe své panenství nemŧţe darovat nikomu hodnějšímu, neţ je

Gianni, a rozhodla se, ţe vyhoví kaţdé jeho ţádosti, majíc za to, ţe ho tím mŧţe také přimět k tomu, aby ji unesl. Nechala proto okno otevřené, aby se Gianni mohl rychle dostat dovnitř.

Gianni nalezl otevřené okno, tiše se vplíţil dovnitř a uloţil se vedle dívky, jeţ nespala a jeţ

mu ještě předtím, neţ došlo na jiné věci, odhalila svŧj záměr a úpěnlivě ho prosila, aby ji odtud dostal a unesl.

Gianni jí na to odpověděl, ţe mu není nic po chuti tak jako tohle a ţe on, aţ od ní odejde, určitě všecko připraví takovým zpŧsobem, aby ji mohl odvést, jakmile se sem znovu vrátí.

Poté se s převelikou radostí objali, oddali se oné velké slasti, nad niţ uţ nemŧţe láska poskytnout, a kdyţ to několikrát opětovali, usnul jeden druhému v náručí.

Této noci si však vzpomněl na onu dívku král, jemuţ se zalíbila na první pohled - a jeţto se cítil v dobrém tělesném rozloţení, umínil si, ţe se k ní vydá a pobude s ní nějakou chvíli, ačkoli den uţ byl nablízku. Vypravil se proto v doprovodu některých svých sluţebníkŧ tiše do Cuby.

Kdyţ vešel do domu, dal si dokořán otevřít komnatu, v níţ spala ona dívka - jak dobře věděl -, a vešel dovnitř s velikou zaţehnutou pochodní v ruce. Sotvaţe však pohlédl na loţe, spatřil dívku a Gianniho, jak si spí jeden druhému nazí v objetí, a to ho tak pobouřilo a tak rozlítilo, ţe málo chybělo a byl by oba beze slova zabil tulichem, jeţ měl po boku. Pak ho však napadlo, ţe by bylo arcipotupné pro kaţdého muţe, a tím spíše pro krále, kdyby zabil dva nahé lidi ve spánku, ovládl se a usmyslil si, ţe dá oba veřejně upálit. Obrátil se proto k prŧvodci, jenţ stál u něho, a řekl:

"Co soudíš o té hanebné ţeně, na kterou jsem se tolik těšil?"

Poté se ho ještě otázal, zná-li onoho jinocha, jenţ je tak smělý, ţe se opováţil vejít do jeho domu a tak ho zhanobit a potupit, načeţ sluha, jehoţ se král ptal, odpověděl, ţe se nepamatuje, ţe by byl tohoto jinocha kdy viděl.

Král tedy odešel rozzloben z komnaty a kázal, aby byli oba milenci tak nazí, jak jsou, jati, spoutáni, a aţ nastane bílý den, aby byli odvedení do Palerma. Přikázal dále, aby je tu na náměstí přivázali zády k sobě ke kŧlu a drţeli je tu aţ do deváté hodiny ranní, aby se na ně mohli všichni dost vynadívat; poté pak aby byli upáleni, jak si zaslouţí.

To řka, vrátil se velmi rozlícen do své komnaty.

Sotvaţe král odešel, vrhlo se náhle na oba milence mnoho sluţebníkŧ, probudili je a okamţitě je nelítostně jali a spoutali.

Kdyţ oba mladí lidé viděli, co se stalo, byli tím zkormouceni a chvěli se o svŧj ţivot a plakali a kvíleli, coţ si jistě dovede kaţdý tuze dobře představit. Podle králova rozkazu byli pak přivedeni do Palerma, přivázáni na náměstí ke kŧlu a před jejich očima bylo připraveno roští a rozdělán oheň, aby mohli být v hodinu, kterou určil král, upáleni.

Z celého Palerma se sem hned sběhli všichni muţi a ţeny zhlédnout milence. Muţové sem pospíchali podívat se na dívku, a stejně jako oni pochvalovali její krásu a ztepilost, tak zase ţeny, jeţ se sem přiběhly podívat na jinocha, vynášely jeho krásu a jeho urostlou postavu.

Oba nešťastní milenci se však nesmírně styděli, stáli tu

se sklopenými hlavami a lkali nad svým neštěstím, očekávajíce krutou smrt na hranici, jeţ se hodinu po hodině blíţila.

Jak tu tak stáli spoutaní a čekali, aţ nadejde určená hodina, rozneslo se po celém městě, jaké viny se dopustili, a zvěst došla aţ k sluchu Ruggieriho dell'Oria, jenţ byl muţem znamenitých ctností a královým admirálem. Jeţto chtěl téţ vidět oba milence, vydal se na místo, kde byli přivázáni, a kdyţ tam došel, podíval se nejprve na dívku: velmi pochválil její krásu, a kdyţ

pak se šel podívat zblízka na jinocha, poznal bez velkých nesnází, kdo to je. Přistoupil tedy k němu blíţe a otázal se ho, zda je Gianni z Procidy.

Gianni zdvihl tvář, a poznav admirála, odvětil:

"Býval jsem, pane mŧj, tím, na něhoţ se ptáte, ale jsem na tom tak, ţe uţ jím nebudu."

Admirál se ho otázal, co ho přivedlo aţ k těmto koncŧm, a Gianni mu odvětil: "Láska a králŧv hněv."

Admirál si dal příběh obšírněji vyprávět, a kdyţ uslyšel, jak se to všecko zběhlo, chystal se odejít. Tu na něho však Gianni zavolal a řekl mu:

"Ach pane mŧj, pŧjde-li to, vymozte mi od toho, jenţ mě zde nechává tak stát, jednu milost."

Ruggieri se ho zeptal, o jakou milost mu jde, a Gianni mu na to odpověděl:

"Vidím, ţe budu muset, a to velmi brzy, zemřít. Ţádám proto, aby mi byla prokázána ta milost, abychom nebyli k sobě s touto dívkou, kterou jsem miloval více neţ svŧj ţivot, stejně tak jako ona mne, obráceni zády, nýbrţ tvářemi a abych se ještě před svou smrtí mohl dívat do její tváře, coţ mi bude útěchou při odchodu z tohoto světa."

Ruggieri se dal do smíchu a řekl mu:

"Rád to udělám a postarám se, ţe se na ni budeš dívat ještě tak dlouho, aţ tě to bude mrzet."

Odcházeje odtud, rozkázal těm, kterým bylo uloţeno vykonat popravu, aby bez rozkazu krále nedělali nic víc, neţ co dosud udělali, načeţ se bez meškání vypravil ke králi, a ačkoli viděl, ţe král je rozzloben, řekl mu přece jen, co si o té věci myslí.

"Králi," pravil, "čím tě urazili ti dva mladí lidé tam na náměstí, ţe jsi vydal rozkaz, aby byli upáleni?"

Král mu to řekl a Ruggieri pokračoval:

"Zasluhují si trestu za svŧj poklesek, ale ne od tebe. Tak jako si však prohřešky zasluhují potrestání, zasluhují si odměny zase dobré skutky, nehledě na to, ţe máme být milostiví a ţe máme znát slitování. Víš, kdo jsou ti, jeţ chceš dát upálit?"

Král odvětil, ţe nikoli.

Tu Ruggieri pravil:

"Chci, abys to věděl, protoţe pak poznáš, jak nerozváţně se necháváš strhnout záchvaty hněvu. Onen jinoch je syn Landolfa z Procidy, jemuţ vděčíš za to, ţe jsi králem a pánem tohoto ostrova. Ona dívka pak je dcera Marina Bolgara, jehoţ moci vděčíš zase za to, ţe mŧţeš vládnout nad Ischií a ţe tě odtud nevypudili. Jsou to oba mladí lidé, kteří se uţ dávno předtím milovali, a k tomu, ţe spáchali tento zločin - dá-li se vŧbec nazývat zločinem to, co dělají mladí lidé z lásky -, je vedla láska, a nikoli to, ţe by chtěli pohrdat Tvou Výsostí. Proč je tedy chceš dát usmrtit, kdyţ bys je vlastně měl zahrnout nesmírnými poctami a dary?"

Král, slyše tato slova, uvědomil si, ţe Ruggieri má bezesporu pravdu, a proto nejen nepokračoval v provádění svých zlých záměrŧ, ale zastyděl se za to, co učinil, a okamţitě kázal, aby byli oni mladí lidé odvázáni od kŧlŧ a předvedení před něho, coţ se také stalo.

Kdyţ se potom dopodrobna dověděl, kdo jsou, napadlo ho, ţe by jim měl nahradit onu hanbu, kterou jim zpŧsobil, poctami a dary, a dal je proto opět počestně obléci, a kdyţ se přesvědčil, ţe si to oba milenci přejí, dal Giannimu dívku za manţelku, obdaroval je skvělými dary a poslal je domŧ, kde byli oba šťastní milenci s převelikou radostí uvítáni a dlouho pak ţili pospolu v samých slastech a radostech.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Theodoros se zamiluje do Violanty, dcery svého pána messera Ameriga. Dívka s ním otěhotní a Theodoros je odsouzen na šibenici. Kdyţ ho vsak k ní vedou a cestou ho mrskají, Theodora pozná jeho vlastní otec, osvobodí ho a Theodoros si pak vezme Violantu za manţelku.

Všechny paní trnuly bez hlesu v úzkostech, ţe uslyší, jak byli oba milenci upáleni, a proto se velmi zaradovaly a chválily Pánaboha, kdyţ slyšely, ţe milenci byli zachráněni. Královna pak po vyslechnutí závěru příběhu uloţila Laurettě, aby pokračovala ve vyprávění, a ta se zvesela ujala svého úkolu.

Překrásné paní, za časŧ, kdy na Sicílii vládl dobrý král Vilém, ţil na tomto ostrově jeden šlechtic jménem messer Amerigo Abate z Trapani, jenţ byl kromě jiných pozemských statkŧ

nesmírně obdařen i dětmi. Jeţto tedy potřeboval hodně sluţebnictva, koupil si jednou, kdyţ

tam přijely z Levanty galeje janovských korzárŧ, kteří na cestách při arménských březích naloupili mnoho dětí, některé tyto dítky. Pokládal je za Turky, a ačkoli všechny děti vypadaly jako děti pastevcŧ, byl mezi nimi jeden hoch, jenţ vypadal ušlechtileji, měl lepší vzhled a jmenoval se Theodoros.

Nakládalo se s ním jako s otrokem, nicméně vyrŧstal v domě společně s dětmi messera Ameriga, a protoţe na něho měla větší vliv jeho přirozená povaha neţ jeho bídný osud, vyrostl ve zvedeného jinocha pěkných zpŧsobŧ a to se Amerigovi tak zalíbilo, ţe ho propustil na svobodu. Domnívaje se, ţe je Turek, dal jinocha pokřtít a pojmenovat Pietro a učinil ho správcem svých statkŧ, neboť mu tuze dŧvěřoval.

Stejně jako ostatní děti messera Ameriga dospěla časem i jeho dcera Violanta, krásná a jemná dívka, a ta se - zatímco messer Amerigo otálel s jejími vdavkami - shodou okolností zamilovala do Pietra. Ačkoliv ho milovala a tuze si váţila jeho mravŧ a činŧ, přece jen se styděla projevit mu svou lásku, aţ ji Amor této námahy zbavil, neboť Pietro, jenţ ji potají

sledoval, zamiloval se do ní rovněţ, a to tak, ţe se necítil dobře, kdyţ ji neviděl. Měl ale strach, aby si toho nikdo nepovšiml, neboť se mu zdálo, ţe se něco takového nesmí, a to postřehla dívka, jeţ Pietra ráda vídala. Dala mu najevo, ţe má z toho převelikou radost, aby mu dodala více odvahy - ale stále k ničemu nedocházelo, jeţto se jeden druhému neosmělil nic říci, třebaţe po tom kaţdý z nich převelice dychtil.

Oba tedy pláli v milostných plamenech a tu Štěstěna, jako by se o tom sama rozhodla, našla pro ně cestu, jak odhodit úzkostlivou bázeň, jeţ jim stále byla na překáţku.

Messer Amerigo měl totiţ asi míli od Trápeni překrásné venkovské sídlo, na němţ obvykle dlívala jeho paní se svou dcerou a s několika jinými ţenami a paními, aby se tu povyrazila.

Jednoho dne za velikých veder se tam paní opět vydaly a vzaly s sebou i Pietra. A tu se během jejich pobytu stalo, jak to leckdy v létě bývá, ţe se nebe náhle zatáhlo černými mraky a paní se svou společností se proto vydala na zpáteční cestu do Trapani, aby ji tu nezastihlo špatné počasí.

Všichni pospíchali, jak jen mohli, ale Pietro s dívkou, jeţto byli mladí, předešli cestou dívčinu matku i ostatní její druţky, neboť je

pobízel kupředu nejen strach před bouřkou, ale i láska. Kdyţ uţ byli před paní a ostatními tak daleko, ţe je bylo sotva vidět, začalo silně hřmít a náhle se rozpoutalo tak husté krupobití, ţe se paní se svou společností musela před velikými kroupami utéci do stavení jednoho sedláka.

Pietro a dívka, nemajíce na vybranou, zaběhli do stařičké chýše, jeţ uţ byla skoro v rozvalinách, a schovali se pod malým kouskem střechy, který tu ještě zŧstal a kde bylo tak těsno, ţe se musili v tom maličkém úkrytu přitisknout jeden k druhému. Tato těsnost byla také příčinou, ţe si srdce milencŧ dodala odvahy projevit své milostné tuţby, a Pietro první takto zahovořil:

"Kéţ by Pánbŧh dal, aby tohle krupobití nikdy nepřestalo a já tu mohla takto stát."

Dívka na to odvětila: "I já bych si to tuze přála."

Od těch slov dospěli k tomu, ţe se vzali za ruce, a od stiskání rukou dospěli k tomu, ţe se začali objímat a líbat, zatímco krupobití nepřestávalo.

Abychom vám však nevyprávěli všechny podrobnosti - nečas trval tak dlouho, dokud nepoznali nejvyšší potěšení lásky a dokud se neumluvili, jak budou potají ve svých vzájemných slastech pokračovat.

Kdyţ nepohoda pominula, u bran města, do něhoţ bylo uţ blízko, počkali na paní a vrátili se s ní domŧ.

Doma se několikrát s velikou opatrností potají setkali k velkému vzájemného potěšení a věc došla tak daleko, ţe dívka otěhotněla, coţ bylo jí i Pietrovi nemilé. Pouţila proto mnoha prostředkŧ, aby narušila přirozený běh věcí a potratila, ale nikterak se jí to nepodařilo. Pietro se proto rozhodl, ţe uprchne, neboť se začal strachovat o svŧj ţivot, a pověděl to dívce. Ta vyslechla jeho slova a řekla:

"Odejdeš-li, jistojistě se zabiji."

Pietro, jenţ ji tuze miloval, jí na to odpověděl:

"Ale jak tu mám, paní má, zŧstat? Tvoje těhotenství prozradí náš poklesek. Tobě všichni snadno odpustí, ale já, uboţák, budu za tvé i za své provinění pykat."

"Pietro," pravila dívka, "mé provinění, pravda, vyjde najevo, buď však jist, ţe se o tvé vině nikdy nikdo nedoví, neprozradíš-li to sám."

"Jestliţe mi to slibuješ," řekl na to Pietro, "zŧstanu zde, ale nikdy nezapomeň, co máš splnit."

Dívka skrývala své těhotenství, co nejdéle mohla, ale kdyţ shledala, ţe je uţ nemŧţe déle zatajovat, neboť její tělo přibývalo na objemu,

s převelikým nářkem jednoho dne prozradila matce, co se stalo, a prosila ji přitom, aby ji zachránila.

Paní to bezměrně rozzlobilo, převelice jí vyspílala a chtěla vědět, jak se to přihodilo.

Dívka jí vyprávěla smyšlenky a zahalila pravdu do jiného šatu, aby se Pietrovi nestalo nic zlého.

Paní dceři uvěřila a poslala ji na jeden jejich statek, aby dceřin prohřešek nevyšel najevo.

Kdyţ pak nadešel čas porodu a dívka křičela, jak to obvykle bývá, stalo se, ţe se messer Amerigo právě vracel z čihaření, a kráčeje kolem světnice, kde dcera křičela, uţasl a náhle vstoupil dovnitř, čehoţ se dceřina matka nenadála, neboť se snad nikdy nestalo, aby na tento statek přišel.

Messer Amerigo se otázal, co se děje, načeţ paní zkormouceně povstala, a kdyţ uţ se k této události messer Amerigo nachomýtl, pověděla mu, co se dceři přihodilo.

Messer Amerigo však nebyl lehkověrný, jako byla jeho paní: prohlásil, ţe to asi nebude pravda, ţe by dcera nevěděla, s kým obtěţkala, a chtěl rozhodně vědět, jak to doopravdy bylo.

Řekl také, ţe bude mít s dcerou slitování, poví-li mu vše, ale neřekne-li to, ţe mŧţe počítat s tím, ţe ji bez jakéhokoli slitování usmrtí. Paní se ze všech sil snaţila, aby se manţel spokojil s tím, co mu sama řekla - ale nadarmo. Messer Amerigo se rozzuřil, rozehnal se na dívku taseným mečem a ta, zatímco matka otci domlouvala, porodila dítě muţského pohlaví.

"Buď povíš, kdo tohle dítě zplodil," vzkřikl v té chvíli messer Amerigo, "nebo neprodleně zemřeš."

Dívka dostala ze smrti takový strach, ţe porušila slib, který dala Pietrovi, a vyznala se ze všeho, co se přihodilo mezi ním a jí.

Kdyţ to rytíř uslyšel, rozběsnil se tak divoce, ţe se měl co drţet, aby dceru nezabil. Vychrlil na ni vše, co mu vztek přinesl na jazyk, vsedl znovu na koně a odjel do Trapani k jistému messeru Curradovi, jejţ tam král ustanovil hejtmanem, a pověděl mu o pohaně, které se na něm Pietro dopustil. Messer Currado nemeškal, dal Pietra zatknout a Pietro, jenţ se toho nenadal, byl nataţen na skřipec, kde doznal všecko. Za několik dní nato ho hejtman odsoudil, aby byl mrskán městem a potom pověšen za hrdlo. Hněv messera Ameriga však nepohasl, ani kdyţ dosáhl Pietrova odsouzení, jeţto si přál, aby z tohoto světa oba milenci sešli v stejnou

hodinu, nalil do poháru s vínem jed, dal jednomu ze svých sluhŧ pohár a s ním nahou dýku a řekl:

"Jdi s těmito dvěma věcmi k Violantě a mým jménem jí pověz, aby se bez okolkŧ rozhodla, kterou smrtí z těchto dvou chce sejít ze světa - zda jedem nebo mečem. Jestliţe se nerozhodne, pověz jí, ţe ji dám před zraky všech měštěnínŧ upálit, jak si to vyslouţil. Aţ to vykonáš, chop se dítěte, jeţ se jí před několika dny narodilo, rozdrť mu hlavu o zeď a hoď je psŧm k ţrádlu."

Kdyţ běsnící otec vynesl tento krutý rozsudek nad svou dcerou a vnukem, sluha, náchylný ke špatnosti neţ k dobrému, odešel.

Odsouzený Pietro byl veden biřici k šibenici a cestou mrskán, a jak se zráčilo těm, kdoţ řídili celý prŧvod, byl veden i kolem hospody, v níţ právě meškali tři arménští šlechtici, jeţ

arménský král vyslal co posly do Říma, aby tu s papeţem projednali některé nesmírně dŧleţité věci týkající se taţení do Svaté země, které se chystalo. Poslové na své cestě sestoupili z koní právě u této hospody, aby se tu občerstvili a několik dnŧ odpočali. Byli urozenými muţi z Trapani a zvlášť messerem Amerigem zahrnováni velikými poctami, a kdyţ se k jejich uším doneslo, ţe kolem hospody povedou Pietra, přistoupili k oknu, aby se podívali.

Dívali se tedy na Pietra, jenţ byl od pasu nahoru úplně nahý a ruce měl vzadu svázané, a tu si jeden z poslŧ, starý muţ, jenţ poţíval veliké váţnosti a slul Fineus, všiml na Pietrových prsou veliké zarudlé skvrny; Pietro nebyl v těchto místech od ničeho zamazán, ale byla to skvrna, jeţ tkvěla v kŧţi po zpŧsobu mateřským znaménkem, jimţ ţeny u nás říkají oheň. Sotvaţe ji spatřil, vytanul mu na mysli jeden jeho syn, jejţ mu uloupili piráti na mořském pobřeţí u Lajassy před patnácti lety a o němţ se nikdy nedopídil ţádných zpráv. Uváţil, jak je asi tento mrskaný neboţák stár, usoudil, ţe by jeho syn, kdyby byl naţivu, byl v témţ věku jako tenhle provinilec, a ono znaménko v něm vyvolalo domněnku, ţe by tenhle mladík mohl být jeho syn. Napadlo ho také, ţe by si jistě ještě pamatoval své jméno - kdyby jím byl - a jméno otcovo a ţe by snad ještě znal arménskou řeč.

Kdyţ se proto provinilec přiblíţil, zavolal na něho:

"Theodore!"

Pietro, slyše tento hlas, rychle zvedl hlavu a Fineus mu arménsky řekl:

"Odkud jsi a čí jsi syn?"

Biřici, kteří Pietra vedli, se z úcty k znamenitému muţi zastavili, takţe Pietro mohl odpovědět:

"Jsem z Arménska, syn jednoho muţe, jenţ se jmenoval Fineus a jemuţ mě jako malého chlapce nějací lidé unesli."

Po těchto slovech Fineus naprosto bezpečně poznal, ţe má před

sebou svého syna, o nějţ před léty přišel, a proto se se slzami v očích rozběhl v doprovodu své druţiny dolŧ a chvátal obejmout Pietra, stojícího uprostřed biřicŧ. Poté přehodil Pietrovi přes ramena plášť z nesmírně drahocenného sukna a poprosil biřice, jenţ Pietra vedl na popravu, aby tu laskavě počkal tak dlouho, neţ dostane rozkaz, kam má Pietra odvést.

Biřic odpověděl, ţe to velmi rád udělá.

Jeţto Fineus znal příčinu, kvŧli níţ byl Pietro veden na smrt, neboť pověst to roznesla všudy, odebral se rychle se svými druhy a jejich čeledí rovnou k messeru Curradovi a řekl mu:

"Messere, ten, kterého posíláte zemřít jako otroka, je svobodný člověk a mŧj syn a je ochoten vzít si za ţenu tu, kterou oloupil o panenství, jak se povídá. Odloţte proto laskavě popravu na tak dlouho, neţ zvíme, zda ho ona dívka chce za manţela, neboť byste mohl sám shledat, ţe jste se provinil proti zákonu, kdyby se chtěla za něho provdat."

Messer Currado, slyše, ţe Pietro je Fineŧv syn, uţasl nad tím, a jeţto mu bylo poněkud stydno za chyby Štěstěny, uznal, ţe Fineus má pravdu, dal jej neprodleně doprovodit tam, kde přebýval, a poslal pro messera Ameriga, jemuţ vše pověděl.

Messer Amerigo měl za to, ţe dcera i vnuk jsou uţ mrtvi, a byl proto zkormoucen aţ do hloubi duše nad tím, co spáchal, neboť si uvědomoval, ţe vše by bylo moţno převelice dobře napravit, kdyby nebyla mrtva. Nicméně však přece jen přikázal jednomu člověku, aby doběhl tam, kde dlela jeho dcera, a vyřídil, ţe jeho rozkaz nemá být vykonán, pokud uţ nebyl proveden.

Onen muţ, jenţ běţel za Violantou, zastihl sluhu messera Ameriga, jak právě spílá Violantě, před niţ poloţil tulich a jed, ţe se nerozhoduje dosti rychle, a jak ji nutí volit jedno nebo druhé. Vyřídil mu rozkaz jeho pána, načeţ sluha nechal Violantu být, vrátil se k messeru Amerigovi a pověděl mu, jak věci vypadají. Messer Amerigo měl z té zprávy radost, vydal se za Fineem, takřka v slzách se mu, jak nejlépe dovedl, omluvil za to, co se přihodilo, a kdyţ ho poţádal za odpuštění, ubezpečil ho, ţe tuze rád dá svou dceru za manţelku Theodorovi, bude-li chtít.

Fineus vlídně messera Ameriga vyslechl a odvětil mu:

"Já si přeji, aby si mŧj syn vzal vaši dceru, a nebude-li chtít, nechť je vykonán rozsudek, jenţ

byl nad ním vynesen."

Jeţto tedy Fineus a messer Amerigo byli zajedno, šli za Theodorem, jehoţ srdce bylo naplněno hrŧzou ze smrti a radostí, ţe nalezl opět otce, a otázali se ho, jak se chce v této věci rozhodnout.

Theodora zaplavila taková radost, kdyţ slyšel, ţe Violanta se stane jeho manţelkou, bude-li on chtít, ţe si připadal, jako by se z pekla dostal rovnou do nebe. I řekl, ţe to bude povaţovat ze nejvyšší milost, je-li jim to oběma vhod.

Otcové poslali vzkaz i dívce, aby se dověděli, jak se chce rozhodnout ona. Violanta věděla, co Theodora potkalo a co ho má ještě potkat, a proto na výsost nešťastna očekávala jeho smrt.

Kdyţ uslyšela vzkaz, po chvíli přece jen trochu uvěřila jeho slovŧm, poněkud rozjasnila tvář a

odpověděla, ţe kdyby se stala manţelkou Theodorovou, bylo by to to nejradostnější, co by ji mohlo potkat, kdyby jí někdo splnil její přání.

Kdyţ se tedy takto dohodli, ţe dívku provdají, vystrojili obrovský hodokvas k převeliké radosti všech měštěnínŧ. Dívka se zanedlouho z přestálých útrap zotavila, a nechávajíc svého synáčka kojit, zkrásněla ještě víc neţ předtím. Kdyţ pak po porodu opět vstala a předstoupila před Finea, na jehoţ návrat z Říma se čekalo, vzdala mu ony pocty, jeţ náleţejí otci. Fineus, těše se z toho, jak krásnou má snachu, dal s nesmírnou okázalostí a radostí vystrojit jejich svatbu, přijal Violantu za svou dceru a nikdy se k ní nechoval jinak. Za několik dní pak vstoupil na galéru a Fineus si odvezl syna, snachu a vnoučka do Lajassy, kde oba milenci ţili v pokoji a spokojenosti aţ do své smrti.

PŘÍBĚH OSMÝ

Nastagio degli Onesti miluje jednu paní z rodu Traversarŧ a mrhá přitom svým jměním, aniţ

by dosáhl, ţe by byl paní rovněţ milován. Na prosbu svých příbuzných odebere se do Chiassi, kde vidí, jak jeden rytíř pořádá štvanici na dívku, kterou pak zabije a předhodí svým dvěma psŧm. Nastagio degli Onesti pak pozve své příbuzné a onu milovanou paní na oběd a ta, kdyţ

rovněţ vidí, jak psi rozsápávají onu dívku, dostane strach, aby se jí nestalo něco podobného, a vezme si Nastagia za muţe.

Kdyţ Lauretta zmlkla, začala podle královnina rozkazu vyprávět Filomena.

Tak jako sklízí chválu naše soucitnost, líbezné paní, tak zase boţská spravedlnost trestá naši krutost. Na dŧkaz toho a pro povzbuzení - abyste onu krutost od sebe úplně zapudili -, budu vám vyprávět příběh stejně dojemný jako zábavný.

V Ravenně, v prastarém romangském městě, ţilo kdysi mnoho urozených a vznešených lidí a mezi nimi i jeden mladý muţ jménem Nastagio degli Onesti, jenţ po smrti svého otce a jednoho svého strýce zdědil bezměrné jmění. Jeţto neměl manţelku, jak uţ u mladých muţŧ

začasté bývá, zamiloval se do dcery messera Paola Traversara, dívky z mnohem urozenějšího rodu, neţ byl on, a kojil se nadějemi, ţe ji svými činy přiměje k tomu, aby ho rovněţ

milovala. Ačkoli však jeho činy byly velkolepé, krásné a chvályhodné, neprospěly mu pranic, ba zdálo se, ţe mu dokonce škodí. Dívka, kterou miloval, jednala s ním tvrdě, odmítavě a drsně a snad proto, ţe byla tak krásná, či proto, ţe pocházela z tak urozeného rodu, stala se tak pyšnou a pohrdavou, ţe se jí nelíbil nejen Nastagio, ale ani to, co se líbilo jemu.

Nastagio to snášel tak těţce, ţe ho mnohokrát při tom souţení zachvátila touha zabít se.

Odolal jí pokaţdé, ale vţdy si v duchu umínil, ţe dívku přestane milovat, anebo k ní zahoří takovou nenávistí - podaří-li se mu to -, jakou chová ona k němu. Vymýšlel si však takováto předsevzetí nadarmo, takţe se zdálo, ţe jeho láska je tím větší, čím menší má naději.

Zatímco tedy tento mladý muţ nadále miloval onu dívku a nadále nezřízeně mrhal svým jmění, začalo se některým jeho přátelŧm a příbuzným zdát, ţe ubíjí stejnou měrou jak sebe, tak i svŧj majetek, a mnohokrát ho z té příčiny prosili a radili mu, aby odešel z Ravenny, pobyl nějaký čas někde jinde, a tak zmenšil svou lásku i své údaje.

Nastagio se této radě několikrát vysmál, ale kdyţ ho nepřestali nabádat, nemohl stále říkat ne a prohlásil, ţe udělá, co si přejí. Po velikých přípravách, jako by se chtěl vypravit do Francie či do Španěl či do nějakých jiných vzdálených končin, vsedl na koně, a doprovázen mnoha

svými přáteli, opustil Ravennu. Nedojel dál neţ do Chiassi, coţ je místo asi tři míle od Ravenny, kam dal předtím dopravit stany, a řekl těm, kdoţ ho doprovázeli, aby se vrátili do Ravenny, ţe zŧstane zde.

Tak se tedy Nastagio utábořil v Chiasii, začal tu vést ten nejkrásnější a nejvelkolepější ţivot, jaký kdy kdo vedl, a jak bylo jeho zvykem, zval si sem k večeři či k obědu tu toho, podruhé zas onoho.

Protoţe měsíc máj byl uţ nedaleko a bylo překrásné počasí,

přicházela mu často na mysl jeho krutá paní. I přikázal veškeré své čeledi, aby ho nechala o samotě, aby mohl lépe přemítat podle své libosti, a kráčeje co noha nohu mine, vydal se, pohrouţen v myšlenkách, do nedalekého borového háje. Ačkoli uţ téměř minula hodina oběda a on uţ byl dobré pŧl míle hluboko v lese, ani si nevzpomněl na jídlo či něco podobného; tu však se mu náhle zdálo, ţe slyší převeliký pláč a nesmírně pronikavý nářek, který vyráţí z hrdla nějaká ţena. Přestal proto sladce rozjímat a zdvihl hlavu, aby se rozhlédl, co se děje. Velmi ho překvapilo, ţe se octl v borovém háji, a ještě víc se podivil, kdyţ pohlédl před sebe a spatřil, jak sem k němu velmi hustými křovisky a trním pádí překrásná nahá mladá ţena s rozcuchanými vlasy, odřená na celém těle od větví a trní, nesmírně kvílející a úpějící o milost. Vedle ní z kaţdé strany běţel jeden obrovský a lítý ohař. Psi se na ni sápali, co chvíli se do ní zahryzli a za ní se sem hnal na černém oři temně ustrojený rytíř s nesmírně rozběsněnou tváří a s mečem v ruce, jenţ ji strašnými a surovými slovy vyhroţoval smrtí.

Tento výjev vyvolal v Nastagiově mysli úděs a děs a posléze i soucit s nešťastnou paní, z něhoţ se v něm zrodila touha vysvobodit ji z této úzkosti a smrti, bude-li to moţné. Jeţto však Nastagio neměl u sebe ţádnou zbraň, uchýlil se k tomu, ţe popadl větev a s tímto obuškem vyrazil na psy a rytíře. Kdyţ to však spatřil onen rytíř, uţ z daleka se na něho rozkřikl:

"Nastagio, nepleť se do toho, nech psy na pokoji a mne nech udělat to, co si ta hanebná ţenština vyslouţila."

Po těchto slovech se psi zahryzli dívce do boku a zastavili ji; mezitím k ní dojel i rytíř.

Kdyţ slezl z koně, Nastagio k němu přistoupil a řekl:

"Nevím, kdo jsi, ačkoli ty mne znáš, říkám ti však, ţe je to veliká zbabělost, kdyţ chce nějaký ozbrojený rytíř zabít nahou ţenu a poštvat na ni psy, jako by byla dravá šelma. Proto ji budu bránit, jak jen budu moci."

Rytíř mu nato odpověděl:

"Nastagio, jsem z téhoţ města jako ty, a byl jsi tenkrát ještě malý chlapec, kdyţ jsem já -

messer Guido degli Anastagi - byl zamilován do téhle dívky mnohem víc, neţ ty jsi dnes zamilován do oné dívky z rodu Traversara. Zásluhou její nelidskosti došlo mé neštěstí tak daleko, ţe jsem se jednoho dne v zoufalství zabil tímto končířem, který vidíš v mé ruce, a jsem za to zatracen k věčným mukám. Netrvalo dlouho a zemřela pak i tahleta. Protoţe se však nesmírně radovala z mé smrti a protoţe zhřešila svou ukrutností a radostí, kterou měla z mého utrpení, byla a je odsouzena k pekelným mukám, neboť se tenkrát z toho nekála a soudila, ţe se nejenom nedopustila hříchu, ale ţe tím získala nějaké zásluhy. Kdyţ se

pak dostala do pekla, dostali jsme neprodleně ona i já trest: ona má prchat přede mnou a já, jenţ jsem ji tolik miloval, ji mám pronásledovat jako úhlavního nepřítele, a nikoli jako milovanou paní; kdykoli ji pak dostihnu, pokaţdé ji zabiji tímto končířem, kterým jsem zabil sebe, načeţ jí rozpárám záda, vyrvu jí tvrdé a studené srdce, do něhoţ nikdy nemohla vstoupit ani láska, ani soucit, a s ostatními vnitřnostmi, jak hned uvidíš, hodím je těmto psŧm.

Nepotrvá to však dlouho - tak si to totiţ přeje spravedlnost a všemohoucnost Pánaboha - a dívka, jako by nebyla mrtva, se zdvihne, znovu se dá na bolestný úprk a já se svými psy ji budu pronásledovat. V těchto místech ji dostihnu kaţdý pátek v tuto hodinu a tady spáchám to krveprolití, jeţ uzříš. Nedomnívej se však, ţe během ostatních dnŧ odpočíváme; v těchto dnech ji dopadnu zase na jiných místech, na nichţ se mnou krutě smýšlela a jednala. Tak jsem se stal z jejího milence jejím nepřítelem, jak vidíš, a musím ji takto pronásledovat tolik let, kolik měsícŧ byla ona ke mně krutá. Nech mě proto dát prŧchod boţské spravedlnosti a nestav se proti tomu, čemu bys nemohl zabránit."

Nastagio po těchto slovech dostal strach a skoro všecky chlupy na těle se mu zjeţily. I ucouvl, a dívaje se na ubohou mladou ţenu, ustrašen čekal, co rytíř učiní.

Ten, sotva domluvil, vrhl se s končířem v ruce jako vzteklý pes na onu dívku, kterou pevně drţeli oba psi a která klečíc křičela o milost, a vrazil jí vší silou končíř do hrudi, takţe jeho hrot vyjel na druhé straně ven. Dívka po této ráně padla tváří k zemi, a zatímco neustále plakala a křičela, rytíř popadl tulich, otevřel jí ledví, vyrval jí srdce i s osrdím a hodil vše dvěma psŧm, kteří to nesmírně hladově ve chvíli seţrali. Netrvalo to dlouho a dívka, jako by se bylo nic nestalo, náhle vyskočila, dala se na úprk směrem k moři a psi, sápajíce se na ni, vyrazili za dívkou. Rytíř opět vsedl na koně a s končířem v ruce se jal dívku opět pronásledovat. Za malou chvíli však uţ byli tak daleko, ţe je Nastagio neviděl.

Dlouho se po tomto výjevu potácel mezi soucitem a strachem, ale po chvíli ho napadlo, ţe by mu tato věc, jeţ se přihází kaţdý pátek, mohla být k velkému uţitku.

Označil si proto ono místo, vrátil se zase ke své druţině a brzy nato, kdyţ se mu zdálo, ţe nadešla vhodná chvíle, zavolal si své příbuzné a přátele a řekl jim:

"Dlouho jste mě nabádali, abych přestal milovat onu svou nepřítelkyni a abych přestal promrhávat své jmění; rád to udělám, pokud mi vymŧţete jednu milost, a to tu, ţe pozvete na příští pátek messera Paola Traversariho, jeho paní a dceru, všechny jejich příbuzné paní a jiné podle vaší libosti, aby se mnou zde poobědvali. Co tím sleduji, uvidíte potom."

Nastagiovým přátelŧm a příbuzným nepřipadala tato ţádost nikterak těţká, vrátili se proto do Ravenny a ve vhodném čase pozvaly ony lidi, jak si to Nastagio přál, a ačkoli bylo tuze těţké přimět onu dívku, kterou miloval Nastagio, aby rovněţ přijala pozvání, přece jen tam nakonec šla s ostatními téţ.

Nastagio vystrojil skvělou hostinu a dal prostřít pod borovicemi u onoho místa, kde viděl téci krev oné kruté paní. Dal rozesadit muţe i paní kolem stolu, a to tak, ţe ona dívka, kterou miloval, seděla přímo proti tomu místu, kde mělo dojít k onomu výjevu.

Kdyţ se uţ podávalo poslední jídlo, zaslechli všichni zoufalý nářek štvané dívky. Všichni se tomu tuze podivili, začali se dohadovat, co to je, a kdyţ si to nikdo nedovedl vysvětlit, všichni

se zdvihli a rozhlíţeli se, co by to mohlo být. A tu uzřeli onu ubohou dívku, rytíře a psy, kteří v krátkosti dorazili aţ k nim.

Všichni začali hartusit na psy a rytíře a mnoho hostí pospíchalo dívce na pomoc. Rytíř však k nim promluvil tak, jak předtím hovořil k Nastagiovi, a nejenom je přiměl, ţe začali couvat, ale všechny je poděsil a naplnil úţasem. Mezi přítomnými bylo mnoho příbuzných jak ubohé dívky, tak rytíře, kteří se dobře pamatovali na jeho lásku i na jeho smrt - a kdyţ učinil to, co spáchal i předtím, všechny paní se daly do usedavého pláče, jako by to rytíř páchal na nich samých.

Kdyţ celý výjev skončil a paní i rytíř zmizeli, začali všichni hosté tak i onak rozprávět o tom, co právě viděli; mezi těmito pak, co byli nejvíc poděšeni, byla i ona krutá dívka, kterou miloval Nastagio, a ta, kdyţ zhlédla na vlastní oči a vyslechla na vlastní uši všechny podrobnosti celého výjevu a seznala, ţe se tyto věci týkají jí samé víc neţ ostatních přítomných, rozpomněla se, jak krutě vţdy nakládala s Nastagiem, a bylo jí, jako by sama prchala před oním rozběsněným rytířem a jako by se na ni z obou stran sápali oni psi.

Pojala ji z toho taková hrŧza a strach, aby se něco podobného nestalo i jí, a její nenávist se náhle proměnila v lásku, takţe při první příleţitosti, která se jí naskytla ještě téhoţ večera, poslala tajně k Nastagiovi svou věrnou komornou a ta ho jejím jménem poprosila, aby k ní ráčil přijít, ţe ráda učiní vše, co se mu zlíbí.

Nastagio jí odpověděl vzkazem, ţe ho to velmi těší, ale ţe chce od ní - nemá-li nic proti tomu

-, aby mu poskytla svrchované potěšení ve vší počestnosti, ţe ji totiţ chce pojmout za choť.

Dívka dobře věděla, ţe je sama vinna tím, ţe dosud není Nastagiovou manţelkou, i vzkázala Nastagiovi, ţe se jí jeho návrh líbí. Jsouc sama sobě poslem, šla za otcem a za matkou a pověděla jim, ţe by se ráda stala Nastagiovou chotí, z čehoţ měli její rodiče velikou radost.

Příští neděli se proto Nastagio s ní oţenil, oslavil svatbu a ţil pak s ní dlouho v samých radostech.

Onen strach však nezpŧsobil jenom tento dobrý skutek; strach měly i všechny ravennské paní, takţe se potom vzdávaly touhám muţŧ mnohem ochotněji neţ dříve.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Federigo degli Alberighi miluje a není milován. Při svém rytířském dvoření přijde na mizinu a nezbude mu nic neţ jediný sokol, jejţ předloţí k jídlu své paní, která ho přišla do jeho domu navštívit. Kdyţ se to paní doví, změní své myšlení, vezme si Federiga za manţela a ten tímto sňatkem zbohatne.

Kdyţ Filomena domluvila, seznala královna, ţe kromě Dionea, jenţ měl svou výsadu, není uţ

řada na nikom, a proto s veselou tváří pravila:

Je nyní na mně, abych vyprávěla, nejmilejší paní, a proto vám ráda povím příběh, jenţ se zčásti podobá předcházejícímu. Během něho uvidíte, co vše zmŧţe v ušlechtilých srdcích váš pŧvab, ale naučíte se z něho téţ neponechávat jen na Štěstěně, aby vše řídila, nýbrţ stanete se tam, kde se to hodí, dárkyněmi své přízně samy, neboť často se stává, ţe Štěstěna rozdává spíše nerozváţně neţ s rozmyslem.

Vězte tedy, ţe v našem městě ţil a snad doposud ţije jistý Coppo di Borghese Domenichi, muţ poţívající mezi našimi měštěníny velké úcty a váţnosti, vynikající mravy a ctnostmi daleko více neţ urozeností krve a zasluhující si věčné paměti. Ve stáří se často povyráţel tím, ţe svým sousedŧm a jiným lidem vyprávěl dávné

příběhy, coţ uměl tak dobře, tak náleţitě, s takovou pamětí a tak vyšperkovaným jazykem, ţe se mu v tom nikdo jiný nevyrovnal.

Vyprávěje o všelijakých pěkných věcech, hovoříval i o jednom florentském mladíku z rodu messera Filippa Alberighiho, jenţ slul Federigo a v zacházení se zbraní a v dvorných zpŧsobech převyšoval všechny toskánské panoše. Jak se však u většiny šlechticŧ často stává, zamiloval se i tento Federigo do jedné urozené paní, jeţ slula monna Giovanna a byla pokládána v té době za jednu z nejkrásnějších a neroztomilejších paní ve Florencii. Chtěje dobýt její lásky, lámal dřevce, zápolil na turnajích, pořádal hostiny, rozdával a utrácel nemírně své jmění, ale ona paní, stejně počestná jako krásná, o nic z toho, co pro ni Federigo dělal, nedbala, ba nestarala se ani o toho, kdo všechny ty věci podnikal kvŧli ní.

Jak tak Federigo utrácel víc, neţ si mohl dovolit, a nic nevydělávat, jeho bohatství se rozplynulo vniveč, coţ se lehce stává. Federigo zchudl a nezbylo mu nic neţ malý venkovský stateček, z jehoţ výnosu nuzně ţil, a krom toho jeden z nejlepších sokolŧ na světě. Ačkoli miloval paní ještě víc neţ předtím, shledal jednoho dne, ţe uţ nemŧţe ţít v městě tak, jak by si přál, a vypravil se proto na své malé venkovské sídlo do Campi. Zde čihařil, pokud mohl, neţádal od nikoho nic a trpělivě snášel svou chudobu.

Zatímco tedy ţil Federigo takto v krajní nouzi, přihodilo se jednoho dne, ţe se manţel monny Giovanny roznemohl a vida, ţe je jeho ţivotu uţ nakrátku, udělal poslední pořízení. Jsa nesmírně bohat, ustanovil v něm za dědice svého syna, jenţ uţ byl dosti vyspělý, a monnu Giovannu, jeţto ji velice miloval - pro případ, ţe by se stalo a jeho syn zemřel bez zákonitého dědice.

Ovdověla monna Giovanna, jak bývá zvykem našich paní, se v létě odebrala se svým synkem na venkov na jedno své sídlo, jeţ leţelo nedaleko Federigova statečku, a tak se stalo, ţe se chlapec začal přátelit s Federigem a mít jako on zálibu v ptácích a v psech. Mnohokrát viděl téţ létat Federigova sokola, jenţ se mu nesmírně líbil, a proto tuze zatouţil mít ho; neosměloval se však o něho poţádat, vida, jak je sokol Federigovi drahý.

Zatímco se věci měly takto, stalo se, ţe chlapec ochořel, coţ matku převelice zkormoutilo, jeţto neměla jiné děti a chlapce milovala, jak jen někdo mŧţe mít někoho rád. Prodlévajíc po celý den u něho, neustále ho utěšovala a co chvíli se ho vyptávala, zda po něčem netouţí, prosíc ho přitom, aby jen jí to řekl, ţe se určitě postará, aby to dostal - bude-li to moţné opatřit.

Kdyţ hoch slyšel tento návrh poněkolikáté, pravil:

"Matko má, kdybyste dosáhla, abych měl Federigova sokola, myslím, ţe by mě to brzy uzdravilo."

Paní po těchto slovech poněkud zaváhala a jala se přemítat, co má dělat.

Uvědomovala si, ţe Federigo ji dlouho miloval a ţe mu ona nikdy nevěnovala ani jediný pohled. Řekla si proto:

"Jak mám k němu poslat či jít ho sama poţádat o sokola, kdyţ je to - jak slyším - ten nejlepší sokol, jaký kdy létal, a kdyţ kromě toho opatřuje Federigovi potravu? Mohla bych být tak nesvědomitá a chtít odejmout i tohle onomu urozenému muţi, jemuţ nezŧstalo ţádné jiné potěšení?"

Ačkoli byla naprosto jista, ţe by sokola dostala, kdyby o něho poţádala, zaplétala se do takovýchto myšlenek, a nevědouc, co by synovi odpověděla, mlčela.

Posléze však v ní zvítězila láska k synovi a paní se rozhodla, ţe synkovi vyhoví, ať se stane cokoli, ale ţe k Federigovi nepošle, nýbrţ ţe k němu pŧjde a sokola přinese sama.

Odpověděla proto chlapci:

"Synku mŧj, upokoj se a hleď, ať jsi brzy zdráv; slibuji ti, ţe první věc, kterou zítra ráno udělám, bude to, ţe pŧjdu pro onoho sokola a přinesu ti ho."

Chlapec se nad tím zaradoval a ještě téhoţ dne se zdálo, ţe se jeho stav zlepšil.

Hned druhého rána vzala s sebou jeho matka ještě jednu paní jako společnici a šla, jakoby procházkou, do Federigova domku a dala si Federiga zavolat. Jeţto v těchto dnech nebyla vhodná doba k čihaření, zdrţoval se Federigo ve své zahradě a dával tam provádět rŧzné práce. Kdyţ uslyšel, ţe se na něho ptá u vrat monna Giovanna, nesmírně uţasl a radostně k ní pospíšil.

Jedva monna Giovanna spatřila, ţe se Federigo blíţí, vyšla mu s ţenskou líbezností v ústrety a na jeho uctivý pozdrav odpověděla:

"Hodně zdraví, Federigo." Načeţ pokračovala: "Přišla jsem ti nahradit škody, které ti kvŧli mně vznikly, kdyţ jsi mě miloval víc, neţ ti bylo potřeba. Onou náhradou pak je to, ţe s tebou zamýšlím dnešního dne společně s touto svou druţkou přátelsky poobědvat."

Federigo jí na to pokorně odvětil:

"Paní, nepamatuji se na ţádnou škodu, která by mi byla vznikla kvŧli vám, pamatuji se jen na dobré, neboť jestliţe jsem kdy za něco stál, bylo to z lásky k vám a pro hodnost vaši. A proto věřte, ţe vaše velkomyslná návštěva je mi mnohem draţší, neţ by mi bylo to, kdybych mohl znovu utratit tolik, kolik jsem utratil předtím; přišla jste k chudému hostiteli."

Po těchto slovech ji s ostychem uvítal ve svém domě a odtud ji zavedl do své zahrady. Jeţto tam však nebyl nikdo vhodný, kdo by jí dělal společnost, pravil:

"Paní, protoţe tu nemám nikoho jiného, bude vám dělat společnost dobrá choť tohoto rolníka; já zatím pŧjdu dát prostřít na stŧl."

I kdyţ ţil Federigo v bezmezné chudobě, přece jen si dosud plně nepovšiml, v jaké nouzi se ocitl tím, ţe zbrkle promrhal své bohatství. A kdyţ proto nenašel onoho jitra zhola nic, čím by mohl uctít paní, klnul v duchu Štěstěně a pobíhal sem tam jako smyslŧ zbavený. Nenalezl však ani peníze, ani něco, co by mohl dát do zástavy. Touţil však uctít aspoň něčím urozenou

paní, neboť uţ byl nejvyšší čas k jídlu, ale nechtělo se mu zase jít prosit o pomoc někoho jiného či dokonce svého rolníka, a tu padl jeho zrak na onoho dobrého sokola, jenţ seděl v síňce na bidlu.

Nemaje po ruce nic jiného, popadl Federigo sokola, a kdyţ zjistil, ţe je tučný, napadlo ho, ţe by se mohl stát dŧstojnou potravou pro takovou paní. Zakroutil proto bez dalšího uvaţování sokolovi krk, přikázal děvečce, aby sokola oškubala, připravila, rychle nabodla na rozen a pečlivě upekla. Poté prostřel na stŧl bělostné ubrusy, jichţ mu ještě několik zbylo, s radostnou tváří se vrátil k paní na zahradě a řekl jí, ţe oběd, který mu bylo moţno připravit, je hotov.

Paní se svou druţkou se tedy zdvihly, šly ke stolu, a nevědouce, co jedí, snědly společně s Federigem, jenţ je při obědě s nesmírnou horlivostí obsluhoval, onoho dobrého sokola.

Kdyţ se paní zdvihly od stolu a pobyly s Federigem ještě chvíli v příjemném rozhovoru, zdálo se paní, ţe nadešla vhodná chvíle povědět, proč přišla, a proto vlídně k Federigovi takto zahovořila:

"Vzpomeneš-li, Federigo, jak jsi dříve ţil a jak jsem byla počestná, coţ ty jsi povaţoval za tvrdost a krutost, nepochybuji ani trochu, ţe se tuze divíš mé smělosti, aţ se dovíš, proč vlastně jsem přišla. Kdybys však měl děti, či kdybys je byl býval měl, a mohl tedy podle toho poznat, jakou sílu má láska, kterou k nim chováme, myslím, ţe bys mě určitě aspoň částečně omluvil.

I kdyţ však ty děti nemáš, mám já syna, a proto se nemohu vymknout zákonu, jenţ platí pro všechny matky. Musím se podrobit jeho nátlaku a proti své vŧli a proti všemu, co se sluší a patří, musím tě poţádat, abys mi dal darem něco, co ti je, jak je mi známo, nemírně milé - a právem, protoţe tvá krutá Štěstěna ti neponechala ţádnou jinou radost, ţádnou jinou kratochvíli a ţádnou jinou útěchu kromě této. Tímto darem je tvŧj sokol, kterého si mŧj chlapec

tak oblíbil, ţe se obávám, nepřinesu-li mu ho, ţe se mu v jeho nemoci, která ho přepadla, přitíţí a já kvŧli tomuto zhoršení syna ztratím. A proto tě prosím, abys mi ho ráčil darovat -

nikoli ovšem z lásky, kterou ke mně chováš a která tě k ničemu nezavazuje, ale z ušlechtilosti, jiţ jsi ve svém rytířském jednání projevil víc neţ kdokoli jiný - abych potom mohla říci, ţe jsi mi tímto darem zachoval mého syna naţivu a ţe sis ho tím navţdy zavázal."

Federigo, slyše, co ona paní od něho ţádá, a věda, ţe jí nemŧţe vyhovět, jeţto jí sokola předloţil k jídlu, rozplakal se v její přítomnosti a nemohl ze sebe vypravit ani slovo.

Paní se zprvu domnívala, ţe Federigo pláče z bolesti nad tím, ţe se má odloučit od svého dobrého sokola - a ne nad něčím jiným -, a proto uţ málem řekla, ţe sokola nechce.

Nevyslovila to však, chvíli vyčkávala, a tu Federigo přestal lkát a takto jí odpověděl:

"Paní, od chvíle, kdy se Bohu zlíbilo, abych upjal svou lásku k vám, setkal jsem se častokrát s tím, ţe mi Štěstěna nepřála, a naříkal jsem si na ni. To vše však byly maličkosti vŧči tomu, co mi zpŧsobila nyní, a protoţe se s ní asi uţ nikdy neusmířím, neboť nezapomenu, ţe jste přišla do mého domu, který jste neráčila navštívit, pokud byl bohatý, ale teprve nyní, kdy je chudý.

Poţádala jste mě o nepatrný dar, ale Štěstěna to zařídila tak, ţe vám ho nemohu dát - a hned vám v krátkosti povím proč.

Kdyţ jsem uslyšel, ţe ve své laskavosti chcete se mnou poobědvat, bral jsem ohled na vaši vznešenost a na vaši jedinečnost a povaţoval jsem za dŧstojné a náleţité uctít vás podle svých moţností daleko vybranější krmí, neţ jakou obvykle předkládáme jiným osobám. Rozpomněl jsem se proto na sokola, o nějţ mě právě ţádáte, a na to, jak byl dobrý, a usoudil jsem, ţe je hoden toho, abyste jej dnešního dne měla upečeného na talíři. Měl jsem za to, ţe jsem věc zařídil co nejlépe, ale kdyţ nyní vidím, ţe jste si přála, abyste ho dostala jinak, pŧsobí mi to tak velikou bolest, ţe vám sokola nemohu darovat, ţe se z ní snad nikdy uţ nevzpamatuji."

Na dŧkaz svých slov kázal jí poté předloţit sokolovo peří, pařáty a zoban.

Kdyţ to vše paní slyšela a viděla, vyplísnila ho sice nejprve, ţe zabil takového sokola, aby ho mohl předloţit k jídlu ţeně, ale v duchu přece jen chválila jeho vznešenou mysl, kterou nedokázala změnit ani chudoba.

Vědouc však, ţe ztratila veškerou naději, ţe by mohla dostat sokola, a pochybujíc proto, zda se její syn uzdraví, zasmušile odešla

a vrátila se k synovi, který však za několik dní nato - snad ze zoufalství, ţe nemohl mít sokola, či snad proto, ţe se tím nemoc zhoršila - opustil k převeliké matčině bolesti tento svět.

Paní ţila nějaký čas v slzách a hořkosti, jeţto však byla ještě mladá a převelice bohatá, její bratři ji neustále vybízeli, aby se znovu provdala. Paní se k tomu neměla, ale kdyţ viděla, ţe na ni stále dotírají, rozpomněla se na Federigovy ctnosti a na jeho poslední velkodušný čin -

ţe totiţ zabil tak skvělého sokola, jen aby ji mohl uctít - a pravila bratřím:

"Kdybyste proti tomu nic neměli, byla bych ráda, kdybych se uţ nemusela vdát; chcete-li však, abych si vyvolila manţela, vezmu si Federiga degli Alberighi a nikoho jiného."

Bratři jí na to posměšně odvětili:

"Co to povídáš, bláhová? Jak ho mŧţeš chtít, kdyţ nemá na tomto světě zhola nic?"

"Bratři moji, vím dobře, ţe je tomu tak, jak říkáte, ale je mi milejší muţ, jenţ potřebuje bohatství, neţ bohatství, jeţ by potřebovalo muţe."

Bratři znali Federiga jako výborného muţe, a kdyţ tedy slyšeli, ţe paní jinak nedá, dali mu ji, jak si to přála, s veškerým jejím bohatstvím, ačkoli byl chudý.

Ten pak, kdyţ viděl, ţe má konečně za manţelku tuto paní, kterou tolik miloval, a ţe je krom toho nesmírně bohat, stal se lepším hospodářem a ţil s ní v samých radostech aţ do smrti.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Pietro di Vinciolo odejde kamsi na večeři a jeho paní si pozve mládence. Kdyţ se Pietro vrátí, skryje paní milého pod kukaní a Pietro ji vypravuje, ţe byl v domě Ercolana, s nímţ večeřel, nalezen mladík, jejţ tam vpustila Ercolanova manţelka. Pietrova paní manţelku Ercolanovu haní, ale tu naneštěstí šlápne osel tomu, jenţ je schován pod kukaní, na prsty. Ozve se výkřik, Pietro běţí ke kukani a spatří mladíka. Tak sezná šalbu své manţelky, ale ţije s ní dále ve shodě, protoţe je sám zkaţený.

Královnino vyprávění dospělo ke svému konci a všichni velebili

Pánaboha za to, ţe po zásluze Federiga odměnil; tu však spustil Dioneo, jenţ nikdy nečekal na pokyn.

Nevím, mám-li říci, ţe to je kaz přídatný, jejţ vyvolaly v smrtelnících zkaţené mravy, anebo zda je to uţ přirozeně v lidské povaze, ţe se víc smějeme zlým kouskŧm neţ dobrým skutkŧm, zvláště kdyţ se nás takové věci netýkají. A jeţto ona namáhavá práce, jíţ jsem se uţ

několikrát podjal a k níţ se nyní opět chystám, směřuje pouze k tomu cíli, aby vás vymanila ze zádumčivosti a vyvolala ve vás smích a veselost, povím vám, zamilované paní, jeden příběh, který vás mŧţe pobavit, i kdyţ jeho námět je zčásti méně neţ počestný. Aţ ho budete poslouchat, učiňte to, co obvykle děláváte, kdyţ vejdete do zahrady, vztáhnete svou něţnou ruku, a vyhýbajíce se trnŧm, trháte rŧţe. Budete-li jednat takto, ponecháte i s jeho hanbou nešlechetníka osudu a majíce soucit s cizím neštěstím tam, kde je toho potřeba, budete se smát milostné lsti jeho manţelky.

Není tomu ještě tak dávno, ţil v Perugii jeden bohatý muţ jménem Pietro di Vinciolo, a ten se oţenil, ne ţe by potom touţil, ale spíš proto, aby ošálil a zmátl mínění, jeţ o něm všichni Perugiané obecně měli. Štěstěna však nepřála jeho záměru, neboť manţelka, kterou si Pietro vzal, byla kulaťoučká, mladá, ryšavých vlasŧ a tak bujná, ţe by byla chtěla spíš dva manţely neţ jednoho, a to ještě takového, jako byl ten její - upínající mysl na všecko ostatní víc neţ na ni.

Kdyţ tohle časem postřehla, zprvu ji to tuze mrzelo, neboť viděla, ţe je hezká a svěţí, a cítila v sobě horoucnost i zdatnost. Mnohokrát se také kvŧli tomu s manţelem povadila a ţila s ním skoro neustále v roztrţkách; kdyţ však nahlédla, ţe tohle všecko spíše uţírá ji, neţ napravuje manţelovou hanebnost, řekla si v duchu:

"Ten ničema mě zanedbává, neboť ve své hanebnosti chce sít jen tam, kde se nedá, i najdu tedy pro své políčko řádného oráče. Vzala jsem si ho za manţela a přinesla jsem mu pěkné a velké věno, neboť jsem věděla, ţe je muţ, a domnívala jsem se, ţe je chtivý toho, čeho jsou a mají být chtiví muţi. A kdybych nebyla usuzovala, ţe je muţ, nikdy bych si ho nebyla vzala.

Pročpak si mě ale bral za manţelku on, kdyţ jsou mu ţeny proti mysli a kdyţ věděl, ţe jsem ţenou? Tohle uţ nelze déle snášet. Kdybych se byla chtěla odříci světa, mohla jsem se stát jeptiškou. Protoţe jsem se ho však odříci nechtěla a nechci, mohla bych dřív zestárnout, neţ

bych se dočkala od něho nějaké radosti a slasti, a pak bych na stará kolena nadarmo naříkala pro své ztracené mládí. Najdu si proto útěchu, jeţ mi bude

dobrým učitelem a ukazovatelem, a budu vyhledávat potěšení zrovna tak, jako on si vyhledává své. Jenomţe mé potěšení bude chvályhodné, zatímco jeho je opovrţeníhodné, protoţe já se proviním pouze proti zákonŧm, kdeţto on se proviňuje proti zákonŧm i proti přírodě."

Tak tedy té dobré paní táhly hlavou takovéhle myšlenky - a to ne jednou -, aţ se jednou potají rozhodla, ţe je promění ve skutek. Spřátelila se s jakousi stařenou, jeţ vypadala přímo jako svatá Verdiana, která dává hadŧm do zobáčku; chodila neustále s rŧţencem v ruce pro všechny odpustky a nemluvila nikdy o jiném ţivotě neţ o ţivotě církevních Otcŧ nebo o ranách svatého Františka a téměř všichni ji měli za svatou. Kdyţ se jí zdálo, ţe nadešla vhodná doba, odhalila této ţeně svŧj záměr a stařena jí na to odpověděla:

"Dceruško milá, ví Bŧh, který všecko řídí, ţe tuze dobře učiníš, a kdybys to neudělala uţ

kvŧli ničemu jinému, pak bys to musela udělat jako kaţdá mladá paní proto, abys

nepromarnila své mládí, protoţe ţádná bolest toho, kdo je nadán rozumem, nevyrovná se zármutku nad tím, ţe promarnil čas. K čemu jsme, u všech čertŧ, dobré, kdyţ jsme uţ staré, ne-li k tomu, abychom opatrovaly popel kolem krbu. Jestli tohle některá ví, či mŧţe-li o tom některá podat svědectví, pak jsem já jedna z nich, neboť teď, kdyţ uţ jsem stará a kdyţ mám přenáramné a trpké výčitky svědomí, jeţ mi uţ nejsou nic platné, vím, co času jsem promarnila. A i kdyţ jsem jej nepromrhala všechen - nemysli si totiţ, ţe jsem byla nějaká hloupá husa -, přece jen jsem neudělala vše, co jsem udělat mohla, a ví Bŧh, jakou bolest cítím, kdyţ si uvědomím, ţe jsem taková, jak mě vidíš, a ţe uţ nenajdu nikoho, kdo by mi dal trochu ohně do mého troudu.

Muţŧm se tohle nestává. Kdyţ přijdou na svět, jsou dobří k tisícerým věcem, nejenom k téhle, a kdyţ jsou staří, mají obvykle větší cenu neţ ti mladí, zatímco my ţeny se nehodíme k ničemu jinému neţ k tomu, abychom dělaly tohle a děti - a podle toho jsme také ceněny.

Kdybys to nepostřehla podle ničeho jiného, pak bys to musela postřehnout podle toho, ţe my jsme k tomu vţdycky ochotny, coţ se u muţŧ nepřihází, a krom toho jedna ţena dokáţe znavit mnoho muţŧ, kdeţto mnoho muţŧ nedokáţe často znavit jednu ţenu. A kdyţ jsme tedy kvŧli tomu přišly na svět, řeknu ti ještě jednou, ţe učiníš tuze dobře, kdyţ dáš manţelovi pŧjčku za oplátku, aby tvá mysl na stará kolena neměla zač peskovat tělo.

Z toho světa má kaţdý tolik, kolik si z něho vezme, a ţeny obzvláště mají vyuţívat času, který je pro ně vyměřen, mnohem víc

neţ muţi, neboť kdyţ zestárneme, nechce nás vidět ani manţel, ani nikdo jiný a vyhánějí nás do kuchyně, abychom tlachaly s kočkou a počítaly hrnce a mísy. Ba co horšího, zpívají o nás písničky, o nichţ se praví: Mladým slastí do sytosti, starým jenom mrzutosti - a zpívají o nás ještě mnoho jiných podobných.

Abych tě však nezdrţovala uţ déle svými řečmi, řeknu ti uţ jen to, ţes nemohla odhalit své myšlenky prospěšnějšímu člověku, neţ jsem já, neboť nikdo není zase tak našňořený a tak jemný, abych se mu já neopováţila říci, co je třeba, a nikdo není tak tvrdý a drsný, abych ho nedokázala obměkčit a pohnout k tomu, co si usmyslím. Ukaţ mi pouze, kdo se ti líbí, a nech mě jednat. Jednu věci bych ti však chtěla ještě připomenout, dceruško milá - abys na mne totiţ nezapomněla, neboť jsem chudá osoba a byla bych ráda, abys byla od této chvíle účastná všech mých odpustkŧ a Otčenášŧ, které odříkám, aby u Pánaboha zářily v takovém počtu, kolik bývá světel a svící za tvé zesnulé."

Tím skončila.

Mladá paní tedy uzavřela v té věci se stařenou úmluvu, aby stařena - aţ uvidí jednoho jinocha, jenţ chodil velmi často jejich ulicí a jehoţ jí paní podrobně popsala - věděla, co má dělat. Poté jí dala kus nasoleného masa a spánembohem ji propustila.

Neuplynulo mnoho dní a stařena jí přivedla potají do komory toho, koho jí paní označila, a zanedlouho jiného a pak dalšího, podle toho, v jakém mladá paní nalezla zalíbení.

Paní měla sice neustále strach před manţelem, nicméně však neopomněla jediné příleţitosti, která se jí naskytla, aby tu věc neprováděla: a tak se jednoho večera přihodilo, ţe její manţel měl jít na večeři ke svému příteli, jenţ slul Ercolano. Mladá paní neprodleně vzkázala stařeně, aby jí přivedla mladíka, jenţ byl jedním z nejhezčích a nejroztomilejších mládencŧ v Perugii, a ta to bez meškání provedla.

Paní zasedla s jinochem za stŧl, aby povečeřeli - vtom najednou buší na vrata Pietro a volá, aby mu otevřeli.

Paní, slyšíc jeho hlas, měla za to, ţe je s ní konec; přesto však chtěla pokud moţno jinocha skrýt a ve zmatku ho neposlala pryč, ani ho neschovala nikde jinde: přinutila ho, aby vlezl pod kukaň, jeţ stála v síňce sousedící s komnatou, kde večeřeli, přehodila přes ni povlak ze slamníku, který toho dne dala vysypat, a kdyţ byla se vším hotova, ruče manţelovi otevřela.

Kdyţ pak vstoupil do domu, řekla mu:

"Nějak tuze rychle jste povečeřeli."

Pietro odvětil:

"Ani jsme večeře neokusili."

"Jak se to mohlo stát?" pravila paní.

Tu jí Pietro děl:

"Jak ti povídám, usedneme za stŧl, tedy Ercolano, jeho manţelka a já, a vtom slyšíme, ţe někdo nedaleko nás kýchl. Ani poprvé, ani podruhé jsme se o to nestarali, ale kdyţ ten, co tam kýchal, kýchl potřetí, počtvrté, popáté a ještě několikrát, všecky nás to udivilo a Ercolano, jenţ se předtím povadil se svou ţenou, protoţe nás nechala dlouho čekat u vrat, neţ otevřela, řekl téměř zuřivě:

,Kdo to tu tak kýchá?'

Poté vstal od stolu a šel ke schodišti, jeţ bylo celkem nedaleko a pod nímţ bylo bednění z prken, jaké napořád vídáme, neboť si je dávají dělat lidé, kdyţ opravují své domy, aby si do něho mohli ukládat rozličné věci.

Jeţto se mu zdálo, ţe kýchnutí vychází odtamtud, otevřel dvířka, jeţ tam byla, a sotvaţe je otevřel, vyvalil se z nich pojednou ten největší sirný zápach pod sluncem. Cítili jsme ten zápach uţ předtím a stěţovali jsme si naň, ale paní nás odbyla:

,To je od toho, ţe jsem před chvíli bělila své závoje sírou a ţe jsem potom dala tady pod schody pánev, na niţ jsem nasypala síru, aby závoje nasákly dýmem. Proto odtud vychází takový zápach.'

Ercolano trochu pootevřel dvířka, a kdyţ se dým trochu rozptýlil, nahlédl dovnitř a tu spatřil onoho muţe, jenţ tu kýchal a kýchal, protoţe ho k tomu nutila síra. A třebaţe onen muţ stále ještě kýchal, sevřela mu síra hruď do té míry, ţe málo chybělo a byl by uţ ani nekýchal, ani nedělal něco jiného.

Kdyţ ho Ercolano spatřil, vykřikl:

,Teď vidím, ţeno, proč jsi nás před chvílí, kdyţ jsme přišli, nechala tak dlouho stát před vraty a proč jsi nám neotevřela. Ale ať si uţ nikdy na světě nic neuţiji, jestli za tohle nedostaneš svŧj díl.'

Kdyţ to ţena uslyšela a viděla, ţe její hřích vyšel najevo, neřekla na svou omluvu ani slovo a utekla od stolu - sám nevím, kam zmizela. Ercolano si však nevšiml, ţe mu manţelka utekla, a několikrát vyzval toho kýchajícího, aby vylezl ven - ale ten byl uţ v bezvědomí a ani se nepohnul, ať si říkal Ercolano, co chtěl.

Ercolano ho proto popadl za nohu, vytáhl ho ven a běţel si shánět nŧţ, aby ho mohl zabít. Já však dostal strach, abych se nedostal biřicŧm do ruky, a tak jsem vyskočil a nedovolil jsem mu, aby ho zabil či nějak jinak mu ublíţil; křičel jsem a bránil jsem ho tak, ţe tam přišli sousedé, chopili se omdlelého jinocha a někam ho z domu

odnesli. Tyto příhody přerušily naši večeři, takţe jsem nesnědl ani sousto, ba ani neokusil jediného jídla, jak uţ jsem ti řekl."

Paní, slyšíc o těchto věcech, shledala, ţe jiné jsou zrovna tak chytré jako ona, ačkoli tu a tam některou potká neštěstí, a ráda by byla pronesla několik slov na obranu Ercolanovy ţeny; jeţto se jí však zdálo, ţe bude mít volnější cestu pro svŧj poklesek, bude-li kárat poklesek cizí, spustila:

"Tohle jsou mi pěkné věci! To je nějaká zboţná a pořádná paní! To je mi pěkná věrnost počestné ţeny. Připadala mi tak bohabojná, ţe bych se byla k ní šla i vyzpovídat, a ještě horší na tom je, ţe ta stará bába dává náramně dobrý příklad mladým. Prokleta budiţ hodina, kdy přišla na svět, a prokleta budiţ i ona, ţe zŧstává naţivu, ta nejvěrolomnější zlotřilá ţena, hanba a potupa pro všechny ţeny v tomto městě. Odhodila svou počestnost, úctu a věrnost, kterou přislíbila manţelovi, takovému výbornému člověku a tak ctihodnému měšťanovi, jenţ

s ní dobře zacházel, a nebylo jí hanba potupit ho kvŧli jinému muţskému, a spolu s ním i sebe. Bŧh mi buď milostiv, ale s takovými ţenskými by nikdo neměl mít soucit. Kaţdou takovou by měli utratit, zaţiva hodit do ohně a proměnit v popel."

Poté si vzpomněla na svého milence, jejţ měla kousek dál odtud pod kukaní, a začala pobízet Pietra, aby se odebral na lŧţko, protoţe uţ je čas jít spát.

Pietro však měl větší chuť něco sníst neţ jít spát, a proto se ptal, nebylo-li by něco k večeři.

Paní mu na to odpověděla:

"Jestli tu je něco k večeři. Copak chystáme nějakou večeři, kdyţ tu nejsi? Copak jsem manţelka Ercolanova? No tak, co se nehýbáš? Jdi uţ spát, nic lepšího dnes večer nemŧţeš udělat."

Toho večera se stalo, ţe k Pietrovi přibyli s rŧznými věcmi z venkova někteří jeho rolníci a zavedli své osly do stáje, jeţ byla vedle síně, aniţ je napojili; a tu jeden z oslŧ, jenţ měl převelikou ţízeň, vysmekl hlavu z ohlávky, vyšel ze stáje, a očenichávaje všecko, zda by snad nenašel trochu vody, došel tak aţ ke kukani, pod níţ byl schován mladík.

Mladík musel stát pod kukaní na všech čtyřech, a tak měl prsty jedné ruky trochu vystrčeny z kukaně, coţ bylo jeho štěstím i neštěstím - podle toho, jak to nazveme -, neboť osel mu na ruku šlápl. Mladíka to přenáramně zabolelo a silně vykřikl. Jeho výkřik však uslyšel Pietro, podivil se tomu, a protoţe postřehl, ţe někdo vykřikl v domě, vyšel z komnaty a zaslechl znovu ono kvílení - neboť osel ještě nezdvihl nohou z mladíkových prstŧ a silněji tiskl. Proto pravil:

"Kdo je tu?"

Poté se rozběhl ke kukani, a kdyţ ji zdvihl, spatřil mladíčka, jenţ se třásl na celém těle, a to jednak z bolesti, neboť mu osel pošlapal prsty, jednak ze strachu, ţe mu Pietro ublíţí.

Pietro ho dobře poznal, neboť po něm ve své neřestnosti uţ delší dobu slídil, a zeptal se ho:

"Co tu děláš?"

Mladík mu neodpověděl a jen Pietra pro lásku boţí prosil, aby mu neubliţoval.

"Vstaň a neboj se, ţe ti nějak ublíţím. Musíš mi však povědět, jak ses dostal do domu a proč."

Mladíček mu pověděl všecko po pravdě, a tu ho Pietro - jenţ měl z jeho nalezení tak velikou radost, jak veliký zármutek z toho měla jeho paní - uchopil za ruku a odvedl ho do komnaty, v níţ čekala paní, strachem celá bez sebe.

Pietro se posadil proti ní a řekl:

"Právě před chvilkou jsi proklínala Ercolanovu manţelku a pravila jsi, ţe by měla být upálena a ţe vám všem dělá hanbu. Proč jsi tak nepromluvila sama o sobě, anebo kdyţ uţ jsi to nechtěla prohlásit o sobě, jak ses opováţila prohlašovat to o ní, kdyţ jsi věděla, ţe jsi udělala totéţ co ona? Nevedlo tě k tomu nepochybně nic jiného neţ to, ţe jste všecky stejné a snaţíte se zakrýt své poklesky cizími hříchy. Kéţ by se snesl z nebes oheň a všecky vás seţehl, vy nejhorší plemeno pod sluncem!"

Kdyţ paní viděla, ţe jí v prvním návalu hněvu neublíţil jinak neţ slovy, měla za to, ţe postřehla, jak se v duchu celý třese radostí, ţe drţí za ruku tak hezkého mladíčka, dodala si mysli a pravila:

"Jsem naprosto přesvědčena, ţe bys chtěl, aby z nebe spadl oheň a všecky nás seţehl, proto, ţe po nás prahneš jako pes po výprasku. Ale při kříţi Páně, nestane se tak, jak sis přál, ale naopak, mám chuť si s tebou trochu popovídat, abych se dověděla, nač si vlastně stěţuješ, a dopadne to pro mne nepochybně dobře, budeš-li mě přirovnávat k Ercolanově manţelce, která je stará modlilka a licoměrnice; má od něho, čeho se jí zachce, a on se k ní chová pěkně, jak se má chovat kaţdý ke své manţelce. To však u nás není. Připusťme, ţe mi dáváš hezké šaty a hezkou obuv, ale ty sám dobře víš, jak to vypadá s jinými věcmi a jak dávno je tomu, co jsi se mnou leţel; byla bych raději, kdybych chodila v hadrech a bosa, a ty abys se mnou zacházel dobře v posteli, neţ abych měla všechny tyto věci a ty abys se mnou zacházel tak, jak se mnou zacházíš. Vezmi rozum do hrsti, Pietro, jsem ţena jako ostatní a dychtím po tom, po čem baţí ty druhé. Nemŧţeš mě proto tupit, ţe se ti sháním, kdyţ to nemám od tebe - dbám přitom o tvou čest aspoň natolik, ţe se nespouštím s čeledíny a holotou."

Pietro seznal, ţe by vydrţela mluvit celou noc, a protoţe mu na ní málo záleţelo, řekl:

"Uţ ani slovo, ţeno, v téhle věci ti vyjdu naprosto vstříc. Buď však tak hodná a postarej se, abychom dostali něco k večeři, neboť se mi zdá, ţe tento hoch zrovna tak jako já dosud nevečeřel."

"Ovšemţe dosud nevečeřel," odvětila paní, "protoţe tě sem čert přinesl zrovna ve chvíli, kdy jsme zasedali za stŧl."

"Tak tedy jdi," pravil Pietro, "postarej se, abychom povečeřeli, a já pak všecko zařídím, ţe si nebudeš muset stěţovat."

Kdyţ paní viděla, ţe se manţel uklidnil, zdvihla se, dala ruče znovu prostřít stŧl a přinést večeři, kterou předtím uchystala, a vesele povečeřela společně se svým ohavným manţelem a jinochem.

Co si Pietro vymyslel po večeři k uspokojení všech tří - to uţ mi vypadlo z paměti. Tolik však vím, ţe nazítří ráno doprovodili jinocha aţ na náměstí a ţe jinoch nebyl zcela jist, zda byl v noci více manţelkou nebo manţelem.

Chci vám proto, mé drahé paní, říci, abyste oplácely stejné stejným, a nemŧţete-li to učinit hned, mějte to na paměti, abyste mohly jednomu dosáhnout toho, ţe by se z lesa ozývalo tak, jak se do něho volalo.

Kdyţ Dioneo dovyprávěl svŧj příběh, při němţ se paní méně smály - ne snad proto, ţe by se málo bavily; ale proto, ţe se styděly -, královna viděla, ţe nadešel konec jejího vladaření - i povstala, sňala z hlavy vavřínový věnec a vloţila ho pŧvabně na Elisinu hlavu řkouc:

"Je na vás, paní, abyste se ujala vlády."

Elisa přijala královskou hodnost a učinila to, co se dělalo i předtím, ţe totiţ dala senešalovi příkaz, co vše bude třeba zařídit během jejího panování. Celá společnost s tím souhlasila a Elisa poté pravila:

"Mnohokrát jsme uţ slyšeli, jak někteří lidé dovedli vtipným slovem, pohotovou odpovědí či rychlým rozhodnutím náleţitě odseknout a umlčet tak cizí ostrý jazyk či odvrátit hrozící nebezpečí. A jeţto je to hezký námět a mŧţe nám být k uţitku, přeji si, aby se zítra s pomocí boţí drţelo vyprávění v těchto kolejích - aby se totiţ vyprávělo o těch, na něţ, byl zaměřen nějaký vtip, jejţ však oni odrazili bud pohotovou odpovědí, nebo se předvídavě vyhnuli ztrátě či hanbě."

Všichni si tento námět pochvalovali, tu však královna povstala a propustila všechny aţ do hodiny večeře.

Kdyţ ctná společnost viděla, ţe královna povstává, zdvihla se rovněţ a kaţdý se pak věnoval tomu, co mu pŧsobilo největší povyraţení. Cikády však uţ přestávaly cvrčet, a proto byla celá společnost opět brzy svolána; zasedla ke stolu, a kdyţ bylo za veselé zábavy po večeři, jali se všichni zpívat a hrát. Emilia dostala od královny příkaz, aby zatančila, a Dioneovi bylo rozkázáno, aby zazpíval nějakou píseň.

Ten bez meškání spustil:

Ó honem vzhŧru, paní Aldrudo, já nesu dobré noviny...

Všechny paní se tomu daly do smíchu, a nejvíce se smála sama královna, jeţ Dioneovi přikázala, aby téhle nechal a spustil jinou.

Tu pravil Dioneo:

"Paní, kdybych měl cimbál, zazpíval bych vám Sukně vzhŧru, paní Lapo, nebo Pod olivkou tráva je. Moţná ţe byste si přála, abych zazpíval třeba Ó vlny moře, já mám z vás hoře. Jenţe já cimbál nemám, a proto si vyberte, kterou z těch zbývajících chcete. Nebo by vám bylo libo slyšet Pojď ven, mŧj srp tě sloţí do trávy?"

"Tu ne, zazpívej nějakou jinou," pravila královna.

"Dobrá," řekl Dioneo, "zazpívám Jak sud se nalévá má paní, ačkoli není ještě vinobraní."

Královna mu však se smíchem řekla:

"Jdi k šípku, nějakou hezkou zazpívej, tahle se nám nelíbí."

"Nehoršete se na mne, paní," děl na to Dioneo, "ale která se vám nejvíc líbí? Znám písniček na tisíc. Nebo chcete Ach ty má malá škebličko, co kdyţ tě píchnu maličko? Nebo Choti mŧj, jenom pomalu? nebo Koupím si kohouta za sto lir?"

Královnu to poněkud pohoršilo, ačkoli se ostatní smáli, a proto děla:

"Dioneo, zanech šprýmŧ a spusť nějakou hezkou. A jestli neposlechneš, okusíš, jak se dovedu zlobit."

Dioneo po těchto slovech přestal tlachat a rychle začal takto zpívat: Amore, ten milý jas,

jejţ vyzařuje její pohled spanilý,

otrokem tvým i jejím udělal mne ve chvíli.

Takovou mají ony oči zář,

Ţe se i v srdci mém z ní láska roznítila,

kdyţ zrak mŧj z tvého sál to plání.

A kdyţ jsem spatřil její krásnou tvář,

uzřel jsem, Amore, jak velká je tvá síla.

Teď obraz svojí paní

v mysli své nosím bez ustání -

kytici z ctností ruce uvily

a s povzdechem ji k nohám jejím sloţily.

Věrného sluhu nyní ve mně máš,

mŧj vládce - a ten čeká skromně,

jak jeho pán ho asi odmění.

Zná mne však ona, jako ty mne znáš?

Ví ta, jíţ patřím, všecko o mně?

Jak veliké je mé touţení?

Jí patří celé moje myšlení,

jsem věrný jí a mysl má snad zešílí,

kdyţ nebude mi patřit ten květ spanilý.

A proto bych si, pane, vroucně přál,

abys jí zjevil to a dal jí téţ

okusit trochu toho ţáru,

jímţ já tak horoucně jsem vzplál -

tím sluţbu velikou mi prokáţeš.

Já blízek jsem uţ svému rozmaru

a ztrácím se v tom mocném varu.

Připomínej mne jí, vţdyť to mne posílí.

Prosím tě o tu sluţbu, pane rozmilý.

Kdyţ Dionelo umlkl a dal tak najevo, ţe jeho píseň je u konce, přála si královna, aby bylo zpíváno ještě mnoho jiných, ačkoli Dioneovou píseň tuze chválila. Jeţto však uplynula jiţ

valná část noci a královna seznala, ţe denní vedro přemohla noční svěţest, aby si šel kaţdý podle své libosti odpočinout aţ do příštího dne.

KONČÍ SE PÁTÝ DEN

POČÍNÁ SE ŠESTÝ DEN, BĚHEM NĚHOŢ SE POD VLADAŘENÍM ELISY VYPRÁVÍ O

TĚCH, NA NĚŢ BYL ZAMĚŘEN NĚJAKÝ VTIP, ONI VŠAK JEJ ODRAZILI BUĎ

POHOTOVOU ODPOVĚDÍ, NEBO SE PŘEDVÍDAVĚ VYHNULI ZTRÁTĚ ČI

NEBEZPEČÍ ČI HANBĚ

Luna stojící uprostřed oblohy ztratila svou tvář a v rodícím se novém světle byla jiţ vidět kaţdá část naší země, kdyţ královna vstala, dala svolat svou druţinu a ta se volným krokem

vydala ke krásnému kopci, brouzdajíc se rosou; vyprávěli si cestou o tom i onom, hovořili o větší či menší kráse příběhŧ, jeţ byly minulého dne vyprávěny, a znovu propukali v smích nad rŧznými událostmi, o nichţ byla řeč - aţ se konečně, kdyţ uţ slunce bylo vysoko a začalo se oteplovat, všem uzdálo, ţe je třeba vrátit se domŧ; i obrátili své kroky a šli k domovu.

Tam jiţ byly prostřeny stolky, na nichţ byly poházeny vonné rostliny a květy, i dali se na rozkaz královnin do jídla, neţ začalo být parno, a kdyţ pak v dobré míře pojedli, zazpívali si předtím, neţ se kaţdý pustil do něčeho jiného, několik hezkých a líbezných písní - a pak jedni šli spát a druzí začali hrát šachy nebo dámu. Dioneo s Laurettou se jali zpívat o Troilovi a Kressidě.

Kdyţ se přiblíţila hodina návratu k besedování, dala královna všechny svolat, jak bylo zvykem, a všichni usedli kolem fontány. Královna jiţjiţ chtěla dát pokyn k vyprávění, ale tu se strhlo něco, co se dosud nikdy nepřihodilo: královna a všichni ostatní totiţ uslyšeli veliký rámus, který tropili sluhové a sluţebnictvo v kuchyni. Byl proto ihned povolán správce a ten, kdyţ byl dotázán, kdo to křičí a jaká je toho příčina, odpověděl, ţe vzniká váda mezi Liciskou a Tindarem; leč příčinu prý nezná, snaţil se jen oba uklidnit, a to právě ve chvíli, kdy ho královna dala zavolat. Královna tedy přikázala, aby ihned přišli před ni Liciska a Tindar, a kdyţ se pak oba dostavili, otázala se, kdo to křičí a jaký je dŧvod k takovému pozdviţení.

Tindar uţ chtěl odpovědět, ale Liciska, ţena letitá a spíše prchlá neţ ne, byla uţ tak rozohněna křikem, ţe se k němu obrátila s hrozivou tváří a řekla:

"Podívejte se na tu muţskou potvoru. On se opovaţuje mluvit první tam, kde jsem já. Nech mluvit mne!"

A tváří v tvář královně pravila:

"Má paní, tadyhleten mě chce učit znát ţenu Sikofanta, jako bych já ji byla neznala, a nechce nic víc a nic méně neţ dokazovat mně, ţe první noc, co s ní Sikofant spal, musel si messer Kyj razit cestu do Černého vrchu násilím a s krveproléváním; a já říkám, ţe to není pravda, ţe se tam naopak dostal pokojně a k náramné radosti tamtěch uvnitř. A je přitom takový osel, ţe si myslí, ţe děvčata jsou tak praštěná, ţe se jim chce ztrácet čas a čekat na dovolení pánŧ otcŧ

a bratří, coţ znamená v šesti případech ze sedmi, ţe o tři čtyři léta zmeškají vdavky. To by pěkně dopadly, kdyby měly tak dlouho čekat! Při víře Kristově (musím přece vědět, co říkám, kdyţ přísahám), neznám v sousedství děvče, které by šlo za muţe jako panna; a co se tkne vdaných, já dobře vím, kolik a jaké taškařice dovedou udělat manţelŧm. A tenhle beran mě chce učit znát ţeny, jako bych byla včerejší."

Zatímco Liciska mluvila, smály se paní na celé kolo - ţe by jim bylo bývalo moţno všechny zuby trhat. Královna jí sice šestkrát kázala být tiše, ale nic to nepomáhalo: Liciska nepřestala, dokud nepověděla, co chtěla. Teprve kdyţ přivedla svou řeč ke konci, obrátila se královna se smíchem k Dioneovi a děla: "Dioneo, tohle se týká tebe, a aţ dokončíme vyprávění příběhŧ, vyneseš o tom konečný soud!"

Dioneo na obrátce odpověděl:

"Má paní, výrok uţ byl vynesen a není uţ třeba jiného. Pravím, ţe Liciska má pravdu, a věřím, ţe je tomu tak, jak říká; a Tindar je hlupec."

Slyšíc to Liciska, dala se do smíchu, obrátila se k Tindarovi a pravila:

"Já ti dobře říkala. Jdi s bohem. Myslíš si, ţe víš víc neţ já, a zatím jsi ještě mokrý za ušima.

Díky bohu, ţe jsem neţila nadarmo, ne, ne, já nadarmo neţila."

Kdyby jí královna s podmračenou tváří nebyla kázala mlčet a nebyla jí nařídila: uţ ani slovo a ţádný rámus, nechce-li dostat výprask - a kdyby ji s Tindarem nebyla poslala pryč, nebyla by měla po celý den na práci nic jiného neţ poslouchat ji. Kdyţ ti dva odešli, královna uloţila Filomeně, aby zahájila vyprávění příběhŧ, a Filomena zvesela takto začala vyprávět.

PŘÍBĚH PRVNÍ

Šlechtic slíbí paní Orettě, ţe ji sveze na koni a bude jí přitom vyprávět příběh; protoţe však vypráví neobratně, poprosí jej dáma, aby ji z koně sesadil.

Mladé paní, jako jsou za jasných nocí ozdobou nebo hvězdy, jako jsou na jaře ozdobou zelených lučin květy a pahorkŧ znovu oděné křoviny, tak jsou ozdobou chvályhodných mravŧ

a vyprávění prŧpovědi - a ty, protoţe jsou krátké, sluší ţenám tím více, čím více se jim vytýká, ţe jsou mnohomluvnější neţ muţi.

Nicméně - aţ uţ je příčinou toho buď nemotornost našeho nabádání, či obzvláštní nepřízeň seslaná nebesy na naše věky - je dnes opravdu málo nebo nejsou vŧbec paní, které by uměly v příhodné chvíli říci cos vtipného či pochopit to, kdyţ uţ je to řečeno: je to všeobecná ostuda pro nás pro všechny. O této látce řekla však jiţ dosti Pampinea, nezamýšlím tedy povědět o tom více neţ ona; leč bych vám ukázala, co krásy má v sobě slovo pronesené v pravý čas, povím vám s chutí o tom, jak zdvořile uloţila jedna vlídná paní jakémusi šlechtici, aby mlčel.

Jak mnohé z vás mohou znát buď od vidění či z doslechu, není tomu ještě tak dávno, co v našem městě ţila pŧvabná, spořádaná a duchaplná paní, jejíţ jméno si nezaslouţí být zamlčováno. Jmenovala se paní Oretta a byla ţenou messera Geriho Spiny. Byla náhodou na venkově, jako jsme nyní my, a vyšla si na procházku s paními a šlechtici, které toho dne ve svém domě častovala; protoţe však cesta tam, kam se ubírali všichni pěšky, byla trochu dlouhá, pravil jeden kavalír z druţiny:

"Paní Oretto, chcete-li, svezu vás na koni celý ten kus cesty, který máme jíti, a povím vám přitom nejkrásnější příběh na světě."

Paní mu na to odvětila:

"Prosím vás o to snaţně, messere, bude mi to velmi milé."

Kdyţ to uslyšel messer rytíř, kterému asi slušel meč po boku stejně tak málo jak jeho jazyku vyprávění, začal povídat jeden svŧj příběh, jenţ sám o sobě byl vskutku překrásný; rytíř však co chvíli opakoval totéţ slovo třikrát, čtyřikrát i šestkrát, pak se zase vracel a tu sám sebe opravoval řka: "Tohle jsem neřekl dobře," tu si zase popletl jména - krátce a dobře hrubě celé vyprávění kazil, nemluvě o tom, ţe jeho slova nikterak neodpovídala povaze osob ani událostem, o nichţ hovořil. Poslouchající paní Orettu z toho co chvíli polévat pot a bylo jí tak mdlo u srdce, jako by byla nemocná a měla uţ smrt na jazyku.

Kdyţ to jiţ nemohla déle vydrţet a vidouc, ţe se šlechtic do vyprávění tak zapletl, ţe se mu z něho nepodaří vymotat, pravila mu rozmarně:

"Messere, tenhle váš kŧň má příliš tvrdý krok; prosím vás proto, abyste mě ráčil sesadit dolŧ."

Rytíř, jenţ náhodou uměl víc pochopit neţ povědět, porozuměl naráţce, přijal ji v ţertu a zvesela, sáhl po jiných příbězích a ten, který začal špatně vyprávět, nechal nedokončený.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Pekař Cisti jedním slŧvkem dosáhne toho, ţe messer Spina napraví, co zanedbal při svém přání.

Kaţdá z paní a muţŧ tuze chválila výrok paní Oretty, načeţ královna přikázala, aby ve vyprávění pokračovala Pampinea, a ta začala takto:

Krásné paní, neumím sama posoudit, kdo se v tomhle více proviňuje, zda příroda, jeţ spojuje ušlechtilou duši s ošklivým tělem, či Štěstěna, jeţ dává tělu nadanému ušlechtilou duší sprosté zaměstnání, jak jsme mohli vidět u mnoho lidí - i u našeho spoluobčana Cistiho, nadaného veleširokým dŧvtipem, jejţ Štěstěna učinila pekařem.

Spílala bych asi jak přírodě, tak Štěstěně, kdybych nevěděla, ţe příroda je arcirozváţná a ţe Štěstěna má tisíc očí, ačkoli hlupáci si ji představují jako slepou. Soudím však, ţe obě, jsouce velmi prozřetelné, dělají to, co často dělávají i smrtelníci, kdyţ nejsou jisti, co přinese budoucnost, a zahrabávají pro vhodnou potřebu své nejdraţší věci na nejsprostších místech jakoţto méně podezřelých, odkud je vytahují, kdyţ je nejvíc potřebují, neboť nejsprostší místo je uchová ve větším bezpečí neţ pěkná světnice. Tak i obě vládkyně světa ukrývají své nejdraţší věci do stínu zaměstnání povaţovaných za velmi sprostá, aby tím více vynikl jejich lesk, kdyţ se jim hodí vynést je na světlo.

To ukázal na maličkosti pekař Cisti, dav naučení panu Gerimu Spinovi, kterého mi připomněl vypravovaný příběh o paní Orettě, jeţ byla jeho chotí, a já vám o to povím v kratičkém příběhu.

Jak tedy říkám - papeţ Bonifác, u něhoţ byl messer Geri Spina ve veliké váţnosti, poslal do Florencie několik svých urozených vyslancŧ, aby tu vyřídili nějaké jeho závaţné záleţitosti; ubytovali se v domě pana Geriho, a kdyţ s ním projednávali papeţovy věci, stávalo se - ať uţ

byla příčina toho jakákoli -, ţe messer Geri chodíval s papeţovými vyslanci kaţdého rána pěšky kolem svaté Marie Ughi, kde měl pekař Cisti dílnu, v níţ osobně provozoval své umění.

Ač mu Štěstěna přidělila řemeslo dosti nízké, byla mu při něm natolik příznivá, ţe Cisti zbohatl, aniţ mu kdy napadlo opustit svŧj cech kvŧli jinému, ţil skvěle a měl mezi jinými dobrými věcmi vţdycky i ta nejlepší bílá a červená vína, jaká bylo moţno ve Florencii či v sousedství najít.

Vídal tedy kaţdého rána kráčet kol svých dveří pana Geriho a papeţovy vyslance, a ţe bývalo horko velké, připadlo mu, ţe by bylo velmi zdvořilé nabídnout jim doušek dobrého vína; maje však na zřeteli postavení své a postavení pana Geriho, nepovaţoval za slušné pozvati ho a usmyslil si, ţe najde zpŧsob, jak přimět pana Geriho, aby se pozval sám.

Oblečen v běloskvoucí kabátec a opásán vţdy čerstvě vypranou zástěrou, coţ ukazovalo spíše na mlynáře neţ na pekaře, dal si kaţdého rána v hodinu, kdy měl za to, ţe messer Geri pŧjde s vyslanci okolo, postavit před vrata novou pocínovanou konvici čerstvé vody, malý nový boloňský dţbánek svého dobrého bílého vína a dva pohárky - jeţ vypadaly jako ze stříbra, jak se třpytily -, usadil se tu, a kdyţ se oni blíţili, jednou nebo dvakrát odkašlal a jal se pít s takovou chutí, ţe by se byly sbíhaly sliny i mrtvému.

Kdyţ to prvního i druhého rána spatřil messer Geri, třetího rána pravil:

"Jaké je, Cisti? Dobré?"

Cisti okamţitě povstal a odpověděl:

"Ano, pane, ale nemohu vám sdělit jak, pokud je neochutnáte."

Messer Geri, v němţ snad počasí či starosti větší neţ obvykle anebo snad labuţnické popíjení Cistiho vzbudilo chuť se napít, obrátil se k vyslancŧm, usmál se a řekl:

"Pánové, bude dobře, kdyţ ochutnáme víno tohoto čackého muţe. Moţná ţe je takové, ţe nebudeme litovat." A spolu s ostatními ubíral se k Cistimu.

Ten dal neprodleně přinést z pekárny pěknou lavici, poprosil je, aby usedli, a pak promluvil k jejich sluhŧm, kteří se uţ chystali vypláchnout pohárky, řka:

"Přátelé, jděte od toho a ponechte tuto sluţbu mně, neboť nejsem horším šenkýřem neţ

pekařem; a nečekejte, ţe ochutnáte jediné kapky."

To pravil, sám vypláchl čtyři krásné a nové pohárky, poslal pro dţbánek svého dobrého vína a pilně naléval panu Gerimu a jeho druhŧm. Těm se víno zdálo nejlepším, jaké kdy předtím pili: a protoţe je velmi chválili, chodíval s nimi pak messer Geri popít k Cistimu kaţdého rána, pokud zde vyslanci byli.

Kdyţ potom skončili jednání a měli se uţ k odjezdu, uchystal jim messer Geri velkolepou hostinu, na niţ pozval část nejváţenějších občanŧ a dal pozvat i Cistiho, jenţ však za nic na světě nechtěl přijít. Messer Geri tedy přikázal jednomu ze svých sluhŧ, aby zašel k Cistimu pro láhev vína, neboť ho chtěl kaţdému dát pŧl pohárku před prvním jídlem.

Sluha - snad rozmrzen tím, ţe nikdy nemohl víno ochutnat - vzal velikou baňku, takţe Cisti, kdyţ ji spatřil, řekl:

"Synáčku, messer Geri tě neposílá ke mně."

Ačkoli mu to sluha několikrát dosvědčoval, nedostal z něho jinou odpověď. Vrátil se tedy k panu Gerimu a pověděl mu to.

Tu pravil messer Geri:

"Vrať se tam a pověz mu, ţe tě posílám k němu. A kdyţ ti odpoví zase tak jako prve, optej se ho, kam tě podle jeho mínění posílám."

Sluha se vrátil a děl:

"Cisti, messer Geri mě vskutku posílá k tobě!"

Cisti mu odvětil:

"Určitě ne, synáčku."

"Kam mě tedy posílá?" řekl sluha.

"K Arnu," odpověděl Cisti.

Kdyţ přinesl sluha tuto odpověď, panu Gerimu náhle svitlo a pravil sluhovi:

"Ukaţ mi láhev, s kterou jsi tam šel!"

A kdyţ ji uzřel, řekl:

"Cisti má pravdu!"

Poté mu vyspílal a přikázal mu, aby vzal vhodnou nádobu, takţe Cisti, kdyţ pak spatřil vyměněnou lahvici, děl:

"Nyní vidím, ţe tě pán posílá ke mně," a vesele ji naplnil.

Ještě téhoţ dne dal pak naplnit týmţ vínem soudek a kázal jej zvolna nést do domu pana Geriho; sám se potom vydal za ním, a naleznuv pana Geriho, řekl mu:

"Pane, nechtěl jsem, abyste se domníval, ţe mě dnes ráno ta veliká láhev poděsila; jeţto však se mi zdálo, ţe vám vypadlo z mysli, co jsem vám ukázal svými malými dţbánky - ţe totiţ to víno není pro sluhy -, chtěl jsem vám to dnes ráno připomenout. Protoţe však uţ je nezamýšlím nadále hlídat, dal jsem vám je přinést všecko. Dělejte si s ním, co se vám líbí."

Messer Geri přijal ten dar jako velmi vzácný a vzdal Cistimu díky, jaké povaţoval ze nejvhodnější. Váţil si ho pak pro všechny časy a měl ho za přítele.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Monna Nonna de'Pulci umlčí pohotovou odpovědí málo slušný vtip florentského biskupa.

Kdyţ Pampinea dovyprávěla příběh a kdyţ všichni probrali Cistiho odpověď a štědrost, zalíbilo se královně, aby jako další vyprávěla Lauretta - a ta hned rozmarně začala: Roztomilé paní, nejdříve Filomena a nyní Pampinea se velmi správně dotkly toho, ţe ztěţka tvoříme a chápeme vtipné obraty; není tedy uţ třeba vracet se k těm věcem a já chci jen k tomu, co o nich bylo řečeno, připomenout, ţe vtipy mají kousnout posluchače jako ovečka, a ne jako pes: kousne-li totiţ vtip jako pes, není to vtip, ale hrubství. To se znamenitě ukázalo na slovech Orettiných a na odpovědi Cistiho.

Pravda, splácí-li se vtip vtipem, nelze mít za zlé tomu, ţe někdo kousne v odpověď, protoţe byl předtím sám kousnut; za jiných okolností by byl ovšem hoden pokárání, a proto je nutno dbát, jak a kdy a s kým a také kde se ţertuje. Jeden náš prelát utrpěl větší kousnutí, neţ sám zpŧsobil, protoţe se na tyto věci málo ohlíţel, a já vám o tom zamýšlím povědět malý příběh.

Kdyţ byl florentským biskupem messer Antonio d'Orso, váţený to a moudrý prelát, přibyl do Florence katalánský šlechtic, jenţ slul Diego della Ratta a byl maršálkem krále Roberta. Měl překrásnou postavu, a jeţto byl proslulý sukničkář, stalo se, ţe se mu zalíbila jedna z florentských paní, jeţ byla neteří jednoho z biskupských bratří a velmi hezká.

A jelikoţ slyšel, ţe její choť, třebas pocházel z dobré rodiny, je velmi lakomý a ničemný, umluvil si s ním, ţe mu dá pět set zlaťákŧ, jestliţe mu dovolí, aby spal jednu noc s jeho manţelkou; dal si pak za tím účelem pozlatit stříbrné peníze, jimiţ se tehdy platilo, a kdyţ se vyspal s jeho ţenou, ač jí to bylo proti mysli, vyplatil mu je. Všude se to potom rozneslo a ničemovi zbyla jen škoda a pošklebky. Biskup, protoţe byl chytrý - se tvářil, jako by o této věci neměl ani zdání, a jeţto býval s maršálkem často pohromadě, stalo se jednou, ţe jeli na den svatého Jana vedle sebe a tu biskup dívající se na paní v ulici, kde se závodilo, spatřil jednu mladičkou paní, o niţ nás připravil tento mor a kterou jste všechny znaly: slula paní Nonna de'Pulci a byla sestřenicí pana Alessia Rinnucciho. Byla tenkrát svěţí, sličná a mladá, měla dobrou vyřídilku a nebojácné srdce: přišla krátce předtím před bránu svatého Petra naproti svému manţelovi. Biskup ji ukázal maršálkovi, a kdyţ pak dojeli aţ k ní, poloţil maršálkovi ruku na rameno a řekl:

"Jakpak se ti líbí tenhle, Nonno? Troufala by sis ho zmoci?"

Nonně připadlo, ţe tato slova poněkud uráţejí její počestnost a hanobí ji v myslích mnoha těch, kteří byli okolo a slyšeli to. Neměla však v úmyslu očistit se od této poskvrny, nýbrţ

chtěla za ránu vrátit ránu, a proto na obrátce odpověděla:

"Pane, moţná, ţe by se mnou nebyl hned tak hotov, ale rozhodně by mi musel zaplatit dobrou mincí."

Kdyţ tato slova uslyšeli maršálek s biskupem, cítili, ţe byli potrefení oba - jeden jako pachatel nešlechetného skutku na neteři biskupova bratra a druhý jako ten, kdo se musí stydět za uráţku neteře vlastního bratra. Ani se proto na sebe nepodívali, hanbili se a mlčky odjeli, aniţ jí toho dne řekli něco jiného.

Protoţe mladá paní byla napadena, nemohl jí mít nikdo za zlé, kdyţ sama vtipem druhého ťala.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Chichibio, kuchař Currada Gianfiglianziho, pohotovou odpovědí obrátí v úsměv Curradŧv hněv a ujde tak pohromě, jeţ mu od Currada hrozí.

Lauretta se jiţ odmlčela a všichni na výsost vychvalovali Nonnu, kdyţ královna přikázala Neifile, aby pokračovala. Ta pravila:

Nejenom pohotová mysl, roztomilá paní, skýtá mluvčím podle okolností vhodná, uţitečná a pěkná rčení, nýbrţ i náhoda, pomocník bázlivcŧ, klade jim na jazyk taková slova, na něţ by nikdy v klidu duše nepřišli; zamýšlím vám to dokázat svým příběhem.

Currado Gianfiglianzi, jak mohla kaţdá z vás vidět a slyšet, byl vţdy urozeným, štědrým a skvělým občanem našeho města - a protoţe ţil po rytířsku, bavil se neustále psy a ptáky, necháme-li nyní stranou jeho váţné práce. Jednoho dne ulovil u Peretoly se svým sokolem jeřába, a poněvadţ shledal, ţe pták je tučný a mladý, poslal jej svému dobrému kuchaři, jenţ

slul Chichibio a byl z Benátek, a vzkázal mu, aby jeřába upekl k večeři a aby jej řádně připravil.

Chichibio, jenţ jako kaţdý Benátčan byl prázdná hlava, oškubal tedy jeřába, dal ho na oheň a jal se ho pečlivě péci. Kdyţ byl jeřáb uţ skoro upečen a šířil vŧkol velkolepou vŧni, stalo se, ţe do kuchyně vešla jistá venkovanka jménem Brunetta, do níţ byl Chichibio náramně zamilován, a sotvaţe ucítila vŧni a spatřila jeřába, začala úlisně ţadonit, aby jí dal Chichibio jedno jeřábí stehýnko.

Chichibio jí odpověděl písničkou:

"Ode mne nedostanete to, paní Brunetto, ode mne nedostanete to, paní Brunetto."

To Brunettu rozzlobilo a řekla:

"Při víře Kristově, jestli mi je nedáš, nedostaneš ode mne uţ nikdy to, co se ti líbí."

Krátce - padlo mnoho slov a nakonec Chichibio, aby svou paní nerozzlobil ještě víc, uřízl jeřábu jedno stehýnko a dal jí je. Kdyţ byl potom Curradovi a jeho hostu předloţen jeřáb bez jednoho stehna, Currado se tomu podivil, dal si zavolat Chichibia a tázal se, kam se podělo jeřábovo druhé stehno.

Lhář Benátčan mu okamţitě odvětil:

"Pane, jeřábi mají pouze jednu nohu a jedno stehno."

To Currada v té chvíli rozzuřilo a pravil:

"Jakţe, ďáble? Ţe mají jen jednu nohu a jedno stehno? Myslíš, ţe jsem jaktěţiv neviděl jiného jeřába, neţ je tenhle?"

Chichibio pokračoval:

"Je tomu tak, pane, jak říkám. A je-li vám libo, ukáţu vám to na ţivých."

Protoţe se Currado nechtěl - s ohledem na přítomné hosty - dál přít, řekl:

"Jelikoţ říkáš, ţe mi to ukáţeš na ţivých, ačkoli já jsem něco takového nikdy neviděl ani neslyšel, pŧjdu se na to zítra ráno podívat a s tím se nyní spokojím; leč při těle Kristově ti přísahám, bude-li tomu jinak, ţe tě dám spořádat tak, ţe budeš na mé jméno s lítostí vzpomínat, co ţiv budeš."

Pro tento večer tedy rozhovor skončil, ale nazítří ráno, jakmile nadešel den, Currado, ještě nasupený, vstal, protoţe ho ve spaní hněv nepřešel, a kázal, aby byli přivedeni koně. Nařídil Chichibiovi, aby vsedl na oře a jel k řece, na jejímţ břehu bývalo před rozedněním vidět jeřáby, a cestou takto hovořil:

"Hned uvidíme, kdo včera lhal, zda ty, nebo já."

Chichibio vida, ţe Curradŧv hněv ještě trvá a ţe bude muset svou leţ dokázat, aniţ dosud věděl jak, ujíţděl po Curradově boku s největším strachem na světě, a kdyby to bylo šlo, byl by tuze rád upláchl; to však udělat nemohl, a tak se díval chvíli dopředu, chvíli dozadu a na všechny strany a bylo mu, jako by vše, co vidí, byli jeřábi stojící na dvou nohou.

Kdyţ dorazili skoro aţ k řece, spatřil na břehu dřív neţ ostatní dobrý tucet jeřábŧ, kteří všichni stáli na jedné noze, jak to jeřábi dělávají, kdyţ spí. Neprodleně je ukázal Curradovi a řekl:

"Podíváte-li se, pane, na tamhlety jeřáby, mŧţete se dosti dobře přesvědčit, ţe jsem včera večer mluvil pravdu, řka, ţe jeřábi mají pouze jednu nohu a jedno stehno."

Kdyţ je Currado zhlédl, řekl:

"Počkej, hned ti ukáţu, ţe mají dvě."

Načeţ přistoupil co moţno nejblíţe a zvolal: "Ho, ho!" - po kterémţto zavolání se jeřábi postavili na obě nohy, udělali několik krokŧ a jali se prchat.

Tu se obrátil Currado ke Chichibiovi a řekl mu:

"Tak co tomu říkáš, mlsoune? Nezdá se ti, ţe mají nohy dvě?"

Poděšený Chichibio, nevěda, jak se z toho dostat, odpověděl:

"Ano, pane, ale včera večer jste nezavolal: Ho, ho! Kdybyste to byl udělal, byl by jeřáb vystrčil i druhou nohu, jako udělali tito."

Curradovi se Chichibiova odpověď tak zalíbila, ţe se jeho hněv obrátil ve smích a veselost a pravil:

"Máš pravdu, Chichibio, měl jsem to udělat."

A tak se Chichibio pohotovou a šprýmovnou odpovědí vyhnul pohromě a smířil se s pánem.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Pan Forese da Rabatta a mistr Giotto, malíř, vracejí se z Mugella a vzájemně se posmívají svému nepěknému zjevu.

Neifile zmlkla, paní se zasmály Chichibiově odpovědi a na přání královnino se ujal slova Pamfilo:

Nejdraţší paní, stává se nejenom, ţe Štěstěna skrývá převeliké poklady schopností do sprostých zaměstnání, jak před chvílí ukázala Pampinea, ale příroda ukrývá podivuhodné nadání i pod přeošklivým lidským zevnějškem.

Tato věc se zřejmě projevila na dvou našich občanech, o nichţ zamýšlím krátce porozprávět.

Jeden z nich slul messer Forese da Rabatta, byl malé a znetvořené postavy a měl tak rozplesklý a škaredý obličej, ţe i ten nejošklivější z Baronciŧ by se byl za něj styděl; vyznal se však v zákonech tak, ţe měl u četných znamenitých lidí pověst pokladnice občanského práva. Druhý, jemuţ bylo jméno Giotto, měl tak vynikající nadání, ţe z toho, co skýtá ustavičným kolotáním nebes příroda, matka a tvŧrce všeho, není jediné věci, kterou by nebyl zobrazil rydlem či pérem či štětcem, a to tak věrně, ţe se zdálo, ţe nakreslená věc je nejenom podobná věci skutečné, ale ţe je to ona sama; šlo to dokonce tak daleko, ţe mnohokrát se nad věcmi, které vytvořil, shledalo, ţe lidský zrak byl ošálen, protoţe měl za pravé to, co bylo nakresleno.

Giotto navrátil lesk onomu umění, jeţ bylo po mnoho věkŧ pohřbeno, neboť někteří omylem malovali více pro potěchu očí nevědomcŧ neţ pro vkus znalcŧ, a je proto moţno nazývat ho po právu jedním ze světel florentské slávy, tím spíše, ţe si jí dobyl velikou pokorou, a jsa za svého ţivota mistrem ostatních, ustavičně odmítal název "mistr". Tento odmítaný titul však na něm zářil tím více, čím více po něm baţili a osobovali si naň právo ti, kdo uměli méně neţ on anebo byli jeho ţáky. Ať bylo však Giottovo umění jakkoli veliké, on sám nebyl co do postavy a zjevu o nic hezčí neţ messer Forese. Tím přicházím uţ k příběhu a vypravuji.

Messer Forese i Giotto měli v Mugellu své usedlosti a jednou za letního času, kdy na soudních dvorech jsou prázdniny, zajel se messer Forese podívat, jak to na jeho usedlosti chodí; jel na mizerné herce a náhodou potkal zmíněného Giotta, jenţ tam byl rovněţ

vyřídit své záleţitosti a vracel se do Florencie. Giotto, co se týče koně i oděvu, nebyl na tom o nic lépe, a kdyţ se messer Forese přidruţil, pokračovali v cestě zvolna pospolu, jak to dělávají staří lidé.

Stalo se však, jak uţ to tak v létě bývá, ţe je překvapila náhlá prská a oba před ní utekli, jak mohli nejrychleji, do domu jednoho rolníka, s nímţ se oba znali a přátelili. Protoţe se však za nějakou chvíli ukázalo, ţe pršet hned tak nepřestane, a protoţe oba chtěli být ještě toho dne ve Florencii, vypŧjčili si od sedláka dva staré hrubé pláště a dva klobouky, stářím celé vyrudlé, neboť lepších tu nebylo, a vydali se na cestu.

Kdyţ ujeli uţ kus cesty a byli celí mokří a od hojného cákání starých herek samé bláto (coţ

jsou věci, které nikomu na slušném vzhledu nepřidají), vyjasnilo se poněkud a messer Forese s Giottem, kteří jeli aţ dosud mlčky, si začali povídat.

Messer Forese, poslouchaje při jízdě Giotta, jenţ byl výtečný vypravěč, jal se jej z boku pozorovat od paty aţ k hlavě, a kdyţ viděl, jak je na něm všechno ošklivé a nehezké, dal se do smíchu, a aniţ si všiml, jak sám vypadá, pravil:

"Giotto, kdyby nás teď potkal někdo cizí, kdo tě nikdy neviděl, myslíš, ţe by uvěřil, ţe ty, nejlepší malíř na světě, jsi tím malířem?"

Giotto mu hbitě odpověděl:

"Myslím, messere, ţe by mi to uvěřil teprve tehdy, aţ by při pohledu na vás nabyl přesvědčení, ţe znáte alespoň abecedu."

Kdyţ tato slova uslyšel messer Forese, uznal, ţe pochybil, a nahlédl, ţe mu bylo zaplaceno stejnou mincí.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Michele Scalza dokáţe několika mladíkŧm, ţe Baronciové jsou nejurozenějšími lidmi na světě i v přímoří, a vydělá si tak na večeři.

Paní se ještě smály pohotové Giottově odpovědi, kdyţ královna přikázala, aby ve vyprávění pokračovala Fiammetta, a ta se takto rozhovořila:

Kdyţ Pamfilo připomněl rod Baronciŧ, který náhodou vy, mladé paní, neznáte tak jako on, upamatovala jsem se na příběh, v němţ

se ukazuje, aniţ to odbočuje od našeho námětu, jak je to urozený rod. Proto mám chuť vám jej vyprávět.

Není tomu ještě tak dlouho, co v našem městě ţil mladík jménem Michele Scalza, jenţ byl nejroztomilejší a nejţertovnější člověk na světě a měl pohotově nejnovější příběhy; mladíci florentští byli proto rádi, kdyţ se sešli, mohl-li být při tom i on.

Tak se jednou stalo, kdyţ byl s několika mladíky v Mont'Ughi, ţe byla nadhozena otázka: který rod ve Florencii je nejurozenější a nejstarší. Někteří říkali, ţe Ubertové, jiní ţe Lambertové, ten jmenoval toho, onen onoho - podle toho, jak jim kdo přišel na mysl.

Scalza je vyslechl a pošklebuje se pravil:

"Ale ale, jací jste tu hlupci! Povídáte, a nevíte co. Nejurozenější a nejstarší rod nejen ve Florencii, ale na celém světě v přímoří, jsou Baronciové; v tom jsou zajedno i filozofové a kaţdý člověk, který je zná jako já - a abyste si je nespletli s jinými, mluvím o Baronciech, vašich sousedech u Santa Maria Maggiore."

Kdyţ mladíci, kteří čekali, ţe řekne něco jiného, uslyšeli tohle, vysmáli se mu do jednoho a řekli:

"Věsíš nám hejly na nos; jako bychom neznali rod Baronciŧ zrovna tak jako ty."

Tu pravil Scalza:

"Nic vám na nos nevěsím, nýbrţ říkám pravdu, a je-li tu někdo, kdo se chce vsadit o večeři a uspořádat ji pro toho, kdo vyhraje, a jeho šest přátel, kteří jsou mu nejmilejší, vsadím se já velmi rád; ba učiním ještě to, ţe se podrobím rozsudku toho, koho budete chtít."

Jeden z přítomných jménem Neri Mannini řekl:

"Jsem ochoten vyhrát tuto večeři."

Všichni se shodli, ţe soudcem bude Piero di Fiorentino, v jehoţ domě meškali, i odebrali se k němu a s nimi i ostatní okolo, aby viděli, jak Scalza prohraje a jak ho to bude mrzet.

Pověděli Pierovi, co se stalo, a ten, jeţto byl rozváţný jinoch, vyslechl nejprve výklad Neriho a pak se obrátil k Scalzovi řka:

"A jak ty mŧţeš dokázat, co tvrdíš?"

Scalza řekl:

"Jak? Dokáţu to takovým argumentem, ţe nejenom ty, ale i tenhle, jenţ to popírá, uzná, ţe mám pravdu. Víte přece, ţe rod je tím urozenější, čím je starší; to také tadyhleti právě před chvílí říkali. Jsou-li Baronciové starší neţ ostatní lidé, jsou nejurozenější, a jestliţe já vám dokáţu, ţe jsou nejstarší, vyhrávám při, není-li pravda?

Měli byste znát, ţe Baronciové byli stvořeni ještě v době, kdy se Pánbŧh teprve učil modelovat. Ostatní lidé byli stvořeni aţ potom,

kdy uţ to Pánbŧh uměl. Vzpomeňte si jen na rod Baronciŧ a druhé lidi a uvidíte, ţe mám pravdu: všichni ostatní mají tvář hezky souměrnou a náleţitě úměrných proporcí, kdeţto v rodě Baronciŧ mŧţete vidět jednoho s obličejem dlouhým a úzkým, druhého s obličejem nad vši míru širokým, tenhle má nos tuze dlouhý, tenhle má nos tuze malý a tamten má ještě navíc bradu vysedlou a obrácenou nahoru a čelisti jako osel; některý má jedno oko větší, některý má jedno oko níţe - jejich obličeje se zkrátka podobají tvářím panákŧ, jak je dělají děti, kdyţ se učí kreslit. Jak jsem tedy uţ řekl, je dosti dobře zřejmé, ţe Pánbŧh je dělal, kdyţ se učil modelovat. Jsou proto starší neţ ostatní lidé, a tedy nejurozenější."

Piero, jenţ by sudím, i Neri, jenţ dal v sázku večeři, a všichni ostatní si vzpomněli na tváře Baronciŧ, a kdyţ uslyšeli Scalzŧv výklad, všichni se začali smát a tvrdit, ţe Scalza má opravdu, ţe večeři vyhrál, protoţe Baronciové jsou jistě nejurozenější a nejstarší rod nejen ve Florencii, ale i na světě a v přímoří.

A proto právem pravil Pamfilo, kdyţ chtěl ukázat, jak šerednou měl tvář messer Forese, ţe by se byl za ni styděl i ten nejošklivější z rodu Baronciŧ.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Manţel přistihne svou choť Filippu s jejím milencem; volá ji před soud, ona se vsak pohotovou a rozmarnou odpovědí osvobodí a zpŧsobí změnu zákona.

Fiammetta jiţ mlčela a kaţdý se ještě smál novému dŧvodu, podle něhoţ Scalza povýšil rod Baronciŧ nad všechny ostatní, kdyţ královna uloţila Filostratovi, aby vyprávěl - a ten začal.

Statečné ţeny, je krásné umět všude dobře promluvit, ale za nejkrásnější povaţuji, kdyţ to někdo udělá tam, kde si to ţádá nezbytnost. Dobře to provedla jedna urozená paní, o níţ vám zamýšlím vyprávět; dokázala nejenom rozveselit a rozesmát ty, kteří ji poslouchali, ale navíc ještě uklouzla potupné smrti, jak hned uslyšíte.

V pratském kraji býval kdysi zákon stejně osudný jako krutý, který neznal ţádných rozdílŧ a nařizoval, aby taková paní, kterou

přistihl manţel s milencem při cizoloţství, byla upálena stejně jako ta, která byla přistiţena, ţe obcovala s nějakým muţem za peníze.

Za vlády tohoto zákona se jednou přihodilo, ţe Rinaldo de'Pugliesi dopadl svou choť, urozenou, krásnou a nad jiné líbeznou paní, jíţ bylo jméno paní Filippa, kdyţ v noci ve své světnici spočívala v náručí Lazzarina de'Guazzagliotri, urozeného mladíka a krasavce tohoto kraje, kterého paní milovala jako sebe samu. Kdyţ je Rinaldo spatřil, tuze se rozvzteklil a stěţí se udrţel, aby se na ně nevrhl a nezabil je. Byl by jistě povolil návalu hněvu a byl by to udělal, kdyby se byl nestrachoval sám o sebe.

Tím se tedy uklidnil, ale nijak nemínil zmírnit to, co nařizoval pratský zákon a co on nemohl sám udělat, to je usmrtit paní. A protoţe měl dost náleţitých svědectví dokazujících panin poklesek, s nikým se neradil, a sotvaţe nastal den, obţaloval svou paní a dal ji předvolat před soud.

Paní byla velmi srdnatá, jak uţ bývají ţeny, které jsou doopravdy zamilovány, a třebaţe ji někteří její přátelé a příbuzní od toho zrazovali, rozhodla se rázně, ţe před soud předstoupí tím spíše, ţe chtěla raději vyznat pravdu a statečně zemřít neţ hanebně uprchnout, být odsouzena v nepřítomnosti a ţít ve vyhnanství, čím by byla projevila, ţe není hodná takového milence, jako byl ten, v jehoţ náručí strávila předešlou noc. A třebaţe ji mnoho paní a muţŧ, kteří ji doprovázeli, nabádalo, aby zapírala, přišla k podestovi a s pevným pohledem a rozhodnými hlasem se otázala, čeho si od ní ţádá.

Podesta se na ni podíval, a kdyţ viděl, ţe je překrásná a jaké má chvályhodné chování, ba jak je statečná, o čemţ svědčila její slova, byl jat soucitem k ní i obavami, ţe se paní k činu přizná a ţe ji bude muset poslat na smrt, aby uchránil svou čest. Protoţe se jí ovšem nemohl nedotazovat na věc, kvŧli níţ sem přišla, řekl:

"Paní, jak vidíte, zde je Rinaldo, váš manţel, a ţaluje, ţe vás přistihl - jak praví - s jiným muţem podle zákona, jenţ nařizuje, aby vás vydal na smrt. Nemohu to však učinit, jestliţe se vy nepřiznáte, a proto dávejte dobrý pozor, aţ mi budete odpovídat a budete mi říkat, zda je pravda to, z čeho vás manţel viní."

Paní to nikterak nevystrašilo a tuze roztomilým hlasem pravila:

"Pane, je pravda, ţe Rinaldo je mŧj manţel a ţe mě minulé noci nalezl v Lazzarinově náručí, v níţ jsem spočinula mnohokrát předtím, neboť ho miluji upřímnou láskou z celého srdce.

Nebudu to zapírat; jsem totiţ jista, ţe je vám známo, ţe zákony mají být pro muţe i pro ţeny a ţe mají být dělány se souhlasem těch, jichţ se týkají.

Tak tomu však není u tohoto zákona, postihujícího pouze ubohé ţeny, které by jej mohly udělat mnohem lépe neţ muţi. Krom toho jediná ţena nedala souhlas, ba jediná nebyla zavolána k tomu, kdyţ byl tento zákon dělán; z těchto dŧvodŧ je proto moţno nazvat jej po zásluze špatným.

Chcete-li být jeho vykonavatelem a zahubit mé tělo a svou duši - to je vaše věc; leč neţli začnete něco posuzovat, prosím vás, abyste mi prokázal malou laskavost, a to tu, abyste se zeptal mého manţela, zda jsem se mu pokaţdé a vţdy, kdy mu bylo libo, aniţ jsem jedinkrát řekla ne, zcela oddala či neoddala."

Rinaldo ani nečekal, aţ se ho podesta otáţe, a hbitě odpověděl, ţe paní zajisté mu poskytla veškeré své rozkoše, kdykoli o to poţádal.

"Nuţe," pokračovala hned nato paní, "jestliţe měl ode mne vše, co potřeboval a co se mu líbilo, táţi se vás, messere podesto, co jsem měla nebo mám dělat s tím, co zbývá? Mám to hodit psŧm? Není mnohem líp poslouţit tím příjemnému člověku, který mě má rád víc neţ

sebe, neţ to nechat přijít vniveč a nazmar?"

K tomuto soudu s tak významnou a vyhlášenou paní se sešli skoro všichni Pratští, a kdyţ

uslyšeli tak rozmarnou otázku, dali se do náramného smíchu, ale hned nato všichni takřka jedním hlasem křičeli, ţe paní má pravdu a správně mluví. A ještě neţ se odebrali odtamtud, změnili na radu podestovu onen krutý zákon a ponechali v něm jen to, ţe postihoval pouze ty ţeny, které se zpronevěřily svým muţŧm za peníze.

A tak Rinaldo odešel od soudu zahanben svým pošetilým počínáním, paní však se vracela domŧ slavně, veselá a osvobozená, jako by byla vzkříšena z ohně.

PŘÍBĚH OSMÝ

Fresco nabádá svou neteř, aby se nezhlíţela v zrcadle, vidí-li nerada - jak říká - protivné lidi.

Příběh, který vypravoval Filostrato, dotkl se nejprve studu v srdcích poslouchajících paní a cudný ruměnec, jenţ se objevil na jejich tvářích, byl toho znamením; posléze však začala jedna paní pokukovat

po druhé, protoţe se sotva mohly smíchy udrţet a s úsměvem naslouchaly. Kdyţ však dospěl příběh ke konci, královna se obrátila k Emilii a přikázala jí, aby pokračovala. Ta vzdychla, a jako by se probírala ze spánku, začala hovořit:

Pŧvabné dívky, protoţe mě hluboké zamyšlení odvedlo velmi daleko odtud, přicházím, abych poslechla naši královnu, s příběhem snad mnohem menším, neţ bych byla přišla, kdyby byl býval mŧj duch přítomen - a budu vám vyprávět o pošetilé chybě jedné dívky, kterou by byl její strýc ţertovnou naráţkou napravil, kdyby dívka byla bývala taková, aby jeho naráţce porozuměla.

Jistý muţ tedy, jménem Fresco da Celatico, měl neteř, která měla roztomilé jméno Ciesca a byla krásné postavy a tváře - ovšem nikoli oné andělské, jakou jsme uţ tak častokrát uzřeli.

Povaţovala se však za tak vzácnou, ţe si zvykla hanit muţe i paní a vše, co viděla, aniţ

přihlíţela k tomu, jaká je sama: byla totiţ mnohem nepříjemnější, protivnější a popudlivější neţ kterákoli jiná ţena, protoţe nic jí nebylo a nemohlo být po chuti, a krom toho byla tak domýšlivá, ţe i kdyby byla pocházela z francouzských králŧ, bylo by té její domýšlivosti příliš.

Kdykoli šla po ulici, všude cítila takový zápach hadrŧ, ţe nedělala nic jiného, neţ ţe kroutila nosem, jako by zápach vycházel z kaţdého, koho viděla či potkala.

Leč nechme stranou mnoho jejích nepěkných politováníhodných zpŧsobŧ. Jednoho dne se stalo, ţe se vrátila domŧ, kde byl i Fresco, sedla si vedle něho, a ohrnujíc ještě nos nad tím a nad oním, nedělala nic jiného, neţ ţe se pořád ofrňovala. Proto se jí Fresco otázal:

"Co to má znamenat, Ciesco? Je svátek a ty ses vrátila uţ tak záhy domŧ?"

Ciesca strojeně zašveholila:

"Je pravda, ţe jsem se vrátila brzy, ale to proto, ţe nevěřím, ţe by někdy na této zemi bylo bývalo tolik nepříjemných a protivných muţŧ a ţen, jako je jich dnes; ulicí nepřešel jediný člověk, který by mi nebyl odporný jako neštěstí. Nevěřím také, ţe by kdy byla na světě ţena, jíţ by bylo odpornější víc neţ mně dívat se na nechutné lidi; nechtěla jsem je uţ ani vidět, a proto jsem se vrátila domŧ."

Fresco, jemuţ se ohavné neteřiny zpŧsoby tuze nelíbily, na to pravil:

"Dceruško, jestliţe se ti protivní lidé nelíbí tou měrou, jak říkáš, nezhlíţej se nikdy, chceš-li být veselá - v zrcadle."

Ciesca však byla prázdnější neţ třtina, ačkoliv sama sobě připadala moudrá jako Šalamoun, pochopila proto smysl Frescovy naráţky nejinak, neţ by jej byl pochopil beran; ba prohlásila dokonce, ţe se bude dívat do zrcadla jako jiné. Tak zŧstala trčet ve své hlouposti a ještě v ní trčí.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Guido Cavalcanti zaobaleně potupí několik florentských rytířŧ, kteří ho zaskočili.

Kdyţ královna seznala, ţe se Emilia se svou povídkou jiţ osvobodila ze své povinnosti a ţe je řada uţ jen na ní samé - nehledě na Dionea, jenţ měl výsadu vyprávět poslední -, jala se takto hovořit:

Ačkoli jste mě dnes, roztomilé paní, připravily více neţ o dva příběhy, jeţ jsem vám zamýšlela vyprávět, přece jen mi ještě jeden zŧstal; a v jeho závěru je tak hlubokomyslný vtip, jaký tu snad dosud nikdo nevyprávěl.

Víte zajisté, ţe v minulých dobách byly v našem městě velmi krásné a chvályhodné zvyky, z nichţ se však ţádný neudrţel do dnešních časŧ, protoţe s bohatstvím vyrostla i lakota a ta je všechny zapudila. Mezi ně patřil i takový mrav, ţe se na určitých místech Florencie scházívali urození lidé z kraje a tvořili společnosti o určitém počtu lidí, do nichţ mohli být přijatí jen takoví, kteří mohli snadno nést výdaje - a pak jeden den ten, druhý den onen, kaţdý postupně ve svŧj den celou společnost hostil; do takovéto společnosti měli čest být pozváni i urození páni odjinud, kdyţ přijeli do města, a rovněţ měšťané. Alespoň jednou do roka se celá společnost stejně oblekla, jezdila v nejpamátnějších dnech po městě a obvykle o hlavních svátcích, nebo kdyţ do města přišla nějaká radostná zpráva o vítězství či o něčem jiném, pořádala společnost hry se zbraněmi.

K těmto společnostem patřila i společnost pana Betta Bruneleschiho a pan Betto a jeho druzi se náramně pachtili, aby získali mezi sebe pana Guida Cavalcanta de'Cavalcanti, coţ mělo svou příčinu: kromě toho totiţ, ţe patřil mezi nejlepší logiky, co jich měl svět, a byl nejznamenitějším filozofem přírodním (oč se ovšem společnost pana Betta málo starala), byl pak Guido i velmi roztomilým,

zpŧsobným a výmluvným muţem a vše, co chtěl učinit a co se sluší na urozeného člověka, uměl udělat líp neţ kdokoli jiný; přitom byl také nesmírně bohatý, a lze-li to tak říci, dovedl ctít ty, o nichţ si myslil, ţe si toho zasluhují.

Leč panu Bettovi se nikdy nepodařilo získat ho do své společnosti a soudil s celou svou druţinou, ţe příčina je v tom, ţe se Guido častým hloubáním stal samotářem. Protoţe se Guido někdy přikláněl k názorŧm epikurejcŧ, říkalo se také mezi prostým lidem, ţe Guidovo hloubání vede pouze k tomu, aby mohl dokázat, ţe není Boha.

Jednoho dne vyšel Guido ze sadu svatého Michala a prošel korzem Amidarovským, kudy často chodíval, aţ k svatému Janu, kde bývaly kolem dokola mramorové hrobky, jeţ jsou dnes v Santa Reparata, a octl se mezi porfyrovými sloupy, jeţ tu stojí, jakoţ i mezi hrobkami a branou u svatého Jana, která byla zavřená. A tu se stalo, ţe po náměstí u Santa Reparata jel právě se svou společností messer Betto, a kdyţ zpozoroval mezi těmi hrobkami Guida, pravil:

"Pojďme ho dopálit."

Pohodli ţertem koně, jako by se hnali do útoku, a dříve neţ se nadál, obklopili ho a jali se hovořit:

"Guido, ty odmítáš být členem naší společnosti, ale co z toho budeš mít, aţ dokáţeš, ţe není Boha?"

Guido viděl, ţe ho sevřeli ze všech stran, i odvětil hbitě:

"Pánové, tam, kde jste doma, mi mŧţete říkat, co chcete!"

Po těchto slovech se chytil rukou jedné hrobky - byla sice dost vysoká, ale on byl tak mrštný, ţe přeskočil na druhou stranu. A kdyţ se jim takto vymkl, odešel.

Všichni se společnosti se dívali jeden na druhého a říkali, ţe Guido nemá všech pět pohromadě, ţe to, co jim odpověděl, nemá ţádný smysl a ţe přece oni nemají nic společného s místy, kde jsou, právě tak jako jiní občané, a sám Guido.

Messer Betto se však k nim obrátil a pravil:

"Vy nemáte všech pět pohromadě, kdyţ jste mu neporozuměli: řekl vám slušně a několika slovy největší uráţku na světě. Rozhlédněte se dobře - tyto hrobky jsou přece domy mrtvých, do nichţ se kladou a kde přebývají neboţtíci; řekl-li tedy, ţe je to náš domov, dává nám tím na srozuměnou, ţe my i ostatní lidé jsme hlupci a nevzdělanci ve srovnání s ním a jinými určenými lidmi, ba ţe jsme horší neţ umrlci, a proto ţe jsme tu doma."

Tu kaţdý pochopil, co chtěl Guido říci, zastyděli se a nikdy uţ ho neškádlili; messera Betta pak od té chvíle povaţovali za duchaplného a bystrého rytíře.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Mnich Cipolla slíbí vesničanŧm, ţe jim ukáţe péro z křídla archanděla Gabriela; kdyţ však najde místo péra uhlí, namluví jim, ţe je to ono uhlí, na němţ byl pečen svatý Vavřinec.

Kdyţ kaţdý ze společnosti uspěl se svým příběhem, seznal Dioneo, ţe je na něm, aby začal vyprávět. Nečekal proto na zvláštní vyzvání, přikázal, aby mlčeli ti, kteří ještě vychvalovali Guidŧv břitký vtip, a spustil:

Ačkoli mám, rozkošné paní, výsadu mluvit o tom, co se mi líbí nejvíce, nezamýšlím se dnes odchýlit od látky, o níţ jste tak obratně vyprávěly; pŧjdu ve vašich stopách a povím vám, jak zchytralou a hbitou výmluvu si našel jakýsi mnich svatého Antonína, aby unikl hanbě, kterou mu uchystali dva mladíci. Podíváte-li se na slunce, jeţ stojí ještě uprostřed oblohy, nebude se vám příběh zdát dlouhý, neboť mám-li jej ukončit, jak náleţí, musím vyprávět poněkud zeširoka.

Certaldo, jak jste moţná slyšeli, je městečko ve Val d'Elsa a je to místo v našem kraji, v němţ

vţdy - ačkoli je maličké - bydleli urození a zámoţní lidé. Do něho docházel po dlouhá léta jeden z bratří svatého Antonína, jenţ slul Cipolla, a sbíral tady od hlupákŧ almuţny, protoţe zde vţdy nalézal dobrou pastvu; byl tu snad stejně rád vídán jak ze zboţnosti, tak vzhledem k svému jménu - Cipolla přece znamená cibule a v tomto kraji se rodí cibule proslulá po celém Toskánsku.

Tento fráter Cipolla byl malé postavy, nazrzlého vlasu a veselé tváře; byl to nejvypráskanější lišák na světě a mimoto tak výtečný a pohotový mluvka - ač neměl ţádné vědomosti -, ţe by ho byl kaţdý, kdo ho neznal, povaţoval nejenom za velikého řečníka, ale byl by řekl, ţe je to sám Cicero nebo Quintilián. Všech lidí v kraji byl buď kmotrem, nebo přítelem, nebo oblíbencem.

Nuţe tento Cipolla přišel podle svého zvyku jednoho dne měsíce srpna do Certalda, a kdyţ za nedělního rána šli všichni dobří muţové a ţeny z okolních míst na mši do farního kostela, předstoupil před ně, kdyţ se mu zdálo, ţe nadešla příhodná chvíle, a pravil.

"Pánové a paní, jak víte, je vaším zvykem posílat kaţdý rok chudáčkŧm pana barona svatého Antonína něco zrní a něco potravin; ten posílá málo, onen mnoho, kaţdý podle toho, jak mŧţe a jak je

zboţný, aby mu blahoslavený svatý Antonín ostříhal osly, voly, prasata a ovce. A kromě toho jest vám platiti, zvláště těm, kteří jsou zapsáni v naší druţině, malý dlouţek, který se platí jednou do roka, pročeţ mě pan opat, mŧj představený, poslal, abych ty věci sebral; po třetí hodině odpolední tedy, aţ uslyšíte zvonit, přijdete sem před kostel, kde podle starého zvyku vyslechnete kázání a budete líbat kříţ; mimoto však vám z obzvláštní laskavosti ukáţi - neboť vás všechny znám jako velmi oddané ctitele pana barona svatého Antonína - jeden přesvatý a přelíbezný ostatek, který jsem kdysi já sám přivezl ze svatých zemí ze zámoří. Je to péro z křídel svatého Archanděla, jeţ ztratil ve světnici Panny Marie, kdyţ k ní přišel s poselstvím z Nazaretu."

Promluvil takto, odmlčel se a vrátil se na mši.

Při tomto výkladu frátera Cipolly stáli mezi ostatními před kostelem dva tuze nadaní mladíci; jeden se jmenoval Giovanni de Bragoniera a druhý Biagio Pizzini. A kdyţ se společně dosyta vysmáli ostatku mnicha Cipolly - ačkoli byli mnichovými přáteli a kamarádili s ním -, usmyslili si, ţe s tím pérem provedou nějaký šprým. Věděli, ţe si mnich Cipolla ráno smlouval oběd u svého přítele v městečku; jakmile tedy zjistili, ţe Cipolla je jiţ u stolu, vyšli na ulici, vešli do hostince, odkud mnich odešel, a jejích záměrem bylo, ţe Biagio zabaví

Cipollova sluhu a Giovanni ţe najde mezi mnichovými věcmi ono péro, ať uţ je jakékoliv, aby věděli, co bude potom mnich lidem o tomto péru vykládat.

Mnich Cipolla měl sluhu, jemuţ jedni říkali mroţ Guccio, jiní špína Guccio a někteří mu dokonce říkali prase Guccio; byl to takový ničema, ţe se mu po pravdě ani Lippo Topo svými kousky nevyrovnal. Mnich Cipolla o něm velmi často ve společnosti vyprávěl šprýmy a říkával:

"Mŧj sluha má devět vlastností. Kdyby měl jedinou z nich Šalamoun nebo Aristoteles nebo Seneca, určitě by zkazila veškerou jejich ctnost, veškerou jejich pověst, veškerou jejich svatost. Povaţte tedy, jaký je to asi člověk, kdyţ nemá ani ctnost, ani pověst, ani svatost, ale má devět vlastností."

Kdyţ se ho pak někdy ptali, jakých je to těch devět vlastností, dal to do rýmu a odvětil:

"Je lhavý, špinavý a liknavý, pomlouvá, odmlouvá, z všeho se vyzouvá, nekňuba je, dutá hlava a zpŧsobnost neuznává. Kromě toho má ještě jiné chybičky, ale o těch je lépe pomlčet.

A nanejvýš k smíchu je na tom to, ţe se chce všude, kam přijde, oţenit a najmout si domek.

Ačkoli má ohromná černá zamaštěná vousiska, má

za to, ţe je náramně krásný a líbezný, a namlouvá si, ţe jsou do něho všechny ţeny celé pryč, sotvaţe ho uzří; kdybych mu to trpěl, běhal by za nimi, aţ by si boty prodřel. Je pravda, ţe mi velice pomáhá, neboť kdykoli chce někdo se mnou mluvit dŧvěrně, neopomene nikdy vyslechnout také svŧj díl; a stane-li se, ţe se mě někdo na něco ptá, má velký strach, ţe nebudu umět odpovědět, a pohotově tedy za mne odpovídá buď ano, nebo ne, jak se to podle jeho soudu hodí."

Toho sluhu tedy zanechal mnich Cipolla v hostinci a nakázal mu, aby bděl nad jeho věcmi a aby dbal, ţe se jich nikdo nedotkne, zvláště pokud jde o vaky, neboť jsou v nich uloţeny svaté věci.

Leč hlupák Guccio, jenţ dlel v kuchyni ještě raději neţ slavík na zelených snítkách - zvláště kdyţ tam větřil nějakou sukni -, uzřel v kuchyni této hospody jakousi tučnou, širokou, čapatou a škaredou ţenštinu s dvojicí prsŧ, jeţ se podobaly dvěma košŧm na hnŧj, a s obličejem, který vypadal jako z rodu Baronciŧ; ţena byla celá upocená, zamaštěná a začouzená, ale sluha nechal světnici frátera Cipolly i jeho věci všem napospas a nejinak, neţ se vrhá sup na mršinu, vtrhl do kuchyně, uvelebil se u krbu - ačkoli byl ještě srpen -, a nahřívaje se, jal se rozprávět s tou ţenou, jeţ slula Nuta. Říkal jí, ţe má doklady o tom, ţe je z urozeného rodu, ţe má na tisíce zlaťákŧ (nepočítaje v to ty, které dluţil, jeţto těch bylo spíše více neţ méně), ţe umí vyprávět a dělat spoustu věcí, aţ by koukala. A přestoţe měl čepici tak zamaštěnou, ţe by stačila na kotel polévky v opatství Vysokoţlebském, ţe měl rozedraný a záplatovaný kabátec, jenţ byl kolem krku a pod paţí plný skvrn a hemţil se barvami víc neţ tatarské nebo indické látky, přestoţe měl úplně rozbité boty a děravé punčochy, vyprávěl jí, ţe je hrabě z Castiglione, ţe ji chce obléci a okrášlit a vytáhnou tady z té bídy, aby nemusela slouţit jiným, a dát jí naději na lepší osud, i kdyţ ona nemá zhola ţádné jmění; řekl jí náramně jímavě ještě dost jiných věcí, ale dopadlo to, jako by mluvil do větru, kterýţto konec vzaly jeho podniky vţdycky.

Oba mladíci tedy zastihli Guccia-prase, jak se točí kolem Nuty. Byli s tím spokojeni, protoţe jim to uspořilo polovinu námahy a nikdo jim nebránil, aby vstoupili do světnice mnicha

Cipolly. Shledali, ţe je otevřená, vešli, a věc, kterou hledali, našli; vzali vaky, v nichţ bylo péro, otevřeli je, vytáhli malou krabičku zabalenou do gentského hedvábí, a kdyţ ji rozbalili a otevřeli, našli v ní péro z papouščího ocasu, o němţ usoudili, ţe to asi bude to, které mnich slíbil ukázat obyvatelŧm Certalda.

Mohl je ovšem tehdy velmi snadno přesvědčit, protoţe egyptské tretky nepronikly ještě do Toskánska, a jestliţe pronikly, tedy jen poskrovnu, nikoli jak se stalo poté, kdyţ se dostaly do Itálie k její zkáze ve velkém mnoţství. Jestliţe však byly někde známy málo, v tomto kraji o nich nevěděl takřka nikdo, ba lidé tu setrvávali v hrubé nevědomosti svých předkŧ, kteří jaktěţivi neviděli papoušky a ani si nevzpomínali, ţe by byli o nich někde něco slyšeli.

Mladíci tedy byli spokojeni, ţe nalezli péro, vzali je, a aby krabička nezŧstala prázdná, naplnili ji uhlím, jeţ našli v koutě světnice; pak skříňku zavřeli, všechno uspořádali tak, jak to nalezli, odešli zvesela s pérem, aniţ je kdo spatřil, a těšili se, co bude říkat fráter Cipolla, aţ

najde místo péra uhlí.

Kdyţ prostí muţové a ţeny, kteří byli v kostele, uslyšeli, ţe uvidí péro z křídla archanděla Gabriela, odešli po odslouţení deváté domŧ; a jeden to řekl sousedovi, ten zas druhému a tak se to dověděli všichni, takţe všichni, sotvaţe se najedli, běţeli v hojném počtu do městečka a všichni - muţi i ţeny - nesmírně touţili a přáli si uzřít toto péro.

Mnich Cipolla zatím dobře poobědval, pak se trošku prospal, pak vstal, a kdyţ uslyšel, ţe se sešlo nesmírné mnoţství venkovanŧ, aby zhlédli péro, poslal pro hlupáka Guccia, aby přišel za ním ke kostelu a vzal s sebou vaky a zvonky. Guccio - ač se odtrhl od Nuty jen s velkou námahou - vzal poţadované věci a šel s nimi ke kostelu. Kdyţ se tam konečně doloudal (neboť měl ţaludek obtíţený mnoţstvím vody), mnich Cipolla mu nakázal, aby se odebral ke kostelním vratŧm a začal pořádně vyzvánět.

Poté fráter Cipolla - aniţ se přesvědčil, zda se mu někdo nehrabal v jeho věcech - začal kázat ke shromáţděnému lidu a napovídal mnoho věcí, které mohly být na prospěch věci - a kdyţ

dospěl aţ k tomu, ţe měl ukázat péro z křídla archanděla Gabriela, dal zapálit dvě voskovice, pomodlil se slavnostně Confiteor, něţně rozbalil látku, vyňal skříňku a smekl čepičku.

Pak pronesl několik slov k chvále a oslavě archanděla Gabriela a jeho ostatku a posléze otevřel skříňku.

V té chvíli ovšem seznal, ţe je plná uhlí, leč nepojal podezření, ţe to udělal Guccio-mroţ, ani mu nespílal, ţe hlídal tak špatně. Jen tiše klnul sám sobě, ţe ho pověřil hlídáním svého majetku, kdyţ věděl, jaký je to nedbalec, neposlucha, lajdák a nepozora. Nicméně, aniţ

změnil barvu v obličeji, pozdvihl tvář a ruce k nebi a pravil, aby to všichni slyšeli:

"Boţe, budiţ vezdy chválena tvá moc!"

Nato zavřel skříňku, obrátil se k lidu a pravil:

"Pánové a paní, vězte, ţe v dobách, kdyţ jsem byl ještě tuze mlád, poslal mě představený do těch míst, kde vychází slunce, a výslovně mi uloţil, abych se pídil po Porcelánových privilegiích, která mají větší uţitek pro jiné neţ pro nás, i kdyţ se za jejich pečetě nic neplatí.

I vydal jsem se na cestu. Vyrazil jsem z Benátek, cestoval jsem přes Řecké předměstí, přes království Líbeznici, přes Děvkonice a dojel jsem nikoli bez velké ţízně do Vyděděnova, odkud jsem se dostal na Sardinii. Proč bych vám však měl popisovat všechny kraje, jimiţ

jsem se ubíral? Přeplul jsem rukáv svatého Jiří a dostal jsem se do Šejdírnie a Šaškárnie, do zemí, jeţ jsou tuze obydlené a ţijí v nich mnohé národy. Nato jsem přijel do země Balamucie, kde jsem se setkal s mnoha našimi mnichy i mnoha jinými řeholemi; přicházeli tam z lásky k Bohu, nic tam nedělali, tuze málo se starali o trampoty svých bliţních, byli všude, kde viděli, ţe jim kyne uţitek, a neplatili jinými penězi neţ těmi, jeţ nebyly raţeny. Odtud jsem se dostal do Abruzz, kde muţi i ţeny chodí po horách v dřevácích a nadívají vepře klobásami a jitrnicemi. O kus dál pak jsem se setkal s lidmi, kteří nosili chléb na holích a víno v pytlích, a odtud jsem se dostal do hor, kde všechny řeky tečou do kopce.

Zkrátka, brzy jsem byl tak hluboko, ţe jsem se dostal aţ do Indie Špičaté a zde - přísahám na šaty, které mám na sobě - jsem viděl ve vzduchu lítat kosy, čemuţ jistě neuvěří nikdo, kdo to na vlastní oči nespatřil. Zalhat mi to nedovolí Maso del Saggio - ten veliký kupec, s nímţ

jsem se tam setkal; louskal tam cvrčky a prodával slupky v malém.

Jeţto jsem však nemohl nalézt to, co jsem hledal, a protoţe se do těch míst jede z Indie po vodě, vrátil jsem se zpět a dospěl jsem do těch svatých zemí, kde se v létě prodává studený chléb za čtyři denáry a teplý zadarmo. Zde jsem se setkal s dŧstojným pánem Nenadávejte Buďtetakdobrý, velectihodným patriarchou jeruzalémským. A ten z úcty k rouchu pana barona svatého Antonína, jeţ jsem stále nosil na sobě, chtěl, abych popatřil na všechny svaté ostatky, jeţ měl; bylo jich tolik, ţe kdybych vám je chtěl všechny vypočíst, nedostal bych se ke konci ani za několik mil. Ale abych vás nezarmoutil, o některých vám přece jen povím.

Nejprve mi ukázal prst Ducha svatého, který byl neporušený a pořád stejný, jako býval kdysi, kučery svatého Serafína, jenţ se zjevil svatému Františkovi, nehet nějakého cherubína, jedno ţebro z těla, jeţ bylo učiněno slovem, a dále pak šaty svaté Víry katolické. Měl tu i několik paprskŧ z hvězdy, jeţ se ukázala třem králŧm na východě, lahvičku s potem, který vypotil svatý Michal při boji s ďáblem, čelist Smrti svatého Lazara a jiné ostatky.

A protoţe jsem mu ochotně přenechal opis strání Černého vrchu v lidové řeči a několik kapitol Bobkosazenice, po kterýchţto se uţ dlouho pídil, rozdělil se se mnou o své svaté ostatky a dal mi jedno rameno svatého kříţe, několik zvukŧ zvonu z chrámu Šalamounova v lahvičce, péro z křídla archanděla Gabriela, o němţ jsem vám vyprávěl, a dřevák svatého Gerada Villamagny, který jsem nedávno věnoval ve Florencii jakémusi Gerardovi di Bonsi, jenţ má svého patrona ve velké úctě. A dali mi také trochu uhlí, na němţ byl pečen blahoslavený mučedník svatý Vavřinec. Všechny tyto věci jsem náboţně přijal a všechny mám.

Pravda ovšem také je, ţe mi mŧj představený nedovolil, abych je ukazoval dříve, dokud se nezjistí, zda jsou pravé čili nic. Jeţto však tyto ostatky udělaly uţ několik zázrakŧ a protoţe jsme o tom dostali list od patriarchy, představený mi dal uţ povolení, abych je ukazoval.

Bojím se je však někomu svěřit, a proto je nosím s sebou.

Nosím, pravda, péro z křídla archanděla Gabriela v jedné škatulce a uhlí, na němţ byl pečen svatý Vavřinec, v druhé; jedna je však jako druhá, a tak se mi stává, ţe si je spletu. To se mi stalo také nyní; myslel jsem si, ţe beru škatulku s pérem, a zatím jsem vzal škatulku s uhlím.

Nezdá se mi však, ţe zde došlo k nějakému omylu, naopak, tuším v tom vŧli boţí. Ta mi ani také vtiskla škatulku s uhlím do rukou, neboť - právě si vzpomínám - za dva dny máme svátek svatého Vavřince.

Proto tedy patrně Bŧh chtěl, abych vám ukázal uhlí, na němţ byl opékán svatý Vavřinec, čímţ

se má roznítit ve vašich duších úcta k tomuto světci, a proto mi nedal vzíti s sebou péro, jak jsem zamýšlel, ale přiměl mě přinésti poţehnané uhlí, uhašené šťávou z tohoto svatého těla.

Nuţe, blahoslavené dítky, smekněte čepice a zboţně přistupte blíţe, abyste je viděly.

Jiţ napřed však vězte, ţe kaţdý, kdo je dotýkán tímto uhlím ve znamení kříţe, ani jednou za rok se nepopálil ohněm tak, aby ho to bolelo."

Domluvil, zazpíval chvalozpěv k svatému Vavřinci, otevřel skříňku a ukázal uhlí. Pošetilí lidé hleděli na ně s údivem a převelice zboţně se začali tlačit kolem frátera Cipolly, nabízeli mu hojnější dary neţ kdy jindy a kaţdý prosil, aby se ho uhlím dotkl.

Mnich Cipolla tedy vzal kus uhlí do ruky a začal dělat muţŧm i ţenám na bílé součásti oděvu tak velké kříţe, jaké se tam jen vešly, a tvrdil přitom, ţe uhlí ve škatulce neubude, ale bude ho opět tolik jako dřív - coţ prý se mu uţ několikrát stalo.

Tímto zpŧsobem, a ne bez velkého uţitku pro sebe, pokřiţoval všechny lidi v Certaldu a vysmál se obratným výmyslem těm, kteří se domnívali, ţe se vysmějí jemu, kdyţ mu vezmou péro a nahradí je uhlím. Ti pak, protoţe byli rovněţ na kázání a slyšeli, jaké kličky pouţil a jak se dlouhým povídáním dostal ze svízelného postavení, smáli se, div se jim sanice nevykloubily. A kdyţ všichni lidé odešli, přistoupili k němu, s nesmírnou veselostí mu pověděli, co provedli s jeho škatulkami, a ruče mu vrátili péro, jeţ příštím rokem poslouţilo fráterovi právě tak dobře jako tentokrát uhlí.

I tento příběh poskytl celé společnosti převelikou zábavu a potěšení a všichni se velice smáli fráteru Cipollovi, zejména jeho putování a ostatkŧm, jak těm, které spatřil, tak těm, které přivezl. A kdyţ královna seznala, ţe příběh je u konce a tím i její kralování, povstala, sňala korunu, se smíchem ji vloţila Dioneovi ha hlavu a pravila:

"Nadešel čas, Dioneo, abys také trochu poznal, jaké břímě je to, kdyţ máš ţeny vést a vládnout jim. Buď tedy králem a vládni tak dobře, abychom tě mohli nakonec za tvou vládu pochválit."

Dioneo přijal korunu a pravil s úsměvem:

"Dosti často jste uţ mohli vidět krále - včetně králŧ Šachových -, kteří byli mnohem cennější neţ já. Budete-li mě však poslouchat tak, jak se patří poslouchat opravdového krále, postarám se určitě o to, bez čeho ţádná slavnost není veselá. Nechme však uţ řečí - povládnu, jak dovedu."

Poté si dal podle zavedeného obyčeje zavolat správce, náleţitě mu přikázal, co má za jeho vladaření dělat, a pak řekl:

"Váţené paní, mluvilo se tu na rŧzný zpŧsob o lidské vynalézavosti a rozličných případech, a bylo toho řečeno tolik, ţe pochybuji, zda bych byl i po velikém pachtění přišel na to, o čem by se mělo vyprávět, kdyby sem nebyla zavítala paní Liciska, jeţ mi svými řečmi poskytla námět k zítřejšímu vyprávění. Jak jste slyšely, tvrdila, ţe ţádná její sousedka nešla za muţe jako panna, a dodala, ţe dobře ví, kolik všelijakých kouskŧ provedly ţeny manţelŧm. Ponechávám však stranou první část jako dětinskost a soudím, ţe druhá část bude pro rozhovor zábavnější; a jeţto má Liciska pravdu, chci, aby se zítra vyprávělo o taškařicích, jimiţ dílem z lásky, dílem pro svou záchranu obalamutily ţeny své manţely, ať uţ to ti chudáci zpozorovali nebo nezpozorovali."

Některým paním se zdálo, ţe není pro ně dosti vhodné, aby vyprávěly na tento námět příběhy, a prosily, aby byl stanovený námět změněn.

Král jim však odvětil:

"Paní, vím dobře, co jsem uloţil, právě tak jako vy, a to, co mi chcete dokazovat, nemŧţe mě od toho odvrátit, zvláště proto, ţe za dnešních časŧ je ţenám i muţŧm dovoleno vyprávět, co se jim líbí, jen kdyţ se vystříhají nečestných skutkŧ. Coţ nevíte, ţe následkem strašlivé rány, která nás stihla, soudcové opustili soudní dvory, zákony jak lidské, tak boţské mlčí a kaţdému je dopřána plná volnost, aby si mohl zachovat ţivot? Jestliţe se během vyprávění uvolní vaše počestnost, a to nikoli proto, abyste mohly neslušně jednat, nýbrţ proto, abyste pobavily sebe a druhé, nevidím v tom ţádný spravedlivý dŧvod, za který by vás mohl někdo v budoucnu kárat.

Mimoto se všechna společnost chovala od začátku do této chvíle převelice počestně, ať uţ se tu mluvilo o čemkoli, a proto se mi nezdá, ţe by se tu byl někdo poskvrnil nějakým činem, a věřím, ţe se jím s pomocí boţí nepotřísní. Kdo by také neznal vaši počestnost, kterou po mém soudu nemohou narušit ani rozmarné hovory, ale ani strach před smrtí?

Mám-li říci pravdu - je moţné, ţe kdyby se někdo dověděl, ţe jste se jednou vyhnuly vyprávění o těchto hloupostech, podezříval by vás, ţe jste se někdy v těchto věcech provinily, a proto ţe jste nechtěly o nich hovořit, nemluvě uţ o tom, ţe byste projevily pěknou úctu ke mně; já vás poslouchal všechny a teď, kdyţ jste mně zvolily králem, chcete mi vázat ruce a nechcete vyprávět o tom, co jsem vám přikázal. Nechtě tedy uţ té zaujatosti, která sluší spíše špatným duším neţ vašim, a přemýšlejte kaţdá, jak byste hezky vyprávěla."

Kdyţ paní vyslechly králova slova, pravily, ţe učiní, jak si přeje, aby však kaţdý měl volnost dělat do večeře, co je mu libo.

Slunce bylo ještě velmi vysoko, neboť vyprávění trvalo tentokrát krátce, a protoţe Dioneo s ostatními mladíky začali hrát dámu, zavolala Elisa ostatní paní stranou a pravila jim:

"Mám v úmyslu zavést vás do míst, která jsou dosti blízko tady odtud; říká se jim Panenské údolí a myslím, ţe ţádná z vás tam dosud nebyla. Nenašla se dosud vhodná chvíle, abych vás tam zavedla; dnes je však slunce ještě vysoko, a máte-li chuť tam jít, jsem přesvědčena ţe budete - aţ se tam octnete - převelice spokojeny, ţe jste tam šly."

Paní odvětily, ţe jsou připraveny vydat se tam, i zavolaly jednu ze svých sluţebných, a aniţ se slŧvkem zmínily mladíkŧm, vydaly se na cestu; kdyţ pak ušly něco přes míli cesty, dorazily do Panenského údolí. Vstoupily do něho velmi úzkou stezkou, po jejíţ jedné straně tekl

čisťounký potŧček; byl naň tak krásný a rozkošný pohled, zvláště v době velkého parna, jak si je jen moţno představit.

V údolí byla plošinka - jak mi potom jedna z paní vyprávěla - a ta byla tak kulatá, jako by ji někdo udělal podle kruţítka, ačkoli vypadala na dílo přírody, a nikoli lidské ruky. Měla v obvodu něco přes pŧl míle, kolem ní čněly nepříliš vysoké kopce a na kaţdém jejich vrcholku bylo vidět palác vystavěný jako hezký hrádek.

Stráně těchto kopečkŧ klesaly stupňovitě, jak to vídáme v divadlech, kde se odshora dolŧ

táhnou stupně, jeţ se v kruhu zuţují.

Pokud byly tyto svahy obráceny na stranu polední, byly plné vinic, oliv, mandlovníkŧ, třešní, fíkŧ a nejrŧznějších ovocných stromŧ, takţe ani píď pŧdy neleţela ladem. Ty svahy, na něţ

hleděl Velký vŧz, byly hustě zarostlé dubovými háji, jasany a jinými zelenajícími se stromy.

Na rovině pak nebylo víc místa neţ na stezce, po níţ paní přišly; rostlo tam mnoho jedlí, cypřišŧ, vavřínŧ i borovic, které byly tak pěkně promíchány a umístěny, jako by je byl sázel ten nejznamenitější umělec. Pod nimi bylo málo slunce nebo vŧbec ţádné, ač stálo vysoko, a jeho paprsky nepronikaly aţ k zemi, na níţ byl trávník z drobounké travičky, plný purpurových a jiných květin.

Nemenší potěšení krom toho všeho skýtal potŧček, jenţ se skoky řítil přes kamení z jednoho údolí, které leţelo mezi těmi kopci, a přitom bublal, coţ bylo rozkošné na poslech i na pohled, neboť voda stříkala vŧkol a podobala se z dálky rtuti, jeţ je v něčem stlačena a rozprskává se.

V místech, kde potŧček dorazil aţ k malé rovině, srovnal se do malého koryta, běţel jím zprudka aţ doprostřed roviny a tam tvořil malé jezírko, podobající se rybníčku, jaký si dělávají v zahradách zámoţní měšťané.

Toto jezírko nebylo hluboké - člověku v něm sahala voda po prsa -, a protoţe ve vodě nebylo ţádných přimísenin, bylo vidět aţ na jeho jasné dno, sloţené z malilinkých oblázkŧ, které by byl mohl někdo, kdo by neměl co na práci, počítat. Kdo se podíval do vody, neviděl však jenom dno, ale mnoho ryb, jeţ se tu proháněly sem a tam, coţ byla nejenom příjemná podívaná, ale i div. Břehy jezírka pak tvořila louka leţící vŧkol, jeţ přijímala z něho vodu a tím byla krásnější.

Voda, kterou nemohlo jezírko pojmout, vytékala do jiného koryta a běţela z údolíčka do níţe poloţených končin.

Sem tedy přišly mladé paní, a kdyţ se na vše vynadívaly a velmi vychválily toto místo, rozhodly se, ţe se vykoupají, neboť bylo parno a nemusely se obávat, ţe je někdo spatří v jezírku leţícím před nimi. Poručily sluţebné, aby počkala na stezce, po níţ sem přišly, a dávala pozor, kdyby někdo šel, svlékly se a všech sedm vstoupilo do jezírka, jeţ tajilo jejich bělostná těla nejinak, neţ by rudou rŧţi ukrylo tenké sklo. Kdyţ byly ve vodě, jaly se v ní prohánět, aniţ ji zakalily, sem a tam za rybami a chtěly je chytat rukama, protoţe ryby neměly kam uniknout.

Kdyţ se takto bavily a chytily něco ryb, prodlely ve vodě ještě nějakou chvíli, pak z ní vyšly, oblékly se, a jeţto uţ nebylo moţno vynachválit místo víc, neţ je vynachválily, vydaly se volným krokem domŧ - neboť se jim zdálo, ţe je jiţ načase vrátit se - a cestou si vyprávěly o

krásách tohoto zákoutí. Došly k paláci dost brzy a tam zastihly mladíky, kteří pořád ještě hráli, jako kdyţ je opouštěly.

Pampinea se usmála a řekla jim:

"Dnes jsme vás přece jenom oklamaly."

"A jak?" pravil Dioneo. "Začínáte dříve skutky neţ slovy?"

Pampinea odvětila:

"Ano, pane náš."

A zeširoka mu vyprávěla, odkud přicházejí, jak vypadá ono místo, jak je daleko a co tam dělaly.

Král, kdyţ uslyšel, jak je ono místo krásné, přikázal neprodleně přistrojit večeři. A kdyţ

všichni k velké spokojenosti povečeřeli, opustili všichni tři mladíci paní a se sluhy se vydali k onomu údolí; a protoţe zde nikdo z nich nikdy nebyl, vše si prohlédli a vychválili zákoutí jako nejhezčí místo na světě. Vykoupali se tu poté, opět se oblékli, a protoţe se příliš připozdívalo, vrátili se domŧ, kde nalezli paní, jeţ tančily kolo podle písně, kterou zpívala Fiammetta. Dali se tedy do tance rovněţ, a kdyţ kolo skončilo, jali se rozprávět o Panenském údolí a napovídali o něm mnoho chvály a mnoho hezkého.

Král si dal proto zavolat správce, přikázal mu, aby příštího jitra dal v Panenském údolí prostřít a dopravil tam nějaké lŧţko, kdyby se někomu chtělo spát nebo poleţet si o polednách. Kázal potom donést světla, víno a cukrovinky, a kdyţ se poněkud občerstvili, nařídil, aby se kaţdý věnoval tanci. Pamfilo začal na jeho přání tančit, král se obrátil k Elise a velmi laskavě jí řekl:

"Krásná dívko, tys mě dnes poctila věncem a já proto chci, abys dnešní večer zahájila písní; zapěj tu, která se ti líbí nejvíce."

Elisa mu odpověděla s úsměvem, ţe to ráda udělá, a něţným hlasem začala pět: Amore, uprchnu-li někdy z drápŧ tvých,

pak věřit mohu stěţí,

Ţe bys mne ještě někdy křivým spárem stih.

Já do válek tvých šla jsem velmi raně,

vidouc v nich vrchol příjemného míru,

a na zem sloţila jsem všechny zbraně,

jak ten, kdo v pokoj chová pevnou víru.

Ty do zad vpadl jsi mi, roven štíru,

zbraň připraven k řeţi,

tyrane zrádný, skutou z pařátŧ tvých zlých.

V okovy své pak vrhl jsi mne brzy

s tím, jenţ se zrodil pro mé umírání.

Nořím se do strastí a v hořké slzy

a ty mne drţíš moţná do skonání

a pak je kruté tvoje panování,

Ţe obměkčí je stěţí

vzdechy a nářek z prsou zemdlelých.

Mé všechny prosby s větrem odlétají,

Nikdo je neslyší a slyšet nechce,

ní strasti kaţdým mţikem narŧstají,

ţít zlé je, leč umřít nejde lehce.

Slituj se, pane, zříš, jak čelím křehce

poutŧm, jeţ na mně leţí,

a kdyţ já nemohu, ty aspoň zbav mne jich.

Nechceš-li učinit to, aspoň povol

pouto, jeţ s nadějí mou proplétá se,

ach, o to, pane, prosím, jen to dovol.

Mám ještě naději, ţe potom zase

já rozkvetla bych v bývalé své kráse,

ţal zmizel by a svěţí

květ rudý s bílým zdobil by mne v kadeřích.

Elisa s lítostivým povzdechem skončila píseň, ačkoli všichni se jí podivovali, nikdo nemohl uhodnout příčiny této písně. Ale král, jenţ byl v dobré náladě, dal zavolat Tindara, poručil mu, aby vytáhl dudy, a při jejich zvucích si pak všichni zatančili mnoho tancŧ. A kdyţ

uplynula velká část noci, velel král všem jít spát.

KONČÍ SE ŠESTÝ DEN

398

POČÍNÁ SE SEDMÝ DEN, BĚHEM NĚHOŢ SE POD VLADAŘENÍM DIONEA

VYPRÁVÍ O TAŠKAŘICÍCH, JIMIŢ DÍLEM Z LÁSKY, DÍLEM PRO SVOU

ZÁCHRANU OBALAMUTILY ŢENY SVÉ MANŢELY, AŤ UŢ TO TI CHUDÁCI

ZPOZOROVALI NEBO NEZPOZOROVALI

Všechny hvězdy uprchly z východních končin - kromě té, kterou nazýváme jitřenkou a která se ještě třpytila do bělavého svítání -, kdyţ správce povstal z loţe a odebral se s mnoţstvím zavazadel do Panenského údolí, aby zde připravil vše podle příkazŧ a nařízení, jeţ mu udělil jeho pán. Brzy po jeho odchodu si pospíšil se vstáváním i král, jejţ probudil lomoz zvířat a nakládajících lidí, a povstav z loţe, kázal probudit i paní a jinochy.

Všichni se pak vydali na cestu, ještě neţ se rozzářily sluneční paprsky, a kaţdému ze společnosti se zdálo, ţe zpěv slavíkŧ a jiného ptactva nebyl ještě nikdy tak veselý jako onoho rána. Provázeni tímto zpěvem, šli tak aţ do Panenského údolí, kde je uvítalo ještě více ptákŧ, a jim to připadalo, jako by se ptactvo nad jejich příchodem rozveselilo.

Procházeli se po okolí, vraceli se zhlédnout znovu to, co uţ viděli, a všechno se jim jevilo krásnější neţ předtím, neboť veškeré té kráse přála více denní hodina. A kdyţ pak přerušili pŧst dobrým vínem a cukrovinkami, jali se zpívat - aby nebyli předstiţeni zpěvem ptačím - a s nimi se dalo do zpěvu celé údolí, které opakovalo slova písní, jeţ pěli a jeţ všichni ptáci -

jako by nechtěli prohrát - doplňovali sladkými a novými melodiemi.

Kdyţ potom nastala hodina jídla a pod vavříny a jiné spanilé stromy u krásného jezírka byly postaveny stoly - jak se líbilo králi -, všichni usedli a jedli, pozorujíce ohromná hejna ryb plující v jezeře, coţ bylo podnětem i k rŧzným úvahám. Po zakončení oběda byly pak pokrmy a stoly opět odneseny a všichni se jali znovu zpívat a zpívali ještě veseleji neţ předtím.

Jeţto byla na několika místech v údolíčku přihotovena lŧţka, jeţ

rozšafný správce opatřil francouzskými baldachýny a zástěnami, které lŧţka zakrývaly, mohl s dovolením krále kaţdý, komu bylo libo, jít si pospat. A komu se spát nechtělo, mohl se dle své chuti oddávat jiným oblíbeným zábavám.

Leč kdyţ nadešla hodina, kdy všichni povstali a byl čas vrátit se zase k vyprávění, byly poblíţe místa, kde obědvali, rozestřeny v trávě koberce - jak si to přál král -, všichni se rozesadili opodál jezera a král přikázal Emilii, aby zahájila vyprávění.

Ta se usmála a zvesela začala.

PŘÍBĚH PRVNÍ

Gianni Lotteringhi slyší v noci ťukat na dveře. Probudí manţelku a ta mu namluví, ţe je to duch. Jdou je zaříkat modlitbou a klepání přestane.

Bylo by mi bývalo, pane mŧj, milejší, kdyby se vám bylo bývalo uráčilo, aby někdo jiný a nikoli já dal počátek k tak sličné látce, jako je ta, o níţ jest nám mluviti. Leč vám je libo,

abych šla příkladem napřed, a já tak ráda učiním. A vloţím, přemilé paní, všechen dŧvtip do toho, abych vám pověděla věci, jeţ vám v budoucnu mohou být k uţitku, neboť jsou-li ostatní jako já, jsme všechny bojácné, a nejvíce se bojíme strašidel (ačkoli ví Bŧh, ţe nevím, co to je, a ještě jsem se nesetkala s ţádnou, která by to věděla, a přece se jich všechny strachujeme) - a budete-li dobře sledovat mŧj příběh, mŧţete se naučit svaté a dobré modlitbě, jeţ je velmi zpŧsobilá zapudit strašidlo, kdyby přišlo i k vám.

Ţil kdysi ve Florencii v ulici svatého Pankráce soukeník, jemuţ bylo jméno Gianni Lotteringhi, muţ to zběhlý více ve svém řemesle neţ znalý jiných věcí. A přestoţe byl povaţován za prostoduchého, vedl mnohokrát zpěvácký kŧr v chrámu Santa Maria Novella, měl bdít nad školou pro tyto zpěváky a zastávat mnohé jiné úradky, na čemţ si zakládal víc neţ hodně.

Proto častokrát - neboť byl zámoţný - pořádal pěkné hostiny pro mnichy a mniši, kdyţ se jim podařilo vytáhnout z něho tu punčochu, tu kápi, tu škapulíř, učili ho za to pěkným modlitbám, dávali mu Otčenáš v lidové řeči, píseň svatého Alexia, nářek svatého Bernarda, chvalozpěv paní Matyldy a jiné ţvásty, jeţ on povaţoval za velmi vzácné a jeţ pro spásu své duše přepečlivě schraňoval.

Tento muţ tedy měl za manţelku tuze krásnou a milou ţenu, jeţ slula paní Tessa a byla dcerou Mannucia z Cuculie. Byla velmi moudrá a velmi obezřelá, a jeţto znala manţelovu prostodušnost a byla zamilována do Federiga di Neri Pegolotti, jenţ byl spanilý a bystrý mladík a rovněţ ji miloval, vzkázala mu po sluţebné, aby si s ní přišel popovídat na jedno tuze pěkné místo, jeţ měl řečený Gianni v Cameratě, kde dlívala po celé léto a kam Gianni občas přicházíval pojíst, vyspat se a odkud se pak nazítří vracel do krámu nebo k těm svým kŧrovým zpěvákŧm.

Federigo, jenţ po tom nezměrně touţil, vyuţil onoho dne okamţiku, který byl určen k hodině nešpor, odebral se k ní, a protoţe toho večera Gianni nepřišel, Federigo tu s náramným pohodlím a libostí povečeřel a přenocoval s paní, jeţ ho ve svém náručí naučila za noc dobrých šest chvalozpěvŧ svého manţela.

Nezamýšlela však učinit tuto první noc nocí poslední, rovněţ tak Federigo, ale protoţe se vţdy nehodilo posílat pro něho sluţebnou, dohodli se na takovém pořádku: Kaţdého dne, aţ

Federigo pŧjde do města nebo se bude vracet do své vsi, jeţ leţela o něco výše neţ Camerata, nechť se podívá na vinici, která jest u domu; uzří-li oslí lebku na tyči obrácenu k Florencii, jest moţno a s vyloučením jakéhokoliv omylu přijít na besedu. Kdyby nebyly dveře otevřeny, nechť třikrát tiše zaťuká, ona ţe mu otevře; uzří-li však oslí lebku obrácenu tlamou k Fiesole, nechť nechodí, protoţe přišel Gianni.

I jednali tedy podle tohoto zpŧsobu a mnohokrát spolu pobyli.

Leč jednou, kdyţ měl Federigo opět večeřet s paní Tessou a ona uţ dala upéci dva tučné kapouny, stalo se, ţe Gianni neočekávaně přišel na samou noc. To paní náramně zarmoutilo, i povečeřeli on i ona něco nasoleného masa, jeţ dala paní připravit zvlášť - a kapouny, mnoho čerstvých vajec a baňku vína poslala v bílém ubrousku po sluţebné do zahrady, kam bylo moţno vejít, aniţ se muselo jít domem, a kde paní Tessa s Federigem občas večeřívali. A nakázala paní Tessa sluţebné, aby tyto věci poloţila u broskvoně, jeţ stále na kraji malé loučky.

Měla však takovou zlost, ţe zapomněla sluţce říci, aby vyčkala, aţ Federigo přijde, a řekla mu, ţe je tu Gianni a ţe si má vzíti ty věci v zahradě. Tak se stalo, ţe nedlouho poté, co se Gianni a paní, jakoţ i sluţka uloţili k spánku, přišel Federigo a tichounce zaklepal na dveře, jeţ byly blízko světnice, takţe Gianni to okamţitě uslyšel a právě tak paní; ta však, aby Gianni nepojal nějaké podezření, předstírala, ţe spí.

Federigo chvíli posečkal a pak zaťukal podruhé, nad čímţ se Gianni tuze podivil, štípl trochu choť a řekl:

"Tesso, slyšíš to také? Zdá se, ţe někdo klepe na dveře."

Paní, jeţ to slyšela lépe neţ on, dělala, jako by se právě probudila, a řekla:

"Co to povídáš?"

"Říkám," pravil Gianni, "ţe se mi zdá, jako by někdo klepal na dveře."

"Ţe někdo klepal?" pravila paní. "Ach ouvej, milý Gianni, ty nevíš, co by to mohlo být? To je duch! Já měla z něho v minulých nocích takový strach, jaký jsem dosud neměla z ničeho, a proto vţdycky, sotvaţe jsem ho zaslechla, schovala jsem hlavu a odváţila jsem se ji vystrčit, dokud nebylo světlo."

Tu pravil Gianni:

"Běţ, neměj strach, ţeno; je-li tomu tak, pomodlil jsem se, ještě neţ jsme šli spát, Te lucis a Intemerata a několik dobrých modliteb - i postel jsem kříţem kráţem poţehnal ve jménu Otce a Syna a Ducha svatého, takţe se nemusíme bát, ţe nám duch uškodí, ať má moc jakoukoli."

Paní - aby se na ni Federigo nerozzlobil či aby náhodou nepojal nějaké podezření - uváţila, ţe bude nejlépe, kdyţ vstane a dá mu na srozuměnou, ţe je tu Gianni; a řekla manţelovi:

"Dobře, ty ses pomodlil, ale já se nemohu cítit jista a v bezpečí, jestliţe ducha nebudeme zaříkávat, kdyţ uţ tu jsi."

Gianni pravil:

"A jak se takový duch zaříkává?"

"Zaříkávat - to já dovedu dobře," děla paní. "Kdyţ jsem si jednou šla do Fiesoly pro odpustky, spatřila mě jedna poustevnice - a Bŧh ti, Gianni, skrze mne říká, ţe to byla ta nejsvětější poustevnice; kdyţ viděla, ţe jsem celá ustrašená, naučila mě jedné svaté a účinné modlitbě a řekla mi, ţe ji sama mnohokrát vyzkoušela, neţ se stala poustevnicí, a ţe jí pokaţdé pomohla.

Ví Bŧh, ţe jsem se ji sama nikdy neodváţila vyzkoušet; nyní jsi tu však ty a já bych ráda, abychom šli ducha zaříkávat spolu."

Gianni pravil, ţe pŧjde velice rád, a tak vstali a potichoučku šli ke dveřím, za nimiţ stále ještě čekal Federigo, uţ pln podezření. Kdyţ pak došli aţ ke dveřím, pravila paní Giannimu:

"Aţ ti řeknu, tak si odplivneš."

"Dobrá," řekl Gianni.

A paní začala modlitbičku řkouc:

"Strašidlo, strašidlo, které se touláš po nocích a přišlo jsi k nám se zdviţeným ohonem, táhni se zdviţeným ohonem dál. Jdi na zahradu ke pni veliké broskvoně, tam soust je na sta tisíce a zlato od mé slepice. Přiloţ ústa k láhvi a dál jdi a nečiň nic zlého ani mně, ani mému Giannimu."

To řkouc, pravila svému choti:

"Plivej, Gianni," - načeţ si Gianni odplivl.

Federigo, jenţ stál venku a tohle všecko slyšel, byl rázem zbaven své ţárlivosti, nicméně mu při všem zklamání přišlo všechno tak k smíchu, ţe se nezdrţel a pravil tiše, kdyţ Gianni plival:

"Kéţ by sis jazyk zlomil!"

Paní po třikrát zaříkávala tímto zpŧsobem ducha a pak se vrátila s manţelem na lŧţko.

Federigo, jenţ čekal, ţe povečeří s ní, a proto nejedl, dobře porozuměl slovŧm modlitby; odebral se do zahrady, kde pod velikou broskvoní nalezl kapouny a víno a vejce, odnesl si to domŧ a s velikou chutí povečeřel.

Kdyţ se nato opět sešel s paní, oba se tomu zaříkávání dosyta zasmáli.

Je pravda, ţe někteří tvrdí, ţe paní sice obrátila oslí tlamu správně k Fiesole, ale šel prý kolem vinice nějaký dělník, udeřil do lebky holí, takţe se lebka několikrát otočila a zŧstala otočena směrem k Florencii, pročeţ Federigo soudil, ţe je volán, přišel a paní pak prováděla takovéto zaříkávání:

"Strašidlo, strašidlo, jinde si hledej bydlo, já oslí lebky neobrátila, to asi někoho jiného práce byla; ať ho Pánbŧh za to zkruší, já jsem tu teď s Giannim, na mou duši."

A Federigo prý pak odešel bez noclehu a bez večeře.

Jedna má sousedka - a je to velmi stará ţena - mi však řekla, ţe obé je pravda, ţe to slyšela jako děvče; to poslední se prý však nepřihodilo Giannimu Lotteringhimu, ale někomu jinému, jenţ slul Gianni di Nello, bydlel u brány svatého Petra a neměl o nic víc rozumu neţ Gianni Lotteringhi.

Pročeţ si, mé drahé paní, vyberte to, co se vám více zamlouvá, anebo - chcete-li - obě dvě.

Taková zaříkávání mají neobyčejnou moc v takových případech - jak jste pro obohacení zkušenosti slyšely: naučte se jim proto, mohou vám být někdy dobrá.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Peronella ukryje před chotěm, vracejícím se domŧ, svého milence do sudu, který její manţel právě prodal, a choti namluví, ţe uţ jej prodala komusi, kdo vlezl dovnitř, aby se přesvědčil,

zda je v pořádku. Kdyţ mladík vyleze ze sudu, dá jej manţelem vyčistit a pak si jej dopraví domŧ.

Vyprávění Emiliino bylo vyslechnuto za převelikého smíchu a modlitba byla pro svou výtečnost a svatost doporučena všem. Král pak, jeţto tím Emilia skončila své vyprávění, přikázal Filostratovi, aby pokračoval - a ten začal.

Mé nejdraţší paní, je tolik kouskŧ, jeţ vám tropí muţi a zvláště manţelové, ţe kdyţ se někdy přihodí, ţe některá paní ztropí něco svému choti, měly byste být nejenom spokojeny s tím, co se stalo, nýbrţ měly byste to všude roznášet, aby přišlo ve známost, ţe to, co umějí muţi, umějí ţeny také; to vám mŧţe být jenom ku prospěchu, neboť umí-li někdo něco, co umí i ten druhý, neopováţí se tak snadno sáhnout ke lsti.

Není tedy pochyby, ţe to, co si zde dnes na tento námět budeme vypravovat, bude manţelŧm

- aţ se to dovědí - převelikým dŧvodem k zadrţení šaleb, neboť poznají, ţe i vy byste je uměly podvádět, kdybyste chtěly. Mám tudíţ v úmyslu povědět vám, co provedla takřka v okamţiku jedna mladičká paní - ač nízkého pŧvodu - svému manţelovi, aby se zachránila.

Není tomu ještě tak dávno, co si jeden chuďas v Neapoli vzal za ţenu krásnou a veselou dívku, jeţ se jmenovala Peronella a s níţ si - on řemeslem zednickým, ona pak předením -

vydělával dosti potenku a ţil, jak to nejlépe šlo.

Jednoho dne se stalo, ţe tu Peronellu spatřil jakýsi švarný mladík, a protoţe se mu velmi líbila, zamiloval se do ní a ucházel se o ni tak a onak, aţ se s ním spřátelila. A aby mohli být pospolu, umluvili si takovýto pořádek: mladík bude stávat opodál domu, aby viděl manţela odcházet, aţ časně ráno vstane a pŧjde pracovat nebo práci hledat; a sotva odejde choť, ţe vejde do domu milenec, neboť ulice, jeţ se jmenuje Avorio, je velmi pustá. A tak to učinili mnohokrát.

Přihodilo se však jednoho rána, kdyţ ten dobrý člověk odešel a Giannello Strignario - jak se ten mladík jmenoval - vešel do domu a meškal s Peronellou, ţe se manţel vrátil znenadání domŧ,

ačkoli jindy býval z domu celý den, a vida, ţe jsou dveře zevnitř zavřené, zaklepal a po zaklepání začal hovořit sám se sebou:

"Ó Boţe, budiţ ti věčná chvála za to, ţe jsi mě aspoň potěšil dobrou a počestnou mladou ţenou, kdyţ uţ jsi mě stvořil chuďasem. Viz, jak si pospíšila zavřít se zevnitř, sotvaţe jsem odešel, aby nemohl vstoupit nikdo, kdo by ji mohl obtěţovat."

Peronella, slyšíc manţela, jejţ poznala podle zpŧsobu, jak zaklepal, pravila:

"Ouvej, mŧj Giannello, je se mnou konec, protoţe tohle je mŧj muţ. Ať ho Bŧh ztrestá za to, ţe se vrátil; já nevím, co to má znamenat, neboť v tuhle dobu se nikdy nevrací. Moţná ţe tě viděl, kdyţ jsi šel sem. Ale pro lásku boţí, aţ uţ je tomu jakkoli, vlez do bečky, kterou tadyhle vidíš, já pŧjdu otevřít a uvidíme, co poví k tomu, ţe se dnes ráno vrací tak brzy domŧ."

Giannello vlezl hbitě do sudu, Peronella šla ke dveřím otevřít manţelovi a podmračeně pravila:

"Co je to za novoty, ţe se dnes ráno vracíš tak brzy domŧ? Tak se mi začíná zdát, ţe se ti dnes nechce do práce, kdyţ tě vidím vracet se s nádobím v ruce. Z čehopak budeme ţít, kdyţ to takhle vedeš? Odkud vezmeme na chleba? Myslíš si, ţe strpím, abys mi zastavil suknici a jiné mé hadříky? Vţdyť celé dny a noci nedělám nic jiného, neţ ţe předu, aţ se mi prsty třepí, jen abychom měli aspoň tolik oleje, kolik ho vysvítíme v naší lucerně. Muţi, muţi, není jedné sousedky, která by se nad tím nepodivovala a neposmívala se, jak se musím pořád namáhat - a ty se mi vracíš domŧ a klátíš rukama, místo abys pracoval."

To řkouc, začala natahovat moldánky a spustila znovu:

"Ouvej, běda, jak já jsem nebohá, v jaké nešťastné hodiny jsem se to narodila, k jakému bídnému konci jsem to dopracovala! Mohla jsem mít takového hodného mládence a já ho nechtěla jen proto, aby přišel takovýhle, který ani neví, koho si to přivedl do domu. Jiné mají zlaté časy se svými milenci a není jediné, která by neměla dva či tři. Kaţdá si uţívá, muţi pověsí na nos, co chce, a já nebohá, protoţe jsem hodná a o takovéhle věci se nestarám, jsem na tom zle a nic se mi nedaří. Já nevím, proč si také nenajdu nějakého milence, jako to dělají ty druhé. Vezmi rozum do hrsti, manţeli: kdybych chtěla jednat špatně, našla bych si snadno někoho, protoţe je dost hezkých, kteří mě mají rádi a stojí o mne a vzkazují mi, mnoho peněz mi uţ nabízeli nebo šaty či šperky, kdybych prý chtěla, jenţe já bych to nepřenesla přes srdce, protoţe nejsem na takovéhle věci vychovaná. A ty se mi teď vrátíš domŧ, kdyţ máš pracovat!"

"Ach ţeno," pravil manţel, "nebuď proboha z toho zkormoucená; věz, ţe vím, jaká jsi, zrovna dnes ráno jsem to zase částečně uzřel. Je pravda, ţe jsem šel do práce, ale je vidět, ţe ani ty jsi nevěděla, zrovna tak jako já, ţe dnes je svátek svatého Galeona a ţe se nepracuje: proto jsem se vrátil domŧ v tuhle hodinu. Nicméně myslel jsem dopředu a nalezl jsem zpŧsob, jak si opatříme chleba víc neţ na měsíc, jeţto jsem tadyhle tomu, co přichází se mnou, prodal za pět florentských zlaťákŧ sud, který nám v domě překáţí, jak sama víš."

Tu pravila Peronella:

"A právě tohle mě rmoutí. Ty jsi muţský, přijdeš tam i onam, měl bys vědět, co se kde děje, a přece jsi prodal sud za pět zlaťákŧ, zatímco já, ţena, která byla nejdál sotva za dveřmi, kdyţ

jsem viděla, jak je nám sud na obtíţ, prodala jsem jej za sedm zlaťákŧ jednomu dobrému člověku, jenţ právě kdyţ jsi přišel, vlezl dovnitř, aby se podíval, zda je sud v dobrém stavu."

Kdyţ tohle manţel uslyšel, byl více neţ spokojen a řekl tomu, jenţ si přišel pro sud:

"Dobrý muţi, odejdi s bohem. Jak jsi slyšel, ţena uţ prodala sud, za který ty jsi mi nedával víc neţ pět, za sedm zlaťákŧ."

Dobrý muţ řekl: "Tak vám Bŧh poţehnej!" - a odešel.

I děla Peronella manţelovi:

"Kdyţ uţ jsi tu, jdi za ním a domluv s ním naši záleţitost."

Sotvaţe slova Peronelly zaslechl Giannello, jenţ napínal uši, aby zjistil, zda má z něčeho mít strach či hledat vyváznutí, spěšně vyskočil ze sudu, a jako by byl nic neslyšel o příchodu manţelově, jal se volat:

"Kdepak jsi, dobrá paní?"

Manţel, jenţ uţ byl nablízku, pravil:

"Tady jsem, co si přeješ?"

"Kdo jsi?" řekl mu Giannello. "Chci mluvit s paní, s kterou jsem uzavřel koupi tohoto sudu."

Dobrý muţ mu odpověděl:

"Jen to dojednejte se mnou, já jsem její manţel."

Tu Giannello řekl:

"Sud se mi zdá dost dobrý, ale mám dojem, ţe jste v něm měli nějakou sedlinu, protoţe je celý zamazaný čímsi suchým, co jsem nemohl ani nehty odstranit; nevezmu si jej proto dřív, dokud neuvidím, ţe je čistý."

"Ne, ne," pravila Peronella, "pro tohle z koupě nesejde, manţel sud vyčistí."

A choť hned na to:

"Ano, stane se."

I donesl si nářadí, svlékl kabát, dal si zapálit světlo a podat škrabátko, vlezl do sudu a jal se jej čistit. Peronella pak - jako by chtěla dohlédnout, jak pracuje - vsunula do sudu, jenţ nebyl příliš veliký, hlavu a jednu ruku aţ po paţdí a začala muţi přikazovat:

"Tadyhle škrábej, a tadyhle, a tamhle taky!" - jakoţ: "Podívej se, tadyhle zbyl ještě kousíček!"

A jak tak stála a poučovala a napomínala manţela, Giannello, jenţ onoho rána pro příchod manţela neukojil své touhy, postřehl, ţe nemŧţe jednat tak, jak by chtěl, pročeţ se rozhodl ukojit je, jak to pŧjde. I přitiskl se k ní, jeţto vyplňovala celý otvor sudu, a po zpŧsobu bezuzdných a láskou rozpálených hřebcŧ, kteří na širých pastvinách útočí na partské klisny, ukojil svou mladistvou touhu, která dosáhla naplnění v téţe chvíli, co byl i sud doškrabán.

Poté odstoupil, a kdyţ Peronella vytáhla ze sudu hlavu, vylezl z něho její manţel.

Tu Peronella pravila Giannellovi:

"Nyní si vezmi světlo ty, dobrý muţi, a podívej se sám, zda je sud čistý, jak sis představoval."

Giannello se podíval dovnitř, odpověděl, ţe sud je v pořádku a ţe je spokojen. Pak zaplatil sedm zlaťákŧ a dal si sud odnésti domŧ.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Mnich Rinaldo leţí s kmotrou; kdyţ je ve světnici překvapí manţel, oba mu namluví, ţe fráter zaříkával synáčkovi červíky.

Filostrato nedovedl mluvit o klisnách partských tak nejasně, aby se tomu chápavé paní nezasmály, tváříce se přitom, jako by se smály něčemu jinému. Protoţe však král seznal, ţe příběh je u konce, přikázal vyprávět Elise. Ta pohotově uposlechla a začala.

Líbezné paní, ono Emiliino zaříkávání ducha mi připomnělo příběh o jiném zaklínání, jenţ

sice není tak pěkný jako onen, ale protoţe mě právě nenapadá jiný, jenţ by odpovídal našemu námětu, budu vám jej vyprávět.

Vězte tedy, ţe v Sieně ţil kdysi mladík jménem Rinaldo, dosti sličný a ze ctihodné rodiny, jenţ byl aţ po uši zamilován do své sousedky, velmi krásné to paní a choti jakéhosi bohatého muţe; doufal stále, ţe by od ní dosáhl všeho, po čem touţil, kdyby se mu podařilo promluvit s ní tak, aby to nevzbudilo podezření, ale jeţto neviděl jiného východiska a jeţto paní byla těhotná, usmyslil si, ţe pŧjde za kmotra: spřátelil se s jejím chotěm, pověděl mu to zpŧsobem, který se mu zdál nejslušnější, a věc byla hotova.

Kdyţ se tedy Rinaldo stal kmotrem paní Aneţky a měl teď občas lepší záminku pohovořit s ní, dodal si odvahy zpravit ji několika slovy o svém záměru, jejţ ona uţ dávno seznala z výrazu jeho očí - leč pramálo mu to prospělo, i kdyţ jí nebylo nijak nelibé to, co vyslechla.

Zanedlouho nato se však stalo - ať uţ byla příčina toho jakákoli -, ţe se Rinaldo stal řeholníkem, a třebas mu tu pšenice příliš nekvetla, v řádu setrval. A ačkoli v té době, co se stal mnichem, odloţil trochu stranou lásku, kterou choval ke své kmotře, jakoţ i některé jiné marnivosti, stalo se přece jen časem, ţe si oblíbil oblékat krásná roucha a objevoval se v nich

- aniţ ovšem odloţil kutnu -, být ve všem uhlazený a švarný, skládat kancóny, sonety a balaty a zpívat a provádět mnoho jiných podobných věcí.

Proč to však říkám o našem mnichu Rinaldovi, o němţ je řeč? Copak jsou nějací, kteří si takhle nepočínají? Ach, jaká to hanba zkaţeného světa! Oni se nestydí, ţe se objevují na veřejnosti tuční, v obličeji zarudlí, v oblékání a v jiných věcech změkčilí; a chodí ne jako holoubci, nýbrţ jako nadutí kohouti se vztyčeným hřebínkem: a co hŧř (nechme stranou, ţe mají cely plné lahviček s lektvary a mastmi, plné krabic s rŧznými sladkostmi, baněk a kelímkŧ se šťávami a oleji, dţbánŧ malvazu, řeckého vína a jiných převzácných vín, takţe těm, kteří to vidí, připadají nikoli jako cely mnichŧ, nýbrţ jako krámy voňavkám a lékárníkŧ), není jim hanba, kdyţ ostatní neznají a nevědí, ţe lidé jsou hubení a útlí a zpravidla nejzdravější po častých postech, skrovném a střídmém ţivobytí; a i kdyţ ochoří, nejsou nemocni dnou, jeţ se má léčit čistotou a vším, co patří k skromnému mnichovu ţivotu. A jsou té víry, ţe ostatní lidé nevědí, ţe se bledne a hubne nejenom z nuzného ţivota, ale i z dlouhého bdění, modlení a kázně a ţe ani svatý Dominik, ani svatý František nenosili čtyři kutny místo jedné, nýbrţ odívali se do jedné kutny z drsné vlny a přirozené barvy, a ne z barvených suken a jiných drahých látek, a to proto, aby se uchránili před zimou, a nikoli proto, aby se v rouchu ukazovali.

Všechny takové věci vidí Bŧh a měly by je vidět i prosté duše, které mnichy ţiví.

Nuţe, Rinaldo s tedy vrátil k bývalým choutkám a velmi často přicházel navštívit kmotru; a jeţto jeho drzost vzrostla, jal se na ni naléhat ještě víc neţ předtím, aby dosáhl toho, co od ní poţadoval.

Kdyţ jím byla ta dobrá ţena jednoho dne tak obléhána, ţe se cítila být pokoušena (a snad i proto, ţe jí fráter Rinaldo připadal krásnější neţ dřív), utekla se k tomu, co dělají všechny, kdyţ zamýšlejí připustit to, co je od nich ţádáno, a děla:

"Jakţe, bratře Rinaldo! Takto si počínají všichni mniši?"

Mnich Rinaldo jí odvětil:

"Má paní, jakmile stáhnu ze sebe tuto kutnu, abych se mohl volněji pohybovat, budu se vám jevit jako všichni ostatní muţi, a nikoli jako mnich."

Paní nastrojila ústa k úsměvu a pravila:

"Achich, běda, vţdyť jste mŧj kmotr! Jak bych to mohla udělat? To by bylo tuze zlé - a začala jsem téţ slýchat, ţe je to náramný hřích. Kdyby tomu tak nebylo, je jisté, ţe bych učinila to, co chcete."

Fráter Rinaldo jí na to řekl:

"Jste bláhová, jestliţe od toho upouštíte z této příčiny. Neříkám, ţe to není hřích, ale Bŧh odpouští ještě větší hříchy tomu, kdo se kaje. Řekněte mi však, kdo je více spřízněn s vaším synáčkem, já, jenţ jsem ho drţel při křtu, či váš manţel, jenţ ho zplodil?"

Paní odpověděla:

"Mŧj choť je s ním spřízněn víc."

"Máte pravdu," odpověděl mnich. "A lehává s vámi váš manţel?"

"Ovšemţe ano," odvětila paní.

"Nuţe," pravil řeholník, "a já, jenţ jsem méně spřízněn s vaším synkem neţ váš manţel, mohu proto s vámi leţet jako váš manţel."

Paní, jeţ neznala logiku a nepotřebovala dlouhého přemlouvání, tomu uvěřila, nebo se tvářila, jako by věřila, ţe mnich mluví pravdu - a odpověděla:

"Kdopak by dovedl odpovídat na vaši moudrou řeč!"

A neprodleně, bez zřetele na kmotrovství jala se jednat dle jeho libosti. Nezačali to také pro jedenkrát, ale pod rouškou kmotrovství - protoţe měli dosti času a podezření bylo malé -

pobyli pospolu potom ještě mnohokrát a mnohokrát.

Jednou se však přihodilo, ţe řeholník Rinaldo přišel do domu paní, a kdyţ tu nespatřil nikoho kromě sluţebné, jeţ byla dosti sličná

a roztomilá, poslal svého druha, aby ji šel na pŧdu naučit Otčenáš, a sám pak s paní, jeţ nesla dítě na ruce, vešel do loţnice, kde se uzavřeli a jali se bavit na pohovce stojící v místnosti.

A co tu takhle spolu prodlévali, stalo se, ţe se vrátil kmotr, a aniţ ho někdo zaslechl, došel aţ

ke dveřím světnice, zaklepal a zavolal na manţelku.

Kdyţ to paní Aneţka uslyšela, prohlásila:

"Je po mně, manţel je tu! Teď uvidí, jaká je vlastně příčina našeho přátelství."

I podotkl na to vysvlečený řeholník Rinaldo, to jest bez kutny, bez škapulíře a jen tak v košili:

"Pravdu díte. Kdybych byl aspoň oblečen, to uţ by se něco našlo, ale kdyţ otevřete a on mě tu najde takto, není ţádná výmluva nic platná."

Paní však pojednou přispěl na pomoc nápad, i řekla:

"Zatím se oblékejte, a aţ se obléknete, vezměte do náručí svého kmotřenečka a dobře poslouchejte, co budu choti říkat, abyste pak mluvil stejně jako já. A nechtě jednat mne."

Dobrý muţ pořád ještě klepal, kdyţ mu paní odpověděla:

"Uţ jdu."

A povstala a s milou tváří kráčela ke dveřím světnice; kdyţ otevřela, děla:

"Choti milý, musím ti povědět, ţe k nám přišel mnich Rinaldo, náš kmotr, a poslal nám ho sám Bŧh, protoţe kdyby ho nebylo, jistě bychom byli přišli o naše děťátko."

Kdyţ to kmotr kmotrácky uslyšel, byl celý bez sebe a děl:

"Coţe?"

"Manţeli mŧj," pokračovala paní, "právě před chvílí přišla na něho najednou taková slabost, ţe jsem myslela, ţe uţ je mrtev, a nebyla bych si věděla ani rady, ani pomoci, kdyby nebyl přišel náš kmotr, fráter Rinaldo, nevzal dítě do náručí a neřekl: ,Kmotro, má v sobě červíky, které se mu tlačí k srdci a náramně snadno by ho mohli připravit o ţivot; nemějte však strach, já odříkám zaříkání a všechny zahubím. Neţ odejdu, uzříte hošíka zdravého, jak jste ho ještě nikdy neviděla.' A protoţe tě tu bylo třeba, aby ses modlil jisté modlitbičky a sluţka tě nemohla najít, přikázal svému druhu, aby se pomodlil na nejvyšším místě našeho domu, a já s ním jsme vstoupili dovnitř. To proto, ţe nikdo jiný neţ matka dítěte nemohl při tom zaříkávání být, jelikoţ by nám překáţel; zamkli jsme se tedy z té příčiny a on má ještě dítě v náručí. Myslím si, ţe uţ čeká jen na to, ţe jeho druh odříká modlitbičky, ale ten uţ s nimi bude patrně u konce, protoţe hošík uţ zase přišel k sobě."

Kmotr kmotrácký tomu všemu uvěřil a láska k synovi ho zaujala tak, ţe mu ani na mysl nepřišlo, ţe by ho mohla manţelka vodit za nos - ba vzdychl zhluboka a řekl:

"Pŧjdu se na něho podívat."

Paní odvětila:

"Ještě nechoď, mohl bys pokazit, co uţ bylo uděláno; počkej zde, já se pŧjdu podívat, zda uţ

mŧţeš dovnitř, a zavolám tě."

Fráter Rinaldo, jenţ slyšel kaţdé slovo a uţ se pohodlně oblékl a vzal dítě do náručí, jakoţ

všecko připravil podle svého, zvolal:

"Kmotro, neslyším to tam za dveřmi kmotra?"

Kmotr kmotrácký odpověděl:

"Ano, dŧstojný pane."

"Nuţe," řekl fráter Rinaldo, "pojďte sem."

Kmotr vešel a tu mu fráter Rinaldo pravil:

"Povaţujte synka za uzdraveného skrze milost boţí, protoţe jednu chvíli jsem uţ myslil, ţe ho večer neuvidíte ţivého; postavíte proto voskovou figurku v jeho velikosti před sochou svatého Ambroţe, pro jehoţ zásluhy vám Bŧh poskytl tuto milost."

Kdyţ chlapec uzřel otce, rozběhl se k němu a vítal ho, jako to dělávají malé děti; kmotr pak vzal chlapce do náručí, zaslzel nejinak, neţ jako by dítě právě vytáhl z hrobu, a přitom dítě líbal a děkoval kmotru, ţe chlapce uzdravil.

Druh frátera Rinalda - jenţ naučil sluţebnou ne jednomu, ale moţná ţe víc neţ čtyřem Otčenášŧm a podaroval ji sáčkem z bílých nití, který mu věnovala nějaká oddaná jeptiška -

zaslechl ve světnici volat kmotráckého kmotra; i přiblíţil se pomaloučku, aby viděl a slyšel vše, co se tu dělo, a teprve kdyţ uzřel, ţe to všecko dobře dopadlo, vešel do světnice a pravil:

"Bratře Rinaldo, ty čtyři modlitbičky, jak jste mi kázal, jsem se všecky pomodlil."

Mnich Rinaldo pak mu děl:

"Bratře mŧj, máš dobrý dech, dobře ses činil. Pokud mne se tkne, já se pomodlil pouze dvě, neţ přišel kmotr, ale mým i tvým přičiněním se nad námi smiloval Bŧh a synáček je zdráv."

Kmotr dal přinést dobrá vína a lahŧdky a poctíval tím kmotra s jeho druhem, čehoţ měli zapotřebí jeden víc neţ druhý. Nato je doprovodil před dŧm a svěřil je Bohu - a bez meškání dal udělat voskovou figuru a nařídil ji postavit před sochu svatého Ambroţe - nikoli však toho milánského.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Tofano jedné noci zavře dveře manţelce, jeţ mešká venku a ta, kdyţ se po prosbách nemaţe dostat domŧ, předstírá, ţe skočila do studny, kam hodí balvan. Tofano vyjde z domu, běţí k studni, ţena zatím vklouzne do domu, zamkne zevnitř a spílá mu nejhorších jmen.

Kdyţ král postřehl, ţe Elisin příběh končí, obrátil se bez prŧtahŧ k Laurettě a dal jí najevo, ţe si přeje, aby vyprávěla nyní ona. Proto Lauretta neprodleně takto začala:

Ó lásko, jaké a jak veliké jsou tvé síly! Jaké jsou tvé prostředky a jaká jsou tvá opatření!

Který filozof, který umělec kdy mohl projevit takovou rozvahu, takovou obezřetnost a takové dŧkazy, jak to - dík tobě - okamţitě dovede ten, kdo sleduje tvŧj stín! Vskutku kaţdá věda v porovnání s tebou je pozadu, coţ jsme mohli dosti dobře seznat z kouskŧ, jeţ nám byly před chvílí ukázány. Já, milostivé paní, k nim připojím jeden, který ztropila jedna prostá ţena, a je takový, ţe myslím, ţe jí to nevnukl nikdo jiný neţ láska.

V Arezzu ţil kdysi boháč, který se jmenoval Tofano. Tomu byla dána za manţelku překrásná ţena, jeţ slula monna Ghita, a on na ni neprodleně začal ţárlit, aniţ věděla proč. Paní to postřehla, a jsouc tím rozhořčena, častokrát se poptávala po dŧvodu jeho nesmírné ţárlivosti; kdyţ pak jí choť neuměl naznačit ani jeden - kromě nějakých všeobecných a falešných příčin

-, napadlo paní, ţe ho nechá umřít na chorobu, které se tak bezdŧvodně bál.

Zpozorovala, ţe se jí chce zalíbit jakýsi mladík - podle jejího úsudku výborný -, i jala se s ním tajně dorozumívat, a kdyţ pak věci mezi nimi a jí tak pokročily, ţe nechybělo neţ proměnit slova ve skutek, začala paní přemýšlet, kudy na to. A protoţe uţ dávno seznala, ţe mezi manţelovy zlozvyky patří záliba v pití, začala mu pití nejenom doporučovat, ale zchytrale ho k tomu ještě vybízela. Navykla ho tak pít, ţe skoro pokaţdé, kdy se jí zachtělo, manţel pil, aţ

se opil, a ona - kdyţ viděla, ţe je hodně zpitý, ho uloţila ke spánku. Tak se setkala se svým milencem poprvé, v čemţ později bezpečně pokračovala.

Spoléhala se na manţelovo opilství tak, ţe se nejenom odvaţovala přivést si milence do domu, ale častokrát meškala i větší část noci v jeho domě, který byl nehrubě daleko odtud.

Kdyţ si tedy zamilovaná paní vedla tímto zpŧsobem, došlo

jednou k tomu, ţe nebohý manţel zpozoroval, ţe choť pobízející ho, aby pil, sama nikdy nepije, coţ v něm vzbudilo podezření, ţe tu není vše, jak by mělo být, to jest ţe ho choť opíjí proto, aby si mohla dělat, co je jí libo, kdyţ on usne. I zachtělo se mu přesvědčit se, zda je tomuto takto, a jednoho večera se jal řečí i chováním předstírat, ţe je opilý víc neţ kdy jindy; paní tomu uvěřila, a usoudivši, ţe choť uţ více nepotřebuje, uloţila ho okamţitě ke spánku.

To udělala, vyšla z domu, jak to obvykle dělala, a šla do domu svého milence, kde pobyla aţ

do pŧlnoci. Jakmile Tofano zjistil, ţe je ţena pryč, vstal, šel k vratŧm, zavřel je zevnitř a postavil se k oknu, aby viděl, aţ se bude ţena vracet, a mohl jí dát na srozuměnou, ţe ví o jejích záletech; a tak tam čekal, aţ se ţena vrátila. Ta ovšem, kdyţ přišla k domu a zjistila zvenčí, ţe je zavřeno, byla zoufalá a pokoušela se otevřít násilím.

Tofano nějakou chvíli čekal a potom řekl:

"Paní, namáháš se nadarmo, protoţe sem dovnitř uţ se nikdy nemŧţeš vrátit. Jdi, vrať se tam, kde jsi aţ dosud byla, a buď jista, ţe sem nevstoupíš dříve, dokud ti v přítomnosti tvých příbuzných a sousedŧ neprokáţi onu čest, jaká ti náleţí."

Paní ho začala prosit, aby jí pro lásku boţí ráčil otevřít, jeţto nepřichází odtud, odkud on se domnívá, neboť prý byla na procházce s jednou sousedkou, jelikoţ noci jsou dlouhé a ona nemŧţe pořád jen spát nebo potloukal se sama po domě.

Prosby jí však nebyly nic platné, poněvadţ se ten hlupák rozhodl, ţe se o její hanbě, o níţ

nikdo neměl potuchy, musí dovědět všichni aretinští občané."

Paní nahlédla, ţe prosbami nic nezmŧţe, i uchýlila se k výhrŧţkám a pravila:

"Jestli mi neotevřeš, udělám z tebe nejnešťastnějšího člověka pod sluncem."

Tofano jí na to odvětil:

"A copak bys mi mohla udělat?"

Paní, jejíţ dŧvtip zbystřila svými radami láska, odpověděla:

"Neţ bych strpěla hanbu, kterou mi chceš neprávem připravit, skočím tuhle do studny, co je nedaleko, a aţ mě tam najdou mrtvou, nikdo ti neuvěří, ţe jsi mě tam v opilosti nehodil ty; budeš potom muset prchnout, přijdeš o vše, co máš, a budeš muset ţít ve vyhnanství nebo ti utnou hlavu jakoţto mému vrahu, kterým se skutečně staneš!"

Tato slova však nikterak neodvrátila Tofana od jeho bláznivého nápadu, a proto paní pravila:

"Nuţe, nemohu uţ to tvé ukrutenství déle snášet. Bŧh ti odpusť. Odnes jen mou přeslici, kterou tady zanechávám."

To řekla, a protoţe byla noc tak temná, ţe by byl na ulici jeden druhého nepoznal, odebrala se k studni, vzala kámen, který tam leţel, vykřikla: "Bŧh mi odpusť!" - a hodila kámen do studny.

Jak kámen dopadl do vody, zaznělo velké ţbluňknutí a Tofano, jenţ je zaslechl, byl skálopevně přesvědčen, ţe se jeho choť vrhla do studny: popadl proto vědro s provazem, rychle vyběhl z domu a utíkal k studni ţeně na pomoc.

Jedva ho paní - neboť se ukryla u vrat - uviděla běţet k studni, vklouzla do domu, zavřela za sebou, odebrala se k oknu a pravila:

"Jestliţe chcete ředit víno vodou, nedělejte to v noci."

Tofano, slyše tato slova, seznal, ţe byl napálen, a vrátil se k vratŧm, a protoţe nemohl dovnitř, ţádal, aby mu ţena otevřela.

Paní však přestala mluvit tiše, jak aţ dosud mluvila, a jala se vykřikovat:

"Při víře Kristově, ty ohavný opilče, dnes v noci se sem nedostaneš; mám uţ dost těch tvých návykŧ a patří se, abych konečně ukázala kaţdému, co jsi zač a kdy se vracíš domŧ."

Tofano se rozběsnil, začal jí také spílat a povykoval, aţ sousedé zaslechli rámus, vstali a běţeli - muţi i ţeny - k oknŧm, tíţíce se, co se děje. Paní plačky spustila:

"Tady ten zlý člověk mi v noci chodí domŧ opilý nebo vyspává po krčmách a potom se takhle vrací domŧ. Dlouho jsem to snášela, ale nikam to nevedlo; teď však uţ to déle trpět nemohu, a proto jsem se rozhodla, ţe mu udělám tu hanbu, ţe mu zavřu dŧm, abych viděla, zda se polepší."

Hlupák Tofano zase dole vyprávěl, jak se vše událo, a tuze vyhroţoval.

Pravila paní sousedŧm:

"Nu tak se podívejte, jaký je to člověk. Co byste tomu řekli, kdybych já byla na ulici, jako je on, a on byl doma, jako jsem já? Na mou věru pochybuji, ţe byste uvěřili, ţe mluvím pravdu.

Podle toho mŧţete dobře seznat, při jakém je rozumu. On říká, ţe jsem udělala to, o čem já jsem přesvědčena, ţe to udělal právě on. "Věříte, ţe mě chtěl postrašit tím, ţe hodil nevímco do studny; ale kdyby Bŧh dal, aby tam on skočil doopravdy a utopil se, bylo by se víno, kterým se nezřízeně nalil, tuze dobře rozředilo."

Sousedé, muţi i ţeny, všichni začali Tofana kárat, dávat vinu jemu, spílat mu za to, co říkal o své manţelce, a zakrátko se nesl od souseda k sousedu takový křik, ţe dospěl aţ k příbuzným paniným.

Ti sem hned přišli, a kdyţ vyslechli od toho a od onoho souseda, oč jde, popadli Tofana a nandali mu jich tolik, ţe byl jako rozmlácený. Nato vešli do domu, vzali věci, jeţ patřily paní, a odešli s nimi i s paní do svého domova, přičemţ Tofanovi vyhroţovali, ţe pochodí ještě hŧře.

Kdyţ Tofano viděl, jak to špatně dopadlo a kam ho zavedla ţárlivost, svolal své přátele a poţádal je, aby mu byli prostředníky, protoţe za své jmění vděčil ve všem ţeně. Kdyţ posléze dosáhl toho, ţe se jeho choť v míru a pokoji vrátila do jeho domu, slíbil jí, ţe uţ nikdy nebude ţárlit, a mimoto jí dovolil, aby ve všem jednala podle své libosti, ale tak, aby to on neviděl.

A tak ten hloupý výr utrpěl škodu a ještě udělal smír. Nechť ţije láska a zhyne starost a všechny trampoty!

PŘÍBĚH PÁTÝ

Jeden ţárlivec se přestrojí za kněze a zpovídá svou choť, jeţ mu prozradí, ţe miluje jednoho kněze; zatímco pak ţárlivec tajně hlídá u vrat, paní pustí k sobě milence střechou a prodlévá s ním.

Kdyţ Lauretta ukončila své vyprávění a kdyţ kaţdý pochválil paní, ţe učinila dobře a jak náleţelo tomu ohavníku, král, aby nemařil čas, obrátil se Fiammettě a vesele na ni vloţil úkol vyprávět, pročeţ Fiammetta takto začala:

Veleurozené paní, předchozí příběh mě nutí vyprávět rovněţ o jednom ţárlivci, neboť mám za to, ţe to, co se muţŧm přihází od manţelek, zvláště kdyţ na ně začnou ţárlit bez příčiny, děje se jim po právu. Ba soudím, ţe kdyby tvŧrci zákonŧ brali ohled na všechny okolnosti, nemohli by za tohle ţenám ukládat jiný trest neţ ten, který ukládají člověku, jenţ v obraně někoho urazí; vţdyť ţárlivci přece ukládají o ţivot mladým paním a velmi pilně usilují o jejich smrt!

Paní jsou po celý týden zavřeny, pečují o potřeby rodinné a domácí a jako kaţdý si přejí mít ve sváteční den nějaké to potěšení, trochu klidu a moţnost zábavy, jak to dělají rolníci, městští řemeslníci i dvorští úředníci, jak to činí Bŧh, jenţ si sedmého dne po vší námaze odpočinul, a jak tomu chtějí svaté i světské zákony, které - majíce na zřeteli úctu k Bohu i obecné blaho kaţdého - odlišují dny práce od dnŧ odpočinku.

S tím však ani zanic nesouhlasí ţárlivci, ba dokonce ve dnech, kdyţ se ostatní ţeny veselí, drţí své manţelky ještě víc zavřené a zamčené a činí je ještě uboţejšími a nešťastnějšími.

Jak a kolik zkusí tyto uboţačky, vědí jenom ty, které toho okusily. Vyvozuji z toho tudíţ, ţe to, co ţena tropí manţelovi bezdŧvodně ţárlícímu, nemělo by se rozhodně odsuzovat, ale schvalovat.

V Ariminu tedy ţil jeden kupec, dosti bohatý na statky a peníze, jenţ měl za manţelku překrásnou paní, na niţ nadmíru ţárlil; jediným dŧvodem mu k tomu ovšem nebylo nic jiného neţ to, ţe ji velice miloval a měl ji za krásnou. A ačkoli věděl, ţe ona se mu ve všem snaţí zalíbit, přece jen usuzoval, ţe ji kaţdý miluje, ţe ona se zdá všem krásná, ba ţe se snaţí zalíbit všem tak jako jemu - coţ byl zajisté dŧvod hodný špatného člověka s mdlým úsudkem.

Proto ji ve své ţárlivosti hlídal a drţel ji tak zkrátka, ţe s takovou péčí snad nehlídají ţalářníci ani k smrti odsouzeného.

Paní nejenţe nemohla chodit na svatby či na slavnosti či do kostela či vytáhnout paty z domu za nějakým jiným účelem, ale neodvaţovala se ani přistoupit k oknu nebo vyhlédnout ven; její ţivot byl proto velmi nešťastný a paní snášela tato muka tím netrpělivěji, čím méně se cítila vinna.

Vidouc tedy, ţe jí manţel právem ubliţuje, rozhodla se, ţe si pro útěchu najde zpŧsob (bude-li jej moţno nalézti), jak dělat to, zač by ji potom mohl manţel právem stíhat tak, jak ji stíhal. A protoţe nemohla prodlévat u okna a neměla tak moţnost najít uspokojení v lásce k někomu, kdo by šel jejich ulicí a zaujal ji, a protoţe věděla, ţe v sousedním domě hned vedle jejího bydlí hezký a milý mladík, vzala si do hlavy, ţe bude hledat ve zdi dělící její dŧm od sousedova nějakou škvíru, a najde-li ji, ţe jí bude tak dlouho pokukovat, aţ uvidí mladíka, aţ

s ním bude moci mluvit, přičemţ mu dá svou lásku, bude-li ji on chtít přijmout; a naskytne-li se pak moţnost, ţe se s mladíkem setká a tak přečká svŧj bědný ţivot do té doby, neţ ta ďábelská ţárlivost manţela přejde.

A uţ chodí sem a tam, kdyţ manţel není doma, prohlíţí zeď a náhoda jí přeje, ţe v dosti odlehlé části domu uvidí ve zdi otevřenou trhlinu.

Hned se jí dívala, a třebaţe bylo dosti těţko rozeznat, co je na druhé straně, přece jen seznala, ţe škvíra vede do nějaké světnice, a řekla si: - Kdyby to byla světnice Filippa (to jest jejího mladého

souseda), bylo by vše uţ napŧl hotovo. - I nakázala své sluţce, jeţ s ní cítila, aby po tom pátrala, a shledala, ţe v té místnosti spává Filippo, a to zcela sám.

Chodila tedy často ke škvíře, kdyţ tušila, ţe je mladík na druhé straně, házela tudy kamínky a třísky, aţ dosáhla toho, ţe mladík přišel blíţe podívat se, co to je; a tu paní tiše zavolala.

Mladík poznal její hlas, odpověděl jí a ona - protoţe měla pokdy - otevřela mu v krátkosti celou svou duši. Mladík s tím byl tuze spokojen, postaral se, aby se na jeho straně škvíra zvětšila - ovšem jen tak, aby to někdo nezpozoroval -, a zde si pak častokrát povídali a podávali si ruce. Dále však nemohli pro notnou ţárlivcovu bdělost dospět.

Tu nadešly vánoční svátky a paní pravila manţelovi, ţe by ráda, nemá-li on proti tomu nic, zašla zrána na první svátek do kostela ke zpovědi a k přijímání, jako to činí jiní křesťané.

Tu jí ţárlivec řekl:

"Jaké hříchy jsi to spáchala, ţe se chceš zpovídat?"

Paní pravila:

"Coţ ty si myslíš, ţe jsem svatá, kdyţ mě drţíš zavřenou? Věz, ţe já mám hříchy tak jako ostatní lidé. Ale nic ti o tom nebudu povídat, protoţe nejsi kněz."

Tato slova vyvolala v ţárlivci podezření, i usmyslil si, ţe se doví, jakých hříchŧ se paní dopustila, a vymyslel si také zpŧsob, jakým to provede; řekl jí tedy, ţe proti tomu nic nenamítá, ale ţe paní musí jít do jejich kaple, protoţe on nechce, aby šla do nějakého jiného kostela, a ţe tam musí jít časně ráno, vyzpovídat se buď jejich kaplanu, anebo nějakému jinému knězi, jejţ jí kaplan určí, nikoli však jinému, a pak se bezodkladně vrátit domŧ.

Paní se zdálo, ţe tomu zpola porozuměla, ale neřekla nic neţ to, ţe učiní, jak si přeje on.

Kdyţ nadešlo ráno prvního svátku, paní vstala za svítání, ustrojila se a odešla do kostela, který jí určil manţel. Ţárlivec však rovněţ vstal a vydal se do téhoţ kostela, kam přišel dřív neţ ona; a maje s knězem domluveno, co chtěl udělat, oblékl si hbitě jedno kněţské roucho s velice úzkou kápí, jakou vídáme někdy na knězích, stáhl si ji trochu dopředu a usedl na kŧru.

Paní přišla do kostela a ptala se po knězi. Kněz přišel, vyslechl, ţe se paní chce zpovídat, řekl, ţe jí nemŧţe vyhovět, ale ţe jí pošle svého druha, načeţ pak odešel a poslal ţárlivce do zkázy.

Ten přišel velmi dŧstojně, ale ačkoli nebyl den ještě příliš jasný a ačkoli si stáhl kápi do očí, nemohl se tak zakrýt, aby ho paní okamţitě nepoznala.

Kdyţ ho uviděla, řekla si v duchu:

- Budiţ Bŧh veleben, ţe se ten ţárlivec přestrojil za kněze; nectíme ho však jednat a já se uţ

postarám, aby dostal, co mu patří. - Nato se zatvářila, jako by ho nepoznala, a usedla u jeho nohou.

Messer ţárlivec si dal několik kamínkŧ do úst, aby mu trochu vadily v řeči a aby ho manţelka podle ní nepoznala, a měl za to, ţe i jinak je tak zakuklen, ţe manţelka nikterak nemŧţeme poznat, kdo je.

Kdyţ pak došlo ke zpovědi, pověděla mu paní nejprve, jak je vdána, a poté mu mezi jiným řekla, ţe je zamilována do jednoho kněze, s kterým kaţdou noc lehává.

Jak to ţárlivec uslyšel, bylo mu, jako by ho nŧţ zasáhl do srdce, a kdyby ho nebyla ţárlivost štvala dovědět se ještě víc, byl by nechal zpověď zpovědí a byl by odešel. Drţel se tedy pevně a ptal se paní:

"Jak to? To s vámi nespí váš manţel?"

Paní odpověděla:

"Spí, pane."

"A jak tedy," pravil ţárlivec, "mŧţe s vámi leţet ještě kněz?"

"Pane," odpověděla paní, "nevím, jakého umění onen kněz pouţívá, ale v domě není tak zavřených dveří, které by se neotevřely, sotvaţe se jich dotkne. Povídal mi, ţe kdyţ přijde ke dveřím mé světnice, promluví - neţ otevře dveře - nějaká slova a ta zpŧsobí, ţe manţel okamţitě usne; kdyţ potom kněz sezná, ţe manţel spí, otevře dveře, vejde dovnitř, pobude se mnou - a nikdy mu to neselţe."

Tu pravil ţárlivec:

"Paní, to je přece ohavný skutek. Nesluší se, abyste v něm setrvávala."

Paní mu odvětila:

"Pane, myslím, ţe tohle nebudu moci učinit, protoţe ho příliš miluji."

"Pak vám tedy nemohu dát rozhřešení," pravil ţárlivec a paní mu odvětila:

"To mne tuze rmoutí. Nepřišla jsem však, abych vám tu povídala lţi. Kdybych věřila, ţe to svedu, řekla bych vám to rovnou."

Ţárlivec na to odpověděl:

"Je mi vás, paní, opravdu líto, protoţe vidím, ţe se tímto zpŧsobem připravíte o duši. Chci vám však pomoci, a proto se budu za vás usilovně modlit k Bohu zvláštní modlitby, jeţ vám snad pomohou. A pošlu k vám párkrát svého klerika, jemuţ povíte, zda vám modlitby pomohly nebo ne; a jestliţe vám pomohou, budeme v tom pokračovat."

Paní mu však řekla:

"Pane, tohle nedělejte, abyste mi někoho posílal do domu; kdyby se to dověděl mŧj manţel, který na mne ţárlí, za celý svět by mu nikdo nevyhnal z hlavy přesvědčení, ţe tam klerik jistě přišel za nějakým nekalým účelem, a já bych neměla celý rok pokoj."

Tu ţárlivec pravil:

"Paní, nebuďte na pochybách, neboť já všecko zařídím tak, ţe od něho neuslyšíte nikdy ani slŧvko."

"Troufáte-li si toho dosáhnout, nemám nic proti tomu," pravila paní. A kdyţ se vyzpovídala a dostala rozhřešení, vstala a šla na mši.

Ţárlivec jen supěl zlobou nad neštěstím, jeţ ho potkalo, i šel svléknout kněţské roucho a vrátil se domŧ s usilovným přáním najít zpŧsob, jak by chytil manţelku pohromadě s knězem a zahrál jednomu i druhému pěkný kousek.

Paní se vrátila z kostela a dobře poznala na manţelově tváři, ţe mu uchystala špatné svátky; leč on se snaţil, jak jen mohl, zakrýt, co ztropil a o čem podle jeho zdání ţena nevěděla. A v

duchu se rozhodl, ţe se ještě téţ noci postaví k vratŧm na ulici a počká si, zda přijde kněz; pravil proto paní:

"Musím dnes večer pojíst a přespat jinde, proto dobře zavři domovní vrata a dveře na schodech a u světnice, a aţ si ti uzdá, jdi spát."

Paní odvětila:

"Dobře, stane se."

A sotvaţe se jí naskytla vhodná chvíle, zašla ke škvíře a dala smluvené znamení; Filippo, jak je uslyšel, ihned přiběhl. Paní mu pověděla, co se ráno přihodilo a co jí muţ po obědě řekl, a potom pravila:

"Jsem jista, ţe nikam nepŧjde, ale ţe se postaví na stráţ u vrat; proto najdi zpŧsob, abys sem mohl přijít dnes v noci střechou a abychom mohli být spolu."

Mladík byl velmi spokojen s tím, co se stalo, a řekl:

"Paní, jen mě nechtě jednat."

Kdyţ nadešla noc, ţárlivec se tiše ukryl se svými zbraněmi v jedné přízemní místnosti, paní dala zavřít všechny východy a zvláště pak dveře na schodech, aby ţárlivec nemohl nahoru.

Kdyţ se jí zdálo, ţe nadešla příhodná chvíle, přišel za ní tuze obezřelou cestou mladík ze sousedství, paní se s ním odebrala na lŧţko a tam jeden

druhému dopřál rozkoše a zábavy. Poté se mladík vrátil domŧ, neboť uţ nadešel den.

Zkormoucený ţárlivec umírající hlady - ještě nevečeřel - stál skoro celou noc se svými zbraněmi u vrat a čekal, zda přijde kněz; teprve kdyţ se začalo dnít a on uţ nemohl odolat spánku, odebral se spát do přízemní místnosti.

Kolem deváté vstal, a protoţe vrata domu byla uţ otevřena, předstíral, ţe se vrací odněkud odjinud; vstoupil do svého bytu, posnídal a krátce nato poslal k paní hocha - jako by to byl onen klerik, kterého měl poslat kněz, jenţ ji zpovídal - a ten se měl paní otázat, zda přišel ten, o němţ ona ví.

Paní poznala velmi dobře posla, i odpověděla, ţe této noci nepřišel a ţe by jí sešel z mysli, kdyby se tak mělo dále dít, ačkoli by si nepřála, aby na něho zapomněla.

Co vám mám povídat? Ţárlivec postával po mnoho nocí u vrat, chtěje dopadnout kněze, a paní si ustavičně dopřávala s milencem hezkých chvil. Posléze uţ to ţárlivec nemohl vydrţet a se sveřepou tváří se optal ţeny, co říkala knězi onoho rána, kdyţ se zpovídala.

Ţena odpověděla, ţe mu to neřekne, protoţe to není počestná, ani slušná věc.

A tu jí řekl ţárlivec:

"Ničemná ţenštino, přesto vím, cos mu řekla. Nejdříve však musím vědět, kdo je ten kněz, do něhoţ ses tak zamilovala a který s tebou pomocí tvých kouzel spí; jinak ti podřeţu ţíly."

Paní pravila, ţe není pravda, ţe je zamilovaná do nějakého kněze.

"Jakţe," zvolal ţárlivec. "Copak jsi o tom nevypravovala knězi, jemuţ ses zpovídala?"

Paní odvětila:

"Ty víš slovo od slova, jako bys býval u toho. Nuţe ano, řekla jsem mu to."

"Pověz mi tedy," pravil ţárlivec, "kdo je ten kněz, a hned!"

Paní se začala usmívat a pravila:

"Činí mi velké potěšení, kdyţ vidím, jak prostá ţena vodí rozumného muţe tak, jako se vodí za rohy beran na poráţku. Ty ovšem nejsi rozumný a nebyls rozumný od té chvíle, kdy jsi dovolil zlému duchu - aniţ jsi věděl proč -, aby vstoupil do tvého nitra. Ţel, má sláva je menší, čím jsi ty přitroublejší a tupohlavější.

Myslíš si, manţeli mŧj, ţe jsem slepá na oči, jako jsi ty zaslepený ve své mysli? Jistě ne - a protoţe vidím, poznala jsem, jaký to byl kněz, jenţ mě zpovídal, a vím, ţe jsi to byl ty. Vzala jsem si proto do hlavy, ţe ti poskytnu, co jsi šel hledat, a také jsem to splnila.

Kdybys byl však tak rozumný, za jakého se máš, nebyl by ses pokoušel zvědět tímto zpŧsobem tajnosti své dobré ţeny a nebyl bys pojal plané podezření; byl bys pochopil, ţe to, z čeho se ti ta ţena zpovídala, je pravda a ţe v ničem nezhřešila.

Řekla jsem ti přece, ţe miluji kněze - a nebyls ty, který si nezaslouţíš, abych tě milovala tak, jak tě miluji, přestrojen za kněze? Řekla jsem ti, ţe ţádné dveře mého domu neobstály před ním zavřené, kdyţ chtěl se mnou leţet; a které dveře v tvém domě byly kdy zavřeny, kdyţ jsi ty mohl vstoupit všude, kde jsem byla já? Řekla jsem ti, ţe kněz se mnou spával kaţdou noc; a kdy jsi se mnou ty nespal? A kdyţ jsi ke mně poslal toho svého klerika, víš, ţe jsi předtím se mnou nebyl, a já ti tedy vzkázala, ţe kněz u mne nebyl. Který pošetilec kromě tebe by se nechal svou ţárlivostí tak zaslepit, ţe by neporozuměl těmto věcem? Bývals doma, stávals v noci na stráţi a myslel sis, ţes mi namluvil, ţe jsi odešel na večeři a nocleh jinam.

Přiznej chybu a buď muţem, jakýms býval, nedovol, aby si z tebe tropil šašky, kdo tě zná jako já, a zanech toho neustálého hlídání; neboť přísahám Bohu, ţe kdybych měla chuť nasadit ti parohy a tys měl sto očí místo dvou, troufala bych si chodit na zálety tak, ţe bys to ani nezpozoroval."

Zlovolný ţárlivec, jenţ měl za to, ţe velice dŧmyslně vypátral manţelčino tajemství, vyslechl tato slova a cítil se zahanben; neříkal proto nic a povaţoval od té chvíle ţenu za velmi hodnou a dobrou. Kdyţ ji nepotřeboval, vězel v ţárlivosti aţ po uši, nyní však, zrovna kdyţ by se mu byla hodila, ţárlivost odloţil.

Chytrá paní, majíc takřka úplnou volnost ke svým choutkám, nechtěla však uţ potom, aby její milenec chodil po střeše, jako chodí kočky, ale dveřmi; a protoţe jednala opatrně, častokrát si s ním dopřála hezkých chvilek a veselého ţivobytí.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Paní Isabellu, meškající s Leonettem, navštívil messer Lambertuccio, který ji miluje; kdyţ se pak vrátí manţel, pošle paní Isabella Lambertuccia s dýkou před dŧm a manţel doprovodí Leonetta domŧ.

Příběh Fiammettin se všem báječně líbil a kaţdý tvrdil, ţe to paní provedla znamenitě a tak, jak si to ten nelida zasluhoval; kdyţ však byl příběh u konce, král přikázal, aby pokračovala Pampinea, a ta začala:

Mnozí lidé jsou tak prostoduší, ţe říkají, ţe láska připravuje o rozum a ţe zamilovaný přestává mít všech pět pohromadě. Ten názor mi připadá pošetilý a uţ to, co zde bylo řečeno, mi dává dostatečně za pravdu. Zamýšlím to však dokázat ještě i já.

V našem městě na všechno bohatém ţila mladá, ušlechtilá a velmi krásná paní, jeţ byla manţelkou jednoho velmi chrabrého a hodného rytíře. A jak uţ se tak stává, ţe člověk nemá rád pořád jedno jídlo a někdy zatouţí po změně, manţel příliš neuspokojoval tuto paní a ta se zamilovala do jednoho mladíka, který se jmenoval Leonetto; byl velmi líbezný a pěkných zpŧsobŧ, ačkoli nebyl urozeného pŧvodu, a zamiloval se do paní zrovna tak jako ona do něho.

A jeţto pak - jak sami víte - nedává na sebe dlouho čekat výsledek, který si přejí obě strany, neuplynulo mnoho času a jejich lásce se dostalo naplnění.

Vtom se však stalo, ţe se do paní, jeţto byla krásná a příjemná, zamiloval i jeden rytíř jménem messer Lambertuccio, kterého paní nemohla mít ani zanic ráda, protoţe se jí zdál nepříjemný a nudný. Tuze ji však obtěţoval vzkazy, a kdyţ to nepomáhalo, pohrozil jí - neboť byl mocný muţ -, ţe jí udělá hanbu, jestliţe mu nebude po vŧli. Paní věděla, co dovede, dostala z něho strach, a proto se rozhodla, ţe mu vyhoví.

Jednoho dne se tato paní, jíţ bylo jméno Isabella, odebrala na svou překrásnou usedlost na venkově, jak je v létě u nás zvykem, a kdyţ její manţel kteréhosi rána odejel kamsi, kde měl pobýt nějaký den, poslala paní pro Leonetta, aby přišel k ní, načeţ ten se tam neprodleně a velmi rád vypravil.

Messer Lambertuccio se však také dověděl, ţe manţel panin je někde pryč, vsedl proto hned na koně, nezván vydal se za ní a nikým nezván zaklepal na vrata.

Kdyţ ho spatřila panina sluţka, honem běţela do světnice, kde byla paní s Leonettem, a volala:

"Paní, je tu messer Lambertuccio a je docela sám."

Paní slyšíc tato slova, měla pocit, ţe je ta nejnešťastnější ţena na světě, ale protoţe se Lambertuccia tuze bála, poprosila Leonetta, aby se laskavě honem ukryl za záclonami loţe, pokud messer Lambertuccio neodejde.

Leonetto se tam ukryl, neboť neměl o nic menší strach neţ paní, a ta přikázala sluţce, aby šla panu Lambertucciovi otevřít. Sluţka otevřela, pan Lambertuccio sestoupil na dvoře z koně, přivázal jej tam u háku a stoupal nahoru. Paní s přívětivou tváří vyšla na schodiště, přijala ho, jak mohla nejveseleji, a otázala se, co ho sem přivádí.

Rytíř ji objal, políbil a řekl:

"Duše moje, zvěděl jsem, ţe tu není váš manţel, a tak jsem se vydal k vám, abych tu trošičku pobyl."

Po těchto slovech vstoupili do světnice, zavřeli se v ní a messer Lambertuccio se začal s paní povyráţet.

Zatímco však u ní dlel, vrátil se proti všemu očekávání manţel paní, a kdyţ uţ byl nedaleko domu, zahlédla ho sluţka; co mohla nejrychleji spěchala do světnice za paní a řekla:

"Paní, pán se vrací, ba myslím, ţe uţ je dole na dvoře."

Kdyţ paní vyslechla tato slova a uvědomila si, ţe má v domě dva muţe, z nichţ rytíř se nemohl nikde ukrýt, protoţe měl na dvoře koně, viděla se uţ mrtva. Nicméně seskočila v té chvíli z postele, na místě se rozhodla a pravila messeru Lambertucciovi:

"Messere, máte-li mě doopravdy rád a chcete-li mě zachránit před smrtí, uděláte, co vám řeknu. Vezmete do ruky obnaţenou dýku, s tváří plnou hněvu a zloby sestoupíte ze schodŧ a budete křičet: ,Přísámbohu, ţe ho dopadnu jinde!' Kdyby vás chtěl manţel zadrţet či kdyby se vás na něco ptal, neříkejte nic jiného neţ to, co jsem vám uloţila, vsedněte na koně a za ţádných okolností se tu nezdrţujte."

Messer Lambertuccio odvětil, ţe to rád udělá, vytasil dýku a všecek rozpálen v obličeji -

prací, kterou měl za sebou, i hněvem, ţe se vrátil manţel - vykonal, co mu paní uloţila.

Muţ panin sestoupil na dvoře, podivil se, ţe zde stojí kŧň, a uţ chtěl jít nahoru, kdyţ tu spatřil messera Lambertuccia, jenţ běţel ze schodŧ; podivil se jeho slovŧm i jeho vzezření a pravil:

"Co se děje, messere?"

Messer Lambertuccio však vloţil nohu do třmenu, vyhoupl se na koně a neřekl nic jiného neţ:

"Při těle Kristově, já ho dopadnu jinde!" - a odešel.

Šlechtic vystoupil nahoru a zastihl na schodech ţenu celou zmatenou a vystrašenou a pravil jí:

"Co má tohle znamenat? Komu to messer Lambertuccio tak hněvivě vyhroţoval?"

Paní přistoupila k světnici, aby ji Leonetto slyšel, a odvětila:

"Messere, nikdy jsem neměla takový strach jako dnes. Sem dovnitř se utekl nějaký mladík, kterého vŧbec neznám a kterého pronásledoval messer Lambertuccio s dýkou. Nalezl náhodou tuto světnici otevřenou a všecek roztřesený pravil: ,Paní, proboha, pomozte mi, nechcete-li, abych vám zemřel v náručí.' Vstala jsem, a neţ jsem se ho zeptala, kdo je a co chce, uţ tu byl messer Lambertuccio a volal: ,Kde je ten zrádce?' Postavila jsem se do dveří světnice, a kdyţ chtěl vstoupit dovnitř, zadrţela jsem ho; on pak kdyţ viděl, ţe si nepřeji, aby sem vstoupil, vychrlil ze sebe mnoho slov a zase odešel, jak jste viděl."

Tu pravil manţel:

"Dobře jsi učinila, paní, byla by veliká hanba, kdyby byl zde uvnitř někdo zavraţděn. A messer Lambertuccio se dopustil velké hrubosti, kdyţ pronásledoval člověka, který se utekl aţ

sem."

Pak se zeptal, kde je onen mladík, a paní odvětila:

"Nevím, messere, kam se ukryl."

I pravil rytíř:

"Kde jsi? Vyjdi bez bázně ven!"

Leonetto, jenţ všecko slyšel, vyšel z místa, kde se skrýval, a byl všecek vystrašen jako ten, kdo má ke strachu dŧvod.

Rytíř mu řekl:

"Cos měl co dělat s messerem Lambertucciem?"

A mladík odvětil:

"Messere, dočista nic, a proto pevně věřím, ţe není při smyslech anebo ţe si mě s někým spletl. Jakmile mě spatřil nedaleko tohoto paláce, vytasil dýku a zvolal: ,Zemřeš, zrádče!'

Neodváţil jsem se vyptávat po dŧvodu, ale utíkal jsem, jak jsem mohl, aţ jsem se dostal sem, kde mě díky Bohu tato paní zachránila."

Tu prohlásil rytíř:

"Nu, teď uţ nemusíš mít strach, já tě dopravím domŧ zdravého a v pořádku. Sám se pak snaţ

s ním věc vypořádat."

Kdyţ potom povečeřeli, kázal manţel Leonettovi vsednout na koně, doprovodil ho do Florencie a opustil ho aţ u jeho domu. Mladík podle poučení, jeţ mu dala paní, promluvil pak tajně s messerem Lambertucciem a umluvil s ním vše tak, ţe se rytíř nikdy nedověděl o úskoku, který mu manţelka provedla, ačkoli se o tom mnoho mluvilo.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Lodovico odhalí paní Beatrici lásku, kterou k ní chová; ta pošle do zahrady svého muţe Egana, jenţ je přestrojen za ni, a obcuje s Lodovicem, který při odchodu Egana v zahradě ztluče.

Kaţdý ze společnosti uznal, ţe duchapřítomnost paní Isabelly, o níţ vyprávěla Pampinea, si zaslouţí obdivu. Leč Filomena, jiţ král přikázal, aby pokračovala, řekla: Milé paní, nemýlím-li se, myslím, ţe vám povím teď neméně pěkný příběh.

Vězte, ţe v Paříţi ţil jakýsi florentský šlechtic, jenţ se z chudoby stal kupcem, a obchod se mu tak dařil, ţe jím převelice zbohatl; měl pak se svou ţenou jediného syna a tomu dal jméno Lodovico. Synovi však bylo bliţší otcovo šlechtictví neţ obchodování, a proto ho otec nechtěl

dát do ţádného svého závodu, nýbrţ poslal jej mezi jiné šlechtice do sluţeb francouzského krále, kde se Lodovico přiučil mnoha hezkým mravŧm a pěkným věcem.

Za jeho pobytu tam pak došlo jednou k tomu, ţe se do rozhovoru mladíkŧ, mezi nimiţ byl i Lodovico, vmísilo několik rytířŧ, kteří se právě vrátili od Boţího hrobu, a jak si tak začali mezi sebou povídat o krásných paních ve Francii, v Anglii a v jiných částech světa, pravil jeden z nich, ţe pokud on prošel svět a co ţen uviděl, ţádná se krásou nevyrovnala Beatrici, manţelce Egana de'Galuzzi z Bologne, a všichni jeho druzi, kteří ji v Bologni viděli spolu s ním, to plně potvrzovali.

Kdyţ to vyslechl Lodovico, jenţ se dosud do ţádné paní nezamiloval, roznítila se v něm taková touha spatřit paní Beatrici, ţe nemohl upnout mysl k ničemu jinému; pevně se rozhodl, ţe se vydá aţ do Bologne, aby mohl paní Beatrici spatřit, a kdyby se mu líbila, ţe se tam třeba i zdrţí. I dal otci na srozuměnou, ţe se chce vydat k Boţímu hrobu, a s velikými obtíţemi posléze dosáhl jeho svolení.

Dal si tedy jméno Anichino, dorazil do Bologne, a ţe tomu náhoda chtěla, spatřil na slavnosti příštího dne onu paní, jeţ se mu zdála o mnoho krásnější, neţ si ji představoval; zamiloval se do ní tudíţ velmi plamenně a umínil si, ţe z Bologne neodejde, dokud nedobude její lásky.

Hledaje pak cestu, kterou by se měl dát, odloučil se od ostatních a usoudil, ţe by mohl mít štěstí a dosáhnout toho, po čem

touţil, kdyby se mu podařilo stát se sluhou u jejího manţela, jenţ měl hojnost sluhŧ.

Prodal tedy své koně, zařídil svému sluţebnictvu vše tak, aby se mu dařilo dobře, nakázal mu, aby dělalo, jako ţe ho nezná, vypořádal se s hostinským a řekl mu, ţe by se rád stal slouţícím u nějakého dobrého pána, kdyby se nějaký našel.

Hostinský mu odpověděl:

"Tys opravdu sluha, který by byl vítaný šlechtici tohoto kraje, jenţ se jmenuje Egano, má mnoho sluţebnictva a chce, aby všichni měli takové chování jako ty. Promluvím s ním o tom."

Jak řekl, ta učinil - a neţ od Egana odešel, dosáhl toho, ţe Anichino byl ke své radosti přijat za sluhu. Přebývaje potom u Egana, měl Anichino příleţitost vidět dosti často svou paní a jal se Eganovi slouţit tak ochotně, ţe si ho Egano oblíbil do té míry, ţe nic bez něho nedovedl vyřídit a svěřil mu péči nejen o sebe, ale o všechny své záleţitosti.

Jednoho dne odešel Egano líčit na ptáky a Anichino zŧstal s paní Beatricí, jeţ si dosud jeho lásky nevšimla, i kdyţ v duchu často sledovala jeho zpŧsoby, které se jí velmi líbily a zamlouvaly. Začali spolu hrát šachy a Anichino, jenţ se jí touţil zalíbit, to velmi obratně navlékl tak, aby byl poraţen, z čehoţ měla paní nesmírnou radost. Sluţebné paniny, kdyţ je viděly hrát, se všechny vytratily a ponechaly je při hře samotné. A tu Anichino zhluboka vzdychl.

Paní se na něho podívala a děla:

"Co je ti, Anichino? Mrzí tě, ţe vyhrávám?"

"Paní," odvětil Anichino, "příčinou mého vzdechu je mnohem dŧleţitější věc neţ tato."

Tu pravila paní:

"Ach, tak mi ji pověz, máš-li mě rád."

Kdyţ Anichino zaslechl, ţe ho zapřísahá "máš-li mě rád" ta, kterou miloval nade vše, vzdychl ještě víc neţ předtím, pročeţ paní ho znovu poprosila, aby jí jen ochotně pověděl, jaká je příčina jeho vzdechŧ.

Anichino jí na to odpověděl:

"Paní, tuze se bojím, ţe se vám to znelíbí, aţ vám to povím. A mám strach, ţe byste to potom řekla i jiné osobě."

Paní mu na to odvětila:

"Jistě mi to nebude proti mysli a buď jist, ţe nikdy nikomu nepovím, co mi řekneš, leda by sis to sám přál."

A tu řekl Anichino:

"Kdyţ mi to slibujete, povím vám tedy vše."

A téměř se slzami v očích jí vyprávěl, kdo je, co o ní slyšel vyprávět a kde a jak se do ní zamiloval a proč se rozhodl stát se sluhou jejího manţela. Pak pokorně prosil, aby ráčila mít slitování s ním a s jeho tajemstvím - je-li to moţno - a s jeho vášnivou touhou zalíbit se jí; a nechce-li tak učinit, aby ho ponechala u sebe v přestrojení, v jakém je, a aby nic nenamítala, bude-li ji nadále milovat.

Ó ty zvláštní něho bolognské krve! Co chvály sis vţdycky zaslouţila v podobných případech.

Nikdy jsi nedychtila po slzách a vzlykání a ustavičně jsi byla povolná prosbám a poddajná milostným touhám. Kdybych uměla dost chvalozpěvŧ, abych tě mohla velebit, nikdy by jimi má řeč nebyla syta.

Zatímco Anichino vyprávěl, urozená paní na něho hleděla a chovala pevnou víru v jeho slova

- ba jeho prosby vyvolaly v jejím srdci lásku tak mocně, ţe i ona začala vzdychat a po několikerém vzdychnutí odvětila:

"Mŧj sladký Anichino, buď klidné mysli. Byla jsem a pořád ještě jsem obletována mnoha muţi, ale ani dary, ani sliby, ani lichotky urozených muţŧ, paní a kohokoli jiného nedokázaly pohnout mé srdce, aby někoho milovalo; tys však dokázal za tu krátkou chvíli, co jsi mluvil, ţe náleţím více tobě neţli sobě. Ba myslím, ţe si zaslouţíš mé lásky ze všech nejvíc, a proto ti ji dám, ano, slibuji ti, ţe tě jí potěším, dříve neţ uplyne dnešní noc.

Aby se tak mohlo stát, postarej se, abys mohl kolem pŧlnoci přijít do mé světnice, u níţ

nechám otevřeny dveře. Víš, na které straně lŧţka spím; přistup k němu, a kdybych spala, dotkni se mne tak, abych se probudila, a já tě odměním za tu dlouhou dobu, co jsi po mně touţil. A abys mi věřil, dám ti políbení závdavkem." I objala ho a láskyplně políbila ona jeho a Anichino ji.

Po těchto slovech opustil Anichino paní a šel za svými záleţitostmi, očekávaje s nesmírnou radostí, aţ nadejde noc. Egano se vrátil z čihaření, a kdyţ se navečeřel, šel spát, protoţe byl unaven; paní šla spát za ním, a jak slíbila, nechala dveře světnice otevřené.

Anichino přišel v určenou hodinu, tichounce vstoupil do světnice, zavřel za sebou, přistoupil k loţi ze strany, kde paní spala, poloţil jí ruku na ňadra a seznal, ţe paní ještě nespí. Ta vidouc, ţe Anichino přišel, popadla ho vzápětí oběma rukama a pevně ho drţela za ruku; a tak dlouho se obracela v lŧţku, aţ se spící Egano probudil. Pak mu pravila:

"Nechtěla jsem ti dnes večer nic říkat, protoţe se mi zdálo, ţe jsi unavený, ale pověz mi, Egano, na své spasení, koho máš za nejlepšího

a nejvěrnějšího sluhu a kterého z těch všech sluhŧ, jeţ máš v domě, nejvíc miluješ?"

Egano odvětil:

"Proč se mne ptáš, paní? Copak ho neznáš? Nemám a nikdy jsem neměl ţádného sluhu, kterému bych tak dŧvěřoval, na kterého bych se tak spoléhal a tak ho miloval, jako miluji a jako dŧvěřuji Anichinovi. Proč se mne však na to táţeš?"

Kdyţ Anichino zpozoroval, ţe Egano je vzhŧru, a uslyšel, ţe se mluví o něm, pokusil se několikrát vymanit svou ruku a zmizet, protoţe se tuze bál, ţe paní ho přelstila; paní však uchopila Anichinovi ruku a drţela ji tak, ţe nemohl a nemohl odejít.

Eganovi pak takto odpověděla:

"Povím ti to. Myslila jsem rovněţ, ţe je tomu, jak jsi říkal, a ţe je ti věrnější neţ kterýkoli jiný. Ale oklamal mne; kdyţ jsi dnes odejel na lov ptákŧ, zŧstal doma, a kdyţ si vyhlédl příhodnou chvíli, nebylo mu hanba poţádat mne, abych přivolila jeho choutkám. Abych ti to nemusela příliš dokazovat a abys to mohl vidět a zjistit na vlastní oči, odpověděla jsem, ţe proti tomu nic nemám a ţe dnes v noci po dvanácté hodině sejdu do naší zahrady a budu ho očekávat pod pinií. Nemám nikterak v úmyslu jít tam, ale chceš-li seznat, jak je ti sluha věrný, oblékni si některou mou sukni a přes hlavu závoj a mŧţeš jít dolŧ na číhanou, zda tam přijde; já jsem jista, ţe se tak stane."

Kdyţ to Egano uslyšel, pravil:

"Sluší se zajisté, abych to zvěděl."

I vstal, a jak mohl potmě nejlépe, oblékl si sukni paní, na hlavu si vzal závoj a odešel do zahrady očekávat pod borovicí Anichina.

Jakmile paní seznala, ţe manţel vstal a odešel ze světnice, vyskočila a zamkla zevnitř dveře.

Anichino zakusil největší strach svého ţivota; namáhal se ze všech sil dostat se z rukou paniných a stotisíckrát proklel uţ paní, svou lásku a sebe sama za to, ţe byl tak dŧvěřivý.

Kdyţ však posléze slyšel, jaký to vzalo konec, byl nejšťastnějším člověkem pod sluncem. A kdyţ se paní vrátila na lŧţko, svlékl se, jak si přála, a oba se na hezkou dobu oddali rozkoši a radosti.

Kdyţ se pak paní zdálo, ţe se tu Anichino uţ nesmí déle zdrţovat, přikázala mu, aby vstal, oblékl se, a takto k němu promluvila:

"Pusinko, teď vezmeš pořádnou hŧl, pŧjdeš do zahrady a budeš dělat, ţes mě sváděl jenom proto, abys mě vyzkoušel. Vyspíláš Eganovi, jako bych tam byla já, a pořádně mu natluč, protoţe nám z toho vzejde báječná zábava a potěšení."

Anichino vstal, sešel do zahrady s vrbovým klackem, a kdyţ byl blízko pinie, Egano ho spatřil; i vstal a šel mu vstříc, jako by ho chtěl velmi okázale přivítat.

Anichino však řekl:

"Ach ty hanebná ţenštino, tak tys přece přišla a myslela sis, ţe jsem chtěl nebo ţe chci takhle ošálit svého pána? Tohle tě bude pěkně mrzet, ţe jsi přišla."

Nato zvedl hŧl a začal Egana vyplácet.

Egano, kdyţ vyslechl tato slova a spatřil hŧl, jal se mlčky prchat. Anichino však se hnal za ním a neustále volal:

"Hybaj, aby tě Bŧh po celý rok trestal, ţenská hříšná, ráno to povím Eganovi, mŧţeš být jista."

Egano utrţil několik pěkných ran, a jak mohl nejrychleji, vrátil se do světnice. Tam se ho uţ

manţelka ptala, zda Anichino přišel do zahrady, a Egano jí odvětil:

"Kdyby byl raději nechodil. Myslel, ţes to ty, a málem mi holí zpřeráţel kosti; a řekl mi přitom takové nadávky, jaké se neříkají ani té nejničemnější ţeně. Tuze jsem se proto divil, ţe by ti byl řekl ona slova s úmyslem udělat mi hanbu; určitě tě chtěl zkoušet, kdyţ tě viděl tak veselou a rozjařenou."

Tu pravila ţena:

"Buď Bohu chvála, ţe mně to prokázal slovy a tobě skutky. Myslím, ţe teď mŧţe říci, ţe já snáším trpělivěji slova neţ ty skutky. Protoţe je ti však tolik věrný, je třeba, abychom ho měli rádi a ctili ho."

"Zajisté, máš pravdu," pravil Egano, a protoţe z toho vyvozoval závěry, byl toho mínění, ţe má věrnější paní a věrnějšího sluhu, neţ kdy jaký šlechtic měl.

On i paní se tomu pak často s Anichinem smávali a Anichino a paní měli mnoho volnosti, coţ

předtím neměli, dělat to, co jim bylo rozkoší a potěšením, pokud se Anichinovi líbilo pobývat u Egana v Bologni.

PŘÍBĚH OSMÝ

Jeden manţel ţárlí na svou choť a ta si v noci přivazuje na palec provázek, aby poznala, ţe přichází milenec. Manţel na to přijde, a zatímco pronásleduje milence, poloţí se na místo paní jiná ţena,

jíţ manţel nabije a ustřihne kadeře. Kdyţ pak přivede bratry své choti, je od nich zepsut, protoţe se ukáţe, ţe nemluvil pravdu.

Všem se zdálo, ţe paní Beatrice byla při podvádění svého manţela podivně zlomyslná, a kaţdý přisvědčoval, ţe Anichino měl asi přenáramný strach, kdyţ ho paní drţela za ruku a on slyšel, jak se u paní ucházel o lásku. Král vida, ţe Filomena jiţ mlčí, obrátil se k Neifile a pravil:

"Vypravujte vy!"

Neifile se krátce usmála a spustila:

Spočívá na mně těţký úkol, krásné paní, chci-li vás uspokojit pěkným příběhem tak, jak vás potěšily příběhy, jeţ tu byly před mým vyprávěny; doufám však, ţe se mi to s pomocí boţí velmi dobře podaří.

Vězte tedy, ţe v našem městě ţil jeden převelice bohatý kupec, jenţ se jmenoval Arriguccio Berlinghieri a jenţ se hloupě domníval, ţe se stane šlechticem skrz sňatek, jak to dodnes dělají kupci. I vzal si tedy za ţenu urozenou paní, jíţ bylo jméno Sismonda a jeţ se k němu tuze špatně hodila, ale protoţe byl velmi často na cestách - jak uţ to u kupcŧ bývá - a málo se zdrţoval doma, zamilovala se paní do mladíka, jenţ slul Ruberto a dlouho se o ni ukázal.

Paní se s ním tedy začala dŧvěrně stýkat - nicméně počínala si přitom asi málo obezřetně, neboť byla zamilovaná aţ po uši, a tak se přihodilo, ţe Arriguccio buď něco zaslechl, nebo se mu něco doneslo a stal se takovým ţárlivcem, ţe mu nebylo rovno. Nechal cest a všech ostatních podnikŧ a staral se jen o přísné hlídání své manţelky: kdyby se nebyla uloţila do lŧţka dříve neţ on, nebyl by snad ani usnul, coţ paní převelice rmoutilo, protoţe se na ţádný zpŧsob nemohla sejít s Rubertem.

Dlouho a dlouho přemítala, jak by se s ním mohla sejít, a on také neustále a neustále naléhal, aţ tu paní přišla na západ, ţe to udělá takto: Protoţe její světnice měla okna do ulice a paní Sismonda si mnohokrát všimla, ţe Arriguccio dlouho usíná, ale pak spí velmi tvrdě, rozhodla se, ţe pozve Ruberta kolem pŧlnoci k vratŧm, otevře a pobude s ním trochu, zatímco manţel bude spát, jako kdyţ ho do vody hodí. A aby poznala, ţe milenec uţ přišel, a aby si toho nikdo nevšiml, rozhodla se, ţe spustí z okna světnice provázek, jehoţ jeden konec dosáhne na ulici a druhý povede po podlaze do její postele pod pokrývku, kde si ho, aţ bude na loţi, přiváţe kolem palce.

Pak to vzkázala Rubertovi a uloţila mu, aby zatahal za provázek, sotvaţe přijde, a bude-li manţel spát, ţe mu ona přijde otevřít;

nebude-li však manţel spát, ţe bude paní pevně drţet a provázek přitáhne k sobě, aby Ruberto nečekal marně. Tohle bylo Rubertovi velmi vhod, i chodíval za paní dosti často; někdy pak se mu podařilo, ţe s ní pobyl, někdy ne.

Tak pokračovali v této lsti - aţ se jedné noci stalo, ţe paní spala a Arriguccio natáhl v posteli nohu, přičemţ zavadil o provázek. Popadl ho hned, a kdyţ zjistil, ţe jej má paní přivázaný k palci, řekl si v duchu:

- V tomhle vězí nějaký podvod. -

A kdyţ přišel pak na to, ţe provázek visí z okna, byl jist, ţe má pravdu. Ustřihl tedy nepozorovaně provázek od manţelčina palce, přivázal si jej na palec svŧj a dával pozor, co se bude dít.

Netrvalo dlouho, Ruberto přišel a zatahal jako obvykle za provázek; Arriguccio to ucítil, ale protoţe si neuvázal provázek pořádně a protoţe Ruberto zatáhl silně, svezl se celý provázek Rubertovi do ruky. Ten z toho usoudil, ţe má čekat, a také tak učinil.

Arriguccio rychle vstal, popadl své zbraně a pádil k vratŧm, aby se podíval, kdo tu je, a zle ho zřídil.

Ačkoli byl Arriguccio kupec, byl přitom muţem chrabrým a silným; kdyţ však došel k vratŧm, neotvíral je tak potichu, jako to dělávala paní, coţ Ruberto, jenţ tu čekal, postřehl: rázem uhádl, ţe to asi otevírá Arriguccio, a dal se okamţitě na útěk. Arriguccio se pustil za ním.

Kdyţ Ruberto uţ utíkal hezký kus a Arriguccio ho nepřestával pronásledovat, vytasil Ruberto kord, neboť byl rovněţ ozbrojen, obrátil se a jeden začal útočit a druhý se bránil.

Paní procitla hned poté, co Arriguccio otevřel světnici, a vidouc, ţe má provázek na palci ustřiţený, hravě si domyslila, ţe její šalba byla odhalena. A kdyţ slyšela, ţe Arriguccio utíká za Rubertem, vstala co nejrychleji, a protoţe věděla, co by z toho mohlo vzejít, zavolala sluţku, jeţ byla do všeho zasvěcena, a tak dlouho do ní mluvila, aţ se sluţka poloţila na její místo v posteli; paní ji pak prosila, aby se nedala poznat, aby trpělivě snášela rány, které jí Arriguccio uštědří, a slíbila jí, ţe se jí za prokázanou sluţbu odvděčí tak, ţe si nebude moci naříkat. Nato zhasla světlo hořící ve světnici, odešla z ní, skryla se kdesi v domě a jala se očekávat, co se stane.

Arrigucciovu potyčku s Rubertem slyšeli sousedé, i vstali a začali jim spílat. Tu Arriguccio dostal strach, aby ho někdo nepoznal, a jeţto nemohl přijít na to, kdo je ten mladík, a jeţto mu také nemohl ublíţit, nechal ho pln zlosti a pomstychtivosti být a vrátil se domŧ. Kdyţ přišel do světnice, zuřivě spustil:

"Kde jsi, hříšnice? Myslíš, ţe kdyţ jsi zhasla světlo, ţe tě nenajdu? To ses zmýlila!"

Přistoupil k lŧţku a domnívaje se, ţe popadl manţelku, chytil sluţku, a co mu nohy a ruce stačily, bušil do ní a kopal ji, aţ jí rozbil celý obličej; a nepřestávaje ji poctívat těmi nejhoršími nadávkami, jaké kdy byly špatné ţeně řečeny, ustřihl jí posléze vrkoče.

Sluţka tuze hořekovala - jako ten, kdo má k tomu příčinu; řekla si několikrát: "Běda, slitujte se proboha, ach uţ ne!" - ale pláč tak změnil její hlas a Arriguccio byl tak rozzlobený, ţe nemohl rozeznat, zda to mluví sluţka či manţelka.

Kdyţ ji tedy jaksepatří zmlátil a ustřihl jí vlasy, jak uţ bylo řečeno, pravil:

"Teď uţ se tě, ničemnice, ani nedotknu, zato pŧjdu za tvými bratry a povím jim o tvých pěkných kouscích. Ať si pro tebe přijdou, ať si tě vezmou a dělají si s tebou, co jim jejich čest velí. Buď však jista, ţe v tomto domě nezŧstaneš."

To řekl, vyšel ze světnice, zamkl ji zvenčí a odešel pryč.

Paní Sismonda všecko slyšela, a kdyţ shledala, ţe manţel odešel, otevřela světnici a rozţehla světlo: nalezla sluţebnou pomlácenou a tuze naříkající. Potěšila ji tedy, jak mohla nejlépe, odvedla ji do její komŧrky, kde ji dala tajně ošetřovat a opatrovat, a dala jí za to z Arrigucciových peněz tolik, ţe sluţebná prohlásila, ţe je spokojena.

Pak nechala sluţku v její komŧrce, rychle srovnala lŧţko a dala je do pořádku, jak by tam byl té noci nikdo nespal, rozsvítila visací lampu a oblékla se a upravila, jako by byla dnes ještě nespala.

Poté rozsvítila lucernu, vzala si své šití, posadila se nahoře na schodišti a jala se šít a očekávat, jak to všechno dopadne.

Kdyţ vyšel Arriguccio ze svého domova, spěchal, jak mohl nejrychleji, k domu bratří své manţelky a tak dlouho tam bušil, aţ mu bylo otevřeno.

Sotvaţe tři bratři paní Sismondy a její matka zvěděli, ţe je tu Arriguccio, všichni vstali, rozţali světla a přišli k němu, táţíce se ho, co zde v tuhle hodinu a tak sám hledá.

Arriguccio začal provázkem, který našel uvázaný na palci monny Sismondy, a vypravoval jim vše aţ k tomu, co nakonec shledal a udělal. A aby jim podal svědectví tomu, co udělal, vloţil do jejich rukou kadeře ustřiţené - podle jeho soudu - manţelce a dodal, aby si šli pro ni a učinili s ní to, co se srovnává s jejich ctí, protoţe on uţ ji nehodlá mít v domě.

Bratry paniny velmi mrzelo, co slyšeli, a protoţe měli za to, ţe se to skutečně stalo, byli na sestru rozezleni; dali zapálit pochodně

a vydali se s Arrigucciem na cestu do jeho domu s úmyslem, ţe s paní pěkně zatočí. Jejich matka, jeţ to vše pozorovala, se vydala s pláčem za nimi a hned prosila toho a hned onoho, aby těmto věcem nepřikládali tak ukvapeně víry, pokud sami neuvidí a sami se nepřesvědčí: ţe se s ní moţná manţel rozkmotřil z nějaké jiné příčiny, ublíţil jí a teď se vymlouvá a svádí to na tohle. A řekla také, ţe by se náramně divila, kdyby se stalo něco takového, neboť dobře zná svou dceru, kterou vychovávala od malička. Tak vykládala ještě mnoho jiných věcí.

Kdyţ konečně došli k Arrigucciovu domu, vešli dovnitř a začali stoupat po schodech, monna Sismonda je zaslechla a pravila:

"Kdo je tam?"

Jeden z bratří jí odvětil:

"To se hned dovíš, hříšnice, kdo je tu."

Tu pravila monna Sismonda:

"Co to znamená? Boţe, stŧj při mně!"

Pak vstala a pokračovala:

"Bratři moji, buďte vítáni! Co tu hledáte všichni tři v tuhle dobu?"

Bratři paní Sismondy spatřili, ţe paní sedí a šije a ţe nemá v obličeji stopy po bití, ačkoli Arriguccio předtím říkal, ţe ji celou potloukl; podivili se tomu, ztlumili nával hněvu, otázali se, jak bylo s tím, nač si Arriguccio stěţoval, a tuze jí hrozili, neřekne-li jim všecko.

Paní pravila:

"Nevím, co vám mám o sobě povídat, a nevím také, proč si na mne Arriguccio má co naříkat."

Arriguccio, vida svou manţelku, hleděl na ni jako smyslŧ zbavený, neboť se mu vracelo na mysl, jak jí dal na tisíc ran pěstí do obličeje, jak jí jej rozdrásal a zpŧsobil jí co nejhoršího - a teď viděl, ţe vypadá, jako by se bylo nic nestalo.

Bratři jí v krátkosti pověděli, co jim Arriguccio předtím řekl o provázku a o výprasku a vŧbec o všem.

Paní se obrátila k Arrigucciovi a pravila:

"Běda, manţeli mŧj, co to slyším? Ţe ti není hanba povaţovat mě za hříšnou ţenu, jíţ nejsem, a sebe za zlého a krutého člověka, jímţ zase nejsi ty? S kým jiným jsi byl dnes v noci doma, ne-li se mnou? A kdy jsi mě bil? Já si na to nevzpomínám!"

Arriguccio spustil:

"Jakţe, hříšná ţenská, copak jsme nešli na lŧţko společně? Coţ jsem se nevrátil, kdyţ jsem prohnal tvého milence, a nemlátil tě pak a neustřihl ti vlasy?"

Paní odvětila:

"V tomto domě jsi včera večer neulehl. Ale nechme toho, neboť nemohu vydat jiné svědectví neţ svá pravdivá slova, a vraťme se k tomu, co říkáš, ţe jsi mě ztloukl a ustřihl mi vlasy. Mne jsi nebil, a ať se všichni zde včetně tebe přesvědčí, mám-li na těle nějakou stopu po výprasku.

Neradila bych ti totiţ, aby ses opováţil na mne sáhnout, neboť bych ti při kříţi Kristově vyškrábala oči. Necítila jsem také a neviděla jsem, ţe bys mi stříhal vlasy. Moţná vsak ţe jsi to učinil, aniţ jsem si toho všimla. Dovol tedy, abych se podívala, zda je mám ustřiţené, nebo ne."

Nato paní sňala z hlavy závoj a ukázala, ţe má vlasy neporušené, a nikoli ustřiţené.

Kdyţ tohle všecko viděli a slyšeli bratří a matka paní Sismondy, děli Arrigucciovi:

"Co tohle má znamenat, Arriguccio? Tohle je přece něco jiného, neţ co jsi nám vykládal, kdyţ jsi přišel k nám. A nevíme, jak dokáţeš ostatní."

Arriguccio stál jako ve snách a chtěl něco říci; kdyţ však viděl, ţe se stalo zcela jinak to, co si myslel, ţe dokáţe, neodváţil se ani promluvit.

Paní se obrátila k bratřím a pravila:

"Milí bratří, vidím, ţe se snaţí, abych udělala to, co bych byla nikdy neudělala, abych vám totiţ pověděla o jeho špatnosti a chybách - a já to tedy učiním. Pevně věřím, ţe to, co vám vyprávěl, se skutečně stalo a ţe to udělal. A slyšte jak:

Tento čacký muţ, jemuţ jste mě k mému neštěstí dali za ţenu, tento čacký muţ, jenţ se zove kupcem a chce být u váţnosti, jenţ by měl být zdrţenlivější neţ řeholník a počestnější neţ

panna, pamatuje málokterý večer, kdy by se nebyl opíjel po hospodách a nezapletl se s tou či onou lehkou holkou. Co mi pak zbývá něco neţ čekat aţ do pŧlnoci a někdy aţ do rána, jako jste mě zastihli dnes? Jsem jista, ţe byl zase pořádně opilý, ţe šel spát s nějakou tou svou poběhlicí, a kdyţ se pak probudil a nalezl na její noze provázek, ţe provedl všechny ty své udatné kousky, o nichţ mluví, a ţe se pak k ní vrátil, zbil ji a ustřihl jí vlasy. A protoţe ještě není při smyslech, myslil si - a já jsem přesvědčena, ţe si to ještě myslí -, ţe tohle všecko udělal mně. Jen se mu podívejte do tváře, ještě je napŧl opilý. Ať však o mně řekl cokoli, byla bych nerada, kdybyste s ním nakládali jinak, neţ se jedná s opilcem, a protoţe mu odpustím já, odpusťte mu i vy."

Její matka však po těchto slovech začala dělat rámus a děla:

"Při kříţi Kristově, dceruško milá, tohle přece nejde. Spíš by bylo třeba zabít toho hnusného a neuznalého psa, který vŧbec není hoden, aby měl takové děvče, jako jsi ty. To by tak hrálo!

Jedná s tebou, jak by tě byl sebral v blátě. Ať ho radši neštěstí celý rok hubí, neţ abys tu zŧstala a dala se uráţet slovy nějakého takového kupčíka z oslího lejna, který přitáhl ze zapadlé vsi, narodil se v nějakém prasečím chlívku a chodil sprostě oblečený v kalhotách jako zvonice a s pérem v zadku. Má to tři halíře, chce to šlechtické dcerky, maluje si to erby a říká to: ,Já jsem z takové rodiny, tihle a tihle z našeho rodu vykonali tohle a tohle.'

Škoda ţe moji synové nedali na mé rady. Mohli tě počestně provdat do rodu hrabat Guidŧ s malým věnem! Jenţe oni tě chtěli dát téhle perle, takovému, který se nestydí o tobě, nejlepším a nejpočestnějším děvčeti ve Florencii, vykřikovat o pŧlnoci, ţe jsi kurva, jako bychom tě neznali! Ale jak je Bŧh nade mnou, kdyby bylo podle mého, dostal by takový výprask, aţ by pošel!"

Pak se obrátila k synŧm a pravila:

"Synci, já vám to dobře říkala, ţe není moţné, aby se bylo něco takového stalo. Slyšeli jste, jak váš výtečný příbuzný nakládá s vaší sestrou? Takový čtyřhalířový kupčík! Kdybych byla na vašem místě a byl by hovořil tak, jak o ní mluvil, a nakládal s ní tak, jak to udělal, nebyla bych spokojená a klidná, dokud by se mohl zdvihnout ze země. A kdybych byla muţem, jako jsem ţenou, nedopustila bych, abych se mi do toho pletl někdo jiný. Pane Boţe, potrestej toho ohavného opilce, který nemá kouska studu v těle."

Kdyţ mladíci tohle všecko zhlédli a vyslechli, obrátili se k Arrigucciovi a zepsuli ho tak, ţe ţádný darebák nikdy tolik nedostal. Nakonec řekli:

"Promíjíme ti jakoţto opilému. Ale je-li ţivot milý, dej si dobrý pozor, abychom uţ nikdy neslyšeli něco podobného jako dneska. A dojde-li někdy něco k našemu sluchu, pak buď jist, ţe ti zaplatíme za tohle i za ono."

Tak pravili a odešli.

Arriguccio byl z toho všeho tak popletený, ţe sám nevěděl, zda je pravda, co se stalo, anebo zda se mu to jenom zdálo; neřekl však uţ ani slovo a nechal manţelku na pokoji.

A tak paní Sismonda dík svému dŧvtipu nejenom unikla hrozícímu nebezpečí, ale otevřela si cestu k tomu, aby mohla v budoucnu jednak podle své libosti a nemusela se přitom bát svého manţela.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Lydia, manţelka Nikostratova, miluje Pyrrha a ten, aby jí mohl uvěřit, ţádá na ní tři věci, jeţ

ona vesměs udělá; krom toho uţije s ním rozkoše v přítomnosti Nikostrata a pak choti namluví, ţe to, co viděl, není pravda.

Příběh, který vyprávěla Neifile, se všem tak líbil, ţe se paní nemohly udrţet, aby se tu nezasmály, tu něco neprohodily; král je několikrát napomenul, aby byly zticha, a posléze vyzval Pamfila, aby pověděl svŧj příběh. Kdyţ pak paní konečně zmlkly, začal Pamfilo takto vyprávět:

Nevěřím, ctihodné paní, ţe je nějaká sebeobtíţnější a sebenejistější věc, kterou by se neodváţil provést ten, kdo plamenně miluje. Bylo to uţ ukázáno v mnoha příbězích, přesto však soudím, ţe vám to daleko líp předvedu na jednom příběhu, který vám hodlám vyprávět; uslyšíte v něm o paní, která měla při svém podnikání víc štěstí neţ obezřelého rozumu.

Neradím proto ţádné ţeně, aby se odváţila jít ve stopách té, o níţ vám zamýšlím vyprávět, protoţe Štěstěna nepřeje vţdy kaţdému stejně a protoţe všichni muţi na světě nejsou stejně zaslepeni.

V starobylém achajském městě Argu, spíše slavném bývalými králi neţ velkém, ţil kdysi jeden šlechtic jménem Nikostratos, jemuţ skoro uţ na prahu stáří dala Štěstěna za manţelku vznešenou paní, jeţ byla stejně odváţná jako krásná a jmenovala se Lydia.

Nikostratos jakoţto urozený a bohatý člověk vydrţoval si mnoho sluhŧ a psŧ a ptákŧ a největší zálibu měl v lovu. Mezi jeho sluhy pak patřil i jeden sličný a pŧvabný mladík hezké postavy, ve všech věcech velmi obratný. Nazýval se Pyrrhos a Nikostratos ho ze všech nejvíc miloval a nejvíce mu také dŧvěřoval.

Do tohoto Pyrrha se zamilovala Lydia, ale tak silně, ţe dnem i nocí nemohla myslit na nic neţ

na něho.

Pyrrhos to však buď nezpozoroval, nebo si to nepřál; nedával nijak najevo, ţe o ni stojí, coţ

paní v jejím srdci nesnesitelně trápilo, a rozhodla se proto, ţe mu dá na srozuměnou, jak se věci mají. Zavolala si sluţebnou, jeţ slula Lusca a jíţ velmi dŧvěřovala, a pravila jí:

"Lusco, všechna dobrodiní, jeţ jsem ti prokázala, ţe zavazují k poslušnosti a věrnosti; dbej proto, aby se to, co ti nyní povím, nedověděl nikdy nikdo, kromě toho, jemuţ je to určeno.

Jak vidíš, jsem mladá a svěţí a mám hojnost všeho, co si paní mŧţe přát; nemohu si na nic neříkat, vyjímajíc jednu věc, a to jsou léta manţelova, jichţ je ve srovnání s mými příliš mnoho. Jsem proto málo spokojena s tím, co se týká oné věci, z níţ mají mladé paní nejvíce radosti, a jeţto po tom touţím jako ostatní, rozhodla jsem se uţ před delší dobou, ţe nebudu sama sobě nepřítelem - kdyţ mi byla Štěstěna tak málo nakloněna, ţe mi dala starého manţela

- a ţe budu hledat prostředky pro své potěšení a pro své zdraví. A abych neměla ani v tomhle nedostatek, jako ho nemám v jiných věcech, usmyslila jsem si, ţe daleko vhodnější neţ kdo jiný bude k tomu náš Pyrrhos, jenţ mi vše vynahradí svými objetími, ba zamilovala jsem se do něho takovou láskou, ţe se necítím dobře, kdyţ ho nevidím nebo naň myslím. A jsem jista, ţe umřu, jestliţe se s ním neprodleně nesejdu.

Je-li ti proto mŧj ţivot drahý, vylíčíš mu zpŧsobem, který se ti bude zdát nejvhodnějším, mou lásku k němu a poprosíš ho za mne, aby ke mně laskavě přišel hned, jak pro něho dojdeš."

Komorná to ochotně slíbila a při první vhodné příleţitosti, kdy tomu přál čas a místo, vzala Pyrrha stranou a vyřídila mu vzkaz své paní, jak dovedla nejlépe. Pyrrhos se tomu tuze podivil - kdyţ to uslyšel - jako člověk, který dosud nic nezpozoroval; i zaváhal, zda mu to paní nevzkazuje z té příčiny, aby ho vyzkoušela, a proto hned a drsně odvětil:

"Lusco, nemohu uvěřit, ţe tato slova pocházejí od mé paní, dávej si proto pozor, co říkáš; a jestliţe jsou to opravdu její slova, nevěřím, ţe by mi je vzkazovala po tobě s tímto úmyslem.

Má-li však tento záměr a vzkazuje-li mi jej po tobě, mŧj pán mi prokazuje více cti, neţ

zasluhuji, a já se proto na něm nedopustím takovéto uráţky ani za celý svŧj ţivot. Střeţ se hovořit se mnou ještě jednou o takovýchto věcech."

Luscu jeho drsná řeč nikterak nezastrašila a pravila mu:

"Budu ti, Pyrrhe, vypravovat o těchto věcech, které mi uloţila, tolikrát, kolikrát mi to paní poručí, a ať se ti to líbí nebo nelíbí. Jsi však hňup!"

A rozzlobena Pyrrhovými slovy, vrátila se k paní a ta, kdyţ je vyslechla, přála si, aby raději zemřela; za několik dní však promluvila o tom s komornou znovu a řekla jí:

"Lusco, ty víš, ţe dub nepadne po první ráně. Myslím si proto, ţe bys měla zajít znovu za tím, jenţ chce zŧstat k mé škodě věrným, a při nějaké vhodné chvíli bys mu měla vysvětlit celé mé vzplanutí; dej si přitom co nejvíce záleţet, aby věc měla úspěch, neboť kdyby měla ztroskotat, zemřela bych a on si bude myslit, ţe jsem si z něho tropila šašky. Mé usilování o lásku by nakonec vyvolalo nenávist."

Komorná utěšila paní, vyhledala Pyrrha, jenţ byl právě ve veselém a dobrém rozmaru, a řekla mu:

"Pyrrhe, před několika dny jsem ti pověděla, jakou láskou hoří k tobě má i tvá paní, a nyní tě znovu ujišťuji, ţe se vbrzku dočkáš její smrti, setrváš-li ve své zatvrzelosti. Proto tě prosím, abys ji laskavě potěšil v jejím touţení. A setrváš-li v té své paličatosti, budu tě povaţovat za pitomce, ačkoli jsem tě měla za chytřejšího. Co mŧţe být pro tebe větším vyznamenáním neţ

to, ţe tě nade vše miluje tak znamenitá, tak krásná a tak urozená paní? Měl bys ještě blahořečit Štěstěně, jak jen lze, uváţíš-li, ţe ti zchystala něco tak pěkného, co se hodí k tvým mladickým tuţbám a co mŧţe být i útočištěm tvých potřeb. Znáš někoho, kdo je tobě roven a kdo by byl na tom v rozkoši líp, neţ na tom budeš ty, budeš-li rozumný? Našel bys někoho, kdo má tolik zbraní, koní, majetku a peněz, jako budeš mít ty, budeš-li chtít dát svou lásku své paní?

Otevři tedy mysl mým slovŧm a buď při smyslech: uvědom si, ţe se stává jenom jedenkrát a pak uţ nikdy víc, ţe Štěstěna přichází k někomu s usměvavou tváří a otevřeným klínem. Kdo ji nedovede v té chvíli přijmout a pak je chuďasem a ţebrákem, ten ať si potom stěţuje na sebe, a ne na ni. Ostatně mezi sluhy a pány se nemusí dodrţovat taková věrnost, jak se sluší mezi přáteli a příbuznými. Sluţební mají - pokud mohou - jednat tak, jak se jedná s nimi.

Kdybys ty měl krásnou ţenu či matku či dceru či sestru a ta se líbila Nikostratovi, myslíš, ţe by jednal s tebou s takovou věrností, s jakou ty chceš slouţit jemu vzhledem k jeho paní?

Myslíš-li si to, pak jsi hlupák a buď jist, ţe kdyby nestačily lákání a prosby, ţe by pouţil násilí, ať by sis ty o tom myslil cokoli.

Chovejme se proto k nim a k jejich věcem tak, jako se chovají oni k nám a k našim věcem.

Vyuţij přízně Štěstěny, nezapuzuj ji, jdi jí vstříc, kdyţ k tobě přichází, neboť neuděláš-li to, nehledě k smrti, která stihne tvou paní, i ty budeš litovat, a tolik, ţe si sám budeš přát zemřít."

Pyrrhos uţ několikrát předtím přemýšlel o slovech, která mu řekla Lusca, a pojal rozhodnutí, ţe odpoví jinak - přijde-li k němu sluţebná ještě jednou - a ţe se bude snaţit zalíbit své paní, jakmile se bude moci ujistit, ţe není jenom zkoušen.

Proto Lusce odpověděl:

"Hleď, Lusco, věřím, ţe všechno, co mi povídáš, je pravda. Ale já zase vím, ţe mŧj pán je velmi moudrý a tuze obezřelý, a protoţe

svěřil do mých rukou všechny své záleţitosti, velmi se bojím, ţe Lydia si počíná takto na jeho radu a přání, aby mě vyzkoušela; chce-li mi proto splnit tři věci, o něţ poţádám, abych měl jasno, vykonám já potom určitě a bez okolkŧ, cokoli mi přikáţe.

Ony tři věci, jeţ má splnit, jsou tyto: nejprve zabije v přítomnosti Nikostratově jeho nejlepšího krahujce, potom mi pošle chomáč vousŧ z Nikostratovy brady a nakonec jeden jeho nejlepší zub."

Lusce se tyto věci zdály těţké a paní přetěţké, ale Láska, jeţ je dobrým povzbuzovatelem a velmistrem v radách, dosáhla toho, ţe se paní rozhodla ony tři věci vykonat a vzkázala Pyrrhovi po sluţebné, ţe vše, co od ní ţádá, brzo splní; a mimoto ještě - kdyţ má Pyrrhos Nikostrata za tak chytrého -, ţe bude v manţelově přítomnosti obcovat s ním, tedy s Pyrrhem, a Nikostrata přesvědčí, ţe to nebyla pravda.

Pyrrhos se proto jal očekávat, co bude urozená paní dělat.

Za několik dní dával Nikostratos velkou hostinu pro některé šlechtice, jak bylo jeho častým zvykem, a kdyţ byly jiţ odstraněny stoly, vyšla ze své světnice paní Lydia, oděná v zelený samet a ozdobená šperky, vstoupila do síně, kde byli hosté, a před zraky Nikostrata a ostatních přistoupila k tyči, na níţ seděl onen krahujec, jejţ Nikostratos měl tak rád; odvázala krahujce, jako by ho chtěla vzít do ruky, vzala ho za řemínky, udeřila jím o zeď a zabila ho.

Nikostratos na ni vzkřikl:

"Běda, paní, cos to udělala?"

"Nic," odpověděla mu. Pak se však obrátila k urozeným pánŧm, kteří předtím hodovali s Nikostratem, a pravila:

"Pánové, špatně bych se mstila králi, který mě potupil, kdybych neměla odvahu začít od krahujce. Vězte totiţ, ţe tento pták mě uţ dlouho připravoval o všechen čas, který mají muţi věnovat radovánkám s paními; jakmile se měla ukázat jitřenka, Nikostratos vstal, vyskočil na koně s krahulíkem na ruce a odejel do otevřených rovin, aby ho viděl létat. A já, jak mě tu vidíte, zŧstala jsem sama a neuspokojená na lŧţku.

Mnohokrát jsem proto měla chuť udělat to, co jsem udělala nyní, a nezdrţovalo mě od toho nic jiného neţ přání počkat s tím a udělat to, aţ budou při tom muţi, kteří by byli v mé při spravedlivými soudci, jimiţ také, jak doufám, budete."

Kdyţ to uslyšeli urození pánové, měli za to, ţe její náklonnost k Nikostratovi je taková, jak to hlásala slova; všichni se dali proto do smíchu, obrátili se k rozkácenému Nikostratovi a jali se k němu hovořit:

"Dobře udělala paní, ţe se za svou křivdu pomstila krahujcovou smrtí."

A kdyţ se pak paní vrátila do své světnice, obrátili rŧznými šprýmy na tento námět Nikostratovo hoře ve smích.

Pyrrhos vida, co se stalo, řekl si v duchu:

"Přepěkný začátek dala paní mé lásce, dej Bŧh, aby tak pokračovala."

Nemnoho dní po tom, co zabila krahujce, meškala paní s Nikostratem ve své světnici; uprostřed mazlení jala se tropit neplechy a on ji ţertem zatáhl za vlasy, coţ jí zavdalo podnět k splnění druhé věci, o niţ ji Pyrrhos poţádal: hbitě ho chytila za chomáček vousŧ a smějíc se škubla tak silně, ţe mu jej z brady vytrhla.

Nikostratos zanaříkal, ale paní mu pravila:

"Co se ti stalo, ţe se tak tváříš? Kvŧli tomu, ţe jsem ti vytrhla šest chlupŧ z brady? Tebe to jistě tak nebolelo jako mne, kdyţ jsi mě před chvilkou tahal za vlasy."

Tak paní slovo od slova ţertovala, ale obezřele přitom schovala chomáč vousŧ, které mu vytrhla a které ještě téhoţ dne poslala svému drahému milenci.

Nad třetí věcí se paní více zamyslela, protoţe však byla vysoce dŧvtipná a láska ten dŧvtip ještě více zbystřovala, vymyslela si paní zpŧsob, pomocí něhoţ by mohla úkol splnit.

Nikostratos měl dva panoše, které mu svěřili jejich otcové, aby se v Nikostratově domě jakoţto urození lidé přiučili dobrým mravŧm; jeden z nich rozřezával Nikostratovi jídlo, kdy jedl, a druhý mu naléval, kdyţ pil. Paní si je oba zavolala, dala jim na srozuměnou, ţe jim páchne z úst, a přikázala jim, aby odvraceli co moţná nejvíc tvář, kdyţ obsluhují Nikostrata, a nikomu se o tom nezmiňovali.

Panoši jí uvěřili a jali se dodrţovat zpŧsob, který jim paní naznačila, a ta se pak jedenkrát Nikostrata otázala:

"Zdalipak sis všiml, co dělají ti hoši, kdyţ tě obsluhují?"

Nikostrato pravil:

"Ovšemţe, ba chtěl jsem se jich uţ zeptat, proč to dělají."

Paní mu pravila:

"To nedělej, mohu ti to sama povědět; mlčím o tom uţ hezky dlouho, abych tě nezarmoutila.

Teď však vidím, ţe to zpozorovali i druzí, a proto ti to nebude déle tajit. Neděje se tak pro nic jiného neţ proto, ţe ti tuze páchne z úst; nevím, co je toho příčinou, protoţe dříve to nebývalo. Je to převelice ohavná věc, protoţe se stýkáš s urozenými lidmi, a je třeba najít zpŧsob, jak to vyléčit."

Tu pravil Nikostratos:

"Co by to mohlo být? Nemám snad nějaký zub zkaţený?"

Lydia děla:

"Moţná ţe ano."

I zavedla ho k oknu, aby otevřel ústa, a kdyţ se podívala na jednu i na druhou stranu, pravila:

"Nikostrate, jak jsi to mohl tak dlouho vydrţet? Na téhle straně máš jeden zub nejenom zkaţený, ale mně se zdá, ţe je úplně vyhlodaný; necháš-li si jej déle v ústech, určitě ti nakazí zuby, kterou jsou okolo něho, proto ti radím, aby ses ho zbavil dříve, neţ to bude ještě horší."

Tu pravil Nikostratos:

"Jsi-li ty toho mínění, přeji si to i já; pošli bezodkladně pro mistra, aby mi přišel vytáhnout zub."

Paní mu však na to děla:

"Chraň bŧh! Nač by chodil mistr? Zdá se mi, ţe zub drţí tak, ţe ho znamenitě vytáhnu bez mistra sama. Krom toho tihle mistři jsou tak krutí při svém díle, ţe mi srdce nedovolí, abych tě viděla v cizích rukách. Udělám všecko sama, a bude-li tě to bolet příliš, hned přestanu, coţ

by mistr neudělal."

Dala si tedy přinést nástroje pro takovouto práci, poslala ze světnice všechny pryč a ponechala si uvnitř pouze Luscu; poté zavřela dveře, přikázala Nikostratovi, aby ulehl na lŧţko, vsunula mu do úst kleště, popadla do nich jeden jeho zub, a kdyţ začal Nikostratos křičet bolestí, Lusca ho přidrţela a paní mu vší silou zub vytáhla; hned nato jej schovala, vzala tuze zkaţený zub, který předtím drţela v ruce, ukázala jej naříkajícímu a napŧl mrtvému Nikostratovi a řekla:

"Vidíš, takovýhle zub jsi měl tak dlouho v ústech."

Nikostratos jí uvěřil, a ačkoli musel přestát přetěţké utrpení a tuze hořekoval, měl za to, ţe uţ

je vyléčen, kdyţ je zub venku. Dal se tedy tím i oním uchlácholit, a kdyţ bolest polevila, vyšel ze světnice.

Paní vzala zub, ihned jej poslala svému milenci a ten, jsa jiţ její láskou jist, vzkázal jí, ţe je přichystán vyhovět kaţdé její touze. Paní však ho chtěla ubezpečit ještě víc, a ačkoli se jí zdálo, ţe uplyne ještě celý věk, neţ bude s ním, chtěla splnit, co slíbila; z toho dŧvodu se jala předstírat, ţe jí není dobře, a kdyţ k ní jednoho dne po obědě přišel Nikostratos a ona s ním neviděla nikoho neţ Pyrrha, poprosila je, aby jí pomohli vyjít na zahradu, čímţ by se její nevolnost zmírnila.

Nikostratos ji tedy vzal z jedné strany a Pyrrhos z druhé strany, odnesli ji na zahradu a posadili ji na trávník pod krásnou hrušeň.

A kdyţ tu chvíli seděli, pravila paní Pyrrhovi, jak se o tom předtím domluvili:

"Pyrrhe, mám velikou chuť na hrušky, vylez nahoru a shoď mi jich několik dolŧ."

Pyrrhos tedy ruče vylezl na hrušeň, a jak házel hrušky dolŧ, hovořil:

"Hola, messere, co to tam děláte? A vy, paní, není vám stydno trpět to v mé přítomnosti?

Myslíte, ţe jsem slepý? Před chvilkou jste přece byla tak nemocná! To jste se tak rychle uzdravila, ţe uţ děláte takovéhle věci? Kdyţ uţ je chcete dělat, máte přece tolik krásných světnic, to to nemŧţete jít dělat do některé z nich? Bylo by to jistě počestnější neţ páchat to v mé přítomnosti."

Paní se obrátila k manţelovi a pravila:

"Co to Pyrrhos říká? Nepomátl se?"

Pyrrhos na to odvětil:

"Ne, nepomátl, paní, myslíte si však, ţe nevidím?"

Nikostratos se tomu velmi podivil a řekl: "Pyrrhe, opravdu se mi zdá, ţe sníš!"

"Pane mŧj, nesním a ani vy nesníte," odpověděl mu Pyrrhos, "Hýbáte se tak, ţe kdyby se tak hýbala hrušeň, nezŧstala by na větvi ani jedna hruška."

Tu pravila paní:

"Co by to mohlo být? Moţná ţe se mu opravdu zdá, ţe vidí to, co říká. Na mou duši, kdybych byla zdravá, jako jsem bývala, vylezla bych se nahoru podívat, jaká jsou to kouzla, jeţ on vidí, jak říká."

Pyrrhos na hrušni však nepřestával vést svou, i řekl Nikostratos:

"Slez dolŧ!"

A kdyţ Pyrrhos slezl, pravil mu:

"Co říkáš, ţe jsi viděl?"

Pyrrhos děl:

"Vy mě máte, mně se zdá, za blázna nebo za blouznivce, musím vám však říci, ţe jsem vás viděl na vaší paní; kdyţ jsem pak lezl dolŧ, viděl jsem, jak jste vstal a sedl si tam, kde sedíte teď."

"Ty ses opravdu zbláznil," řekl Nikostratos, "protoţe my jsme se od té chvíle, co jsi vylezl na hrušeň, ani nehnuli, jak vidíš."

Pyrrhos mu odpověděl:

"Proč bychom se přeli? Já to viděl, a jestli jsem vás viděl, viděl jsem vás na svém."

Nikostratos se tomu divil stále víc, aţ posléze řekl:

"To bych rád věděl, zda je tahle hrušeň očarována a jaká kouzla je z ní vidět."

A vylezl na hrušeň.

Sotva však byl nahoře, začala se paní s Pyrrhem obveselovat a Nikostratos, spatřiv to, jal se křičet:

"Ach ty hříšnice, co to tam děláš? A ty, Pyrrhe, jemuţ jsem tolik dŧvěřoval!"

To řka, začal slézat z hrušně.

Paní s Pyrrhem říkali:

"My tu přece sedíme!"

A kdyţ ho viděli slézat, posadili se opět tak, jak seděli, neţ lezl Nikostratos nahoru.

Kdyţ byl pak Nikostratos dole a viděl, ţe sedí jako předtím, začal jim spílat.

Pyrrhos mu však řekl:

"Nikostrate, nyní opravdu přiznávám, ţe jsem viděl falešně, kdyţ jsem byl na hrušni, coţ jste také před chvílí říkal. Ale krom toho nepřiznávám uţ nic jiného neţ to, ţe vidím a vím, ţe i vy jste viděl nesprávně. Uvaţíte-li, ţe vaše paní je počestnější a moudřejší neţ kterákoli jiná, myslíte, ţe by se dopustila na vás takové uráţky a dělala by tohle před vašima očima?

Takováto úvaha vám nejlépe dokáţe, ţe mám pravdu. O sobě ani nechci mluvit, neboť bych se dal raději rozčtvrtit, neţ bych na to jen pomyslil, neřkuli udělal to ve vaší přítomnosti.

Tento zrakový klam určitě zpŧsobuje hrušeň, neboť celý svět by mě nebyl přesvědčil, ţe jste tu se svou paní tělesně neobcoval, kdybych vás nebyl slyšel křičet, ţe já tu dělám to, nač jsem ani nepomyslel a co bych nikdy nespáchal, jak jsem pevně přesvědčen."

Nato povstala paní s rozkacenou tváří a jala se hovořit:

"Celé neštěstí je v tom, ţe mě povaţuješ za tak málo rozumnou ţenu, ţe si myslíš, ţe bych dokázala spáchat před tvýma očima hanebnost, kterou jsi viděl. Buď jist, ţe kdybych dostala na tohle chuť, nechodila bych sem, ale dovedla bych jít do některé naší světnice a udělat to tak, ţe bych se tuze divila, kdybys na to přišel."

Nikostratovi se zdálo, ţe mají oba pravdu a ţe by se před jeho zraky nikdy nedopustili takového skutku, nechal uţ proto slov a výčitek tohoto druhu a rozhovořil se o zvláštnosti jevu a zrakového klamu, jenţ ošálí kaţdého, kdo vyleze nahoru na hrušeň. Ale paní předstírající, ţe ji Nikostratovo mínění o ní rozzlobilo, pravila:

"Na mou věru, tahle hrušeň uţ nikdy nezpŧsobí pohanu ani mně, ani jiné paní, o to se postarám. Běţ, Pyrrhe, přines sekeru a bez odkladŧ mě pomsti; podetni tu hrušeň, ačkoli by bylo mnohem líp, kdybys dal tou sekerou Nikostratovi do hlavy za to, ţe dopustil, aby se mu rozum bez uvaţování a tak rychle zaslepil. I kdyţ se těm v tvé hlavě zdálo to, co jsi povídal, neměls je připustit před soud své mysli a dát jim za pravdu."

Pyrrhos střelhbitě došel pro sekeru a podťal hrušeň; paní pak, kdyţ ji viděla leţet na zemi, pravila Nikostratovi:

"Vidím-li, ţe nepřítel mé počestnosti padl, je veta i po mém hněvu."

Milostivě odpustila Nikostratovi, jenţ o to prosil, a uloţila mu, aby ho uţ nikdy ani nenapadlo podezírat z nějaké takové věci tu, která ho miluje víc neţ sebe.

Ubohý oklamaný manţel se poté vrátil s ní a s jejím milencem do paláce, v němţ se pak mnohokrát Pyrrhos s Lydií a Lydia a Pyrrhem oddali v pohodlí potěšení a radovánkám, k nimţ dopomáhej Bŧh i nám.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Dva Sieňané milují jednu paní, s níţ je jeden z nich skmotřen; kdyţ pak kmotr zemře, přijde za svým druhem, jak si slíbili, a vypravuje, jak to chodí na onom světě.

Povinnost vyprávět zŧstala uţ jen na králi a ten, kdyţ seznal, ţe se paní mrzící se nad poraţením nevinné hrušně uţ trochu uklidnily, začal vyprávět: Je nad slunce jasnější, ţe kaţdý spravedlivý král musí zachovávat zákony, jeţ sám dal, a jestliţe si počíná jinak, je nutno soudit ho jako otroka, jenţ zasluhuje trest, a ne jako krále; a hle já, váš král, se uţ málem dopouštím této chyby a zasluhuji si onoho trestu. Pravda, včera jsem dal zákon pro naše dnešní vyprávění a měl jsem v úmyslu nepouţít své výsady; podléhaje s vámi tomuto zákonu, chtěl jsem téţ vyprávět o tom, o čem jste vyprávěli vy. Bylo tu však hovořeno nejenom o tom, o čem jsem chtěl povídat, ale bylo tu vyprávěno ještě mnoho jiných věcí a daleko krásnějších, takţe já, ať jakkoli pátrám v paměti, nemohu si vzpomenout na nic, co bych měl povídat na tento námět a co by se vyrovnalo příběhŧm uţ

pověděným. A tak jsem nucen prohřešit se proti zákonu, který jsem sám dal, a zasluhuji si trest. Prohlašuji proto, ţe jsem od této chvíle připraven na jakýkoli trest, který mi bude uloţen, a uchyluji se k své bývalé výsadě.

A řeknu, ţe příběh, který vyprávěla Elisa o kmotru a kmotře, a vedle ní hloupost Sieňanŧ má v sobě, nejdraţší paní, tolik síly, ţe mě zlákal nechat stranou ţerty, které tropily chytré manţelky svým hloupým manţelŧm, a vyprávět vám maličký příběh, jenţ má sice v sobě mnohé, co není hodné víry, nicméně bude radost si ho poslechnout.

V Sieně tedy kdysi ţili dva mladíci z lidu, z nichţ jeden měl jméno Tingoccio Mini a druhý Meuccio di Tura; bydleli u salajské brány, nestýkali se skoro s nikým leda jen s druhým a zdálo se, ţe se mají velmi rádi. Chodívali, jak lidé činívají, do kostela a na kázání a často slýchali o slávě a utrpení, jichţ se podle zásluhy dočkaly duše těch, kteří zemřeli a odešli na onen svět.

Touţili proto, aby se o těchto věcech dověděli určitější zprávy, a protoţe nenašli ţádný zpŧsob, kudy na to, slíbili jeden druhému, ţe ten, kdo zemře první, přijde za tím, kdo zŧstane ještě naţivu, bude-li to moţné, a podá mu zprávy, jaké si bude přát. A stvrdili to také přísahou. Kdyţ si tedy tohle slíbili a dále se stýkali jeden s druhým, jak uţ bylo řečeno, přihodilo se, ţe se Tingoccio stal kmotrem nějakého Ambruogia Anselminiho, jenţ bydlel na Campo Regio a jeho manţelka jménem monna Mita porodila synka.

Tento Tingoccio spolu s Meucciem několikrát navštívil svou kmotru, jeţ byla překrásná a k světu, a bez ohledu na kmotrovství se do ní zamiloval. Meucciovi se téţ velmi líbila, a kdyţ

slyšel, jak ji Tingoccio velebí, zamiloval se do paní rovněţ.

Jeden před druhým však svou lásku skrýval, ovšem nikoli ze stejné příčiny: Tingoccio ji nechtěl odhalit před Meucciem proto, ţe povaţoval za špatné, ţe miluji svou kmotru, a byl by se styděl, kdyby se to byl někdo dověděl; Meuccio to zase tajil proto, ţe si všiml, ţe kmotra se líbí Tingocciovi.

Říkal si totiţ:

"Kdyţ mu to odhalím, bude na mne ţárlit, a protoţe s ní mŧţe jakoţto kmotr s kmotrou mluvit, kdy se mu zachce, mŧţe v ní vyvolat nenávist ke mně a já tak od ní nikdy nedosáhnu toho, po čem touţím."

Zatímco tedy tito dva mladíci byli zamilovaní - jak uţ bylo řečeno -, stalo se, ţe Tingoccio vyjevil paní své tuţby obratněji a skutky i slovy dosáhl toho, ţe mu byla po vŧli, coţ ovšem Meuccio

dobře postřehl, ale i kdyţ ho to tuze mrzelo, tvářil se, jako by nic nezpozoroval - doufal totiţ

pořád, ţe jednou se mu jeho tuţba splní, nechtěl, aby měl Tingoccio podnět nebo dŧvod překazit mu nebo zabránit mu v jeho počínání.

Tak oba mladíci milovali - jeden úspěšněji a jeden méně -, ale tu se stalo, ţe Tingoccio ryl kyprou pŧdu, kterou objevil na kmotřině usedlosti, a obdělával ji takovou měrou, ţe si uhnal nějakou nemoc, a ta se mu v několika dnech tak zhoršila, ţe jí podlehl a odešel z tohoto ţivota.

Kdyţ pak uplynul třetí den, Tingoccio - protoţe asi dříve nemohl - přišel v noci, jak byl slíbil, do Meucciovy světnice a zavolal ho, protoţe Meuccio tvrdě spal.

Meuccio se probudil a řekl:

"Kdo jsi?"

A dostal odpověď:

"To jsem já, Tingoccio, přicházím podle daného slibu podat ti zprávy o onom světě."

Meuccio se poněkud vyděsil, kdyţ ho spatřil, ale pak si dodal odvahy a pravil:

"Buď vítán, bratře mŧj!"

Poté se ho otázal, zda je zatracen.

"Zatracené jsou věci, které nelze najít. A jak bych mohl být tady, kdybych byl ztracen?"

"Ale ne," řekl Meuccio, "já neříkám ztracen! Ptám se tě, jestli jsi zatracen, jestli jsi mezi dušemi odsouzenými za trest do pekelného ohně."

Tingoccio mu odvětil:

"To tedy ne, ale dostal jsem za hříchy, kterých jsem se dopustil, přetěţké tresty, takţe jsem na pěkném trápení."

Meuccio se tedy začal podrobně vyptávat Tingoccia, jaké tresty jsou tam za kaţdý hřích spáchaný tady, a Tingoccio mu to všechno pověděl. Pak se ho Meuccio zeptal, mŧţe-li tedy pro něho něco udělat, a Tingoccio mu odpověděl, ţe ano; aby dal za něho slouţit mše a modlit se, jakoţ aby dával almuţny, protoţe tyhle věci na onom světě tuze pomáhají.

Meuccio mu řekl, ţe to rád učiní, a kdyţ Tingoccio uţ odtud odcházel, Meuccio si vzpomněl na kmotru. Pozdvihl tedy trochu hlavu a řekl:

"Dobře, ţe si, Tingoccio, vzpomínám. A co za kmotru, s kterou jsi tady na zemi spával, jaký trest ti tam za to dali?"

Tingoccio mu odpověděl:

"Milý bratře, kdyţ jsem tam tedy odtud dorazil, byl tam jeden a ten ti, jak se zdálo, znal všechny mé hříchy nazpaměť. A ten mi taky přikázal, abych se odebral na to místo, kde jsem oplakával za přetěţkých trestŧ své hříchy. Našel jsem tam mnoho druhŧ, kteří byli odsouzeni ke stejným trestŧm jako já, a kdyţ jsem tam mezi nimi stál a vzpomněl si na to, co jsem tropil s kmotrou, čekal jsem, ţe za to dostanu ještě větší trest neţ ten, co uţ mi dali, takţe jsem se začal strachy třást, ačkoli jsem stál v ohromném a planoucím ohni. To zpozoroval jeden, co stál vedle mne, a povídal: ,Co se tak v tom ohni třeseš? To máš ještě nějaký hřích větší neţ ti ostatní, co tu jsou?' ,Ach, milý příteli,' řekl jsem mu, ,já mám veliký strach z trestu, který čekám za těţký hřích, který jsem na zemi spáchal.'

A tamtem se mě zeptal, jaký je to hřích. Řekl jsem mu tedy:

,Je to takový hřích, ţe jsem spával se svou kmotrou a obcoval jsem s ní tak, ţe jsem z toho měl smrt.' Tamten si z toho ale začal dělat šprýmy a řekl mi: ,Běţ, blázne, nic se neboj, kmotry se v počet neberou!' - a tak kdyţ jsem to slyšel, hned mě to utěšilo."

Jeţto se však blíţil den, Tingoccio po těch slovech řekl:

"Meuccio, buď sbohem, uţ se s tebou nemohu zdrţovat."

A rázem zmizel.

Meuccio, kdyţ uslyšel, ţe kmotry se nezapočítávají, jal se sám sobě posmívat, jak byl hloupý, protoţe uţ několik kmoter ušetřil; a kdyţ se takto zbavil své nevědomosti, byl uţ potom chytřejší.

Kdyby byl tohle býval věděl fráter Rinaldo, nebyl by se musel utíkat k sylogismŧm, kdyţ

kázal své dobré kmotře povolnost vŧči svým touhám.

Zdvihl se lehký vánek, protoţe slunce uţ se chýlilo k západu; král dokončil svŧj příběh, a jeţto uţ na nikom nebyla povinnost vyprávět, sňal korunu z hlavy, poloţil ji na hlavu Laurettě a řekl:

"Paní Lauretto, korunuji vás laurem na královnu naší společnosti. Přikazujte nám jako naše paní vše, o čem soudíte, ţe nám to přinese radost a potěšení."

To pravil a usedl.

Lauretta, jeţ se stala královnou, kázala zavolat správce, a přikázala mu, aby dal v onom líbezném údolí prostřít dříve neţ obvykle, aby nemuseli při návratu spěchat do paláce, a krom toho mu uloţila, co má dělat, pokud bude trvat její vláda.

Poté se obrátila k společnosti a pravila:

"Dioneo si včera přál, aby se dnes mluvilo o čtveráctvích, jeţ ztropily ţeny svým manţelŧm.

Kdyby nebylo toho, ţe chci dokázat,

ţe nejsem z rodu kousavých psŧ, kteří se chtějí za všecko hned mstít, přikázala bych, aby se zítra vyprávělo o kouscích, které tropí muţi svým manţelkám. Nechme toho však; přikazuji, aby kaţdý myslel na to, ţe se bude vyprávět o šprýmech, které denně tropí ţena muţi či muţ

ţeně anebo muţi jeden druhému. Myslím, ţe takovéto vyprávění nebude méně příjemné, neţ

bylo dnešní."

Tak pravila, povstala a rozpustila společnost aţ do hodiny večeře.

Paní a muţi tedy všichni vstali, někteří z nich se zuli a brodili se v čiré vodě, jiní se procházeli pod krásnými stromy, rostoucími na zelené louce.

Dioneo a Fiammetta zpívali spolu hezkou chvíli o Arcitovi a Palemonovi a tak uprostřed rŧzných a rozličných zábav a v převeliké radosti strávili čas aţ do večeře.

Kdyţ pak nadešla doba večeře, všichni usedli k tabuli u jezírka a zde za zpěvu tisícerých ptákŧ, ovíváni ustavičně svěţím vánkem, rodícím se v okolních kopcích, a neobtěţováni mouchami, pohodlně a vesele povečeřeli.

Poté vstali od tabule, několikrát ještě obešli rozkošné údolíčko, a protoţe se slunce uţ zpola nachýlilo k západu a královna si to přála, vydali se volným krokem na cestu tam, kde přebývali. Ţertovali cestou a klábosili o tisícerých věcech, o nichţ se dnes vyprávělo i nevyprávělo - a tak kdyţ došli ke krásnému paláci, byla uţ skoro noc. Zde zaplašili únavu z neveliké procházky svěţími víny a cukrovinkami a bez meškání se dali do tance kolem krásné fontány, tančíce hned za zvukŧ Tindarových dud, hned podle jiných tónŧ.

Posléze královna přikázala Filomeně, aby zapěla píseň, a ta takto začala: Jak bědné je mé ţití!

Ach, kéţ jsem tam, kde jednou jsem uţ byla,

neţ s ţalem musela jsem odejíti.

Uţ nevím, ač mne ţhoucí přání nutí,

jeţ nosím ve své hrudi,

kudy jít tam, kde smutná jsem kdys dlela.

Ach ty mé osamělé spočinutí,

co v srdci mém jen úzkost, tíseň budí?

Rci mi to, rci, vţdyť já bych nevěděla,

koho bych se jít na to tázat měla.

Má duse zmatená je, pobloudilá,

ji nadějí rač, pane, podepříti.

Těţko mi mluvit o rozkoši oné,

jeţ ve mně mocně vzplála,

kterou dnem, noci hledám s malým zdarem.

V plamenech cit a zrak a sluch mŧj tone,

jeţ síla nebývalá

dál rozdmýchává novým silným ţárem,

a já uţ hynu tímto varem.

Jak vrátí se mi poplašená síla,

kdyţ nechceš mne ty, pane, potěšiti ?

Pověz mi, zda a kdy zas přijdou časy,

ţe najdu, drahý, tebe

a zlíbám oči, jeţ mne tolik souţí?

Rci mi to hned, má duše, kdypak asi

zas navrátíš mi sebe ?

Ať trochu v klidu moje srdce touţí.

Plyň, čase, ať se dlouţí

jen chvíle, aţ zde bude duše milá.

Pak mŧţe do mne Amor jak chce bíti!

Aţ navrátí se, sevřu ho v té chvíli

a nenechám ho zkrátka

odejít jako tenkrát při setkání.

Teď budu objímat ho ze vší síly

a jeho ústa sladká

musí mi splnit kaţdé moje přání!

Vzpomínka na tebe zpěv vyloudila,

přijď, ať mohu uţ náruč otevříti!

Tato píseň vyvolala v celé společnosti přesvědčení, ţe Filomena je v poutech nějaké nové a líbezné lásky, a protoţe se podle slov zdálo, ţe se v ní dostala dál neţ jenom k pohledŧm, povaţovaly ji paní za šťastnou, ba byly i takové, které jí záviděly, neboť takovou lásku nikdy neproţily.

Kdyţ pak byla píseň u konce, vzpomněla si královna, ţe nazítří je pátek, a řekla proto laskavě:

"Jak víte, urozené paní a jinoši, zítra je den zasvěcený utrpení našeho Pána, který jsem za vlády Neifile - vzpomínáte-li si dobře - zboţně oslavovali a nedopřáli jsme místo zábavným rozhovorŧm; podobně jsme pak učinili následujícího dne v sobotu. Protoţe se chci řídit tímto dobrým příkladem, který nám dala Neifile, myslím,

ţe se sluší, abychom si počínali podobně, jak zítra, tak nazítří, a odloţili zábavná vyprávění, čímţ si připamatujeme, ţe v těchto dnech je třeba dbát na spásu našich duší."

Tato zboţná královnina řeč se všem líbila, a protoţe uţ uplynul hezký kus noci, šli všichni s dovolením královny spát.

KONČÍ SE SEDMÝ DEN

POČÍNÁ SE OSMÝ DEN, BĚHEM NĚHOŢ SE POD VLADAŘENÍM LAURETTY

HOVOŘÍ O ŠPRÝMECH, KTERÉ DENNĚ TROPÍ ŢENA MUŢI ČI MUŢ ŢENĚ ANEBO

MUŢI JEDEN DRUHÉMU

Za vrcholky nejvyšších hor se uţ objevovaly paprsky slunce vycházejícího do nedělního rána a všechny stíny mizely, takţe jiţ bylo moţno rozeznávat věci, kdyţ královna se svou druţinou vstala; šli se nejprve projít po zrosených trávnících a před devátou se vydali do nedalekého kostelíka, kde vyslechli sluţby boţí. Poté se všichni vrátili domŧ, vesele a slavnostně pojedli, zazpívali si a zatančili, načeţ královna svolila, aby si šel odpočinout, komu se chtělo.

Kdyţ pak slunce překročilo poslední kruh, všichni se usadili kolem fontány k obvyklému vyprávění, jak si to královna přála, a zde pak na její rozkaz začala Neifile vypravovat: PŘÍBĚH PRVNÍ

Gulfardo si vypŧjčí peníze od Guasparruola, a kdyţ mu ţena kupcova slíbí, ţe se s ním za peníze vyspí, dá jí peníze, které si vypŧjčil, a v její přítomnosti pak Guasparruolovi řekne, ţe uţ pŧjčku vrátil, k čemuţ jeho manţelka musí přisvědčit.

Jsem ráda, ţe to Bŧh tak zařídil, abych dnešní vyprávění začala já svým příběhem, a protoţe se, milé paní, aţ dosud hodně mluvilo o šprýmech, které ztropily ţeny muţŧm, činí mi potěšení, mohu-li povídat o šprýmu, který provedl muţ jedné paní; nezamýšlím ovšem vyprávět proto, abych tupila to, co ten muţ učinil, či abych litovala ţenu, ţe se jí to stalo. Chci naopak onoho muţe pochválit a onu paní pohanět a dokázat, ţe i muţi dovedou vodit za nos toho, kdo jim věří, a ţe jsou sami voděni za nos těmi, jimţ dŧvěřují. Kdyţ by to ovšem někdo chtěl nazvat výstiţněji, hodilo by se lépe nenazývat to, o čem chci vyprávět, šprýmem, ale odplatou, neboť je jisto, ţe paní má být co nejpočestnější, ţe má střeţit svou cudnost jako svŧj ţivot a ţe nemá z ţádné příčiny dopustit, aby byla poskvrněna, coţ vzhledem k naší křehkosti není úplně moţné dokázat vţdy tak, jak by se slušelo. Ta však, která se dává za peníze, zaslouţí si po mém soudu hranici; ta, kterou k tomu přivede láska - je přece známa její převeliká síla -, si však zaslouţí, aby na ni soudce nebyl příliš přísný a osvobodil ji, jak nám to tu před několika dny ukázal Filostrato, kdyţ

vyprávěl o paní Filippě z Prata.

Ţil tedy kdysi v Melami jeden německý ţoldnéř jménem Gulfardo, chrabré povahy a velmi věrný těm, jimţ slouţil, coţ u Němcŧ bývá zřídka zvykem, a protoţe peněţité pŧjčky co nejpoctivěji vracel, byl by našel mnoho kupcŧ, kteří by mu byli pŧjčili jakoukoli částku na malý úrok.

Tento Gulfardi bydlící v Melanu se zamiloval do velmi hezké paní, jeţ slula paní Ambruoggia a byla chotí bohatého obchodníka, jemuţ bylo jméno Guasparruolo Cagastraccio a byl Gulfardovým dobrým známým a velkým přítelem. Gulfardo miloval paní velmi tajně, takţe to nezpozoroval ani její manţel či kdokoli jiný, a jednoho dne pak jí poslal vzkaz, zda by s ní

mohl mluvit; a prosil ji v něm, aby mu ráčila poskytnout svou lásku, ţe on ze své strany je připraven udělat to, co mu ona poručí.

Po dlouhém vyjednávání stanovila se paní konečně na tom, ţe učiní, co si Gulfardo přeje, dodrţí-li on dvě podmínky: předně to on nikdy nikomu nezjeví a za druhé prý potřebuje k jakési záleţitosti dvě stě zlaťákŧ - chtěla je na něm proto, ţe byl bohatý, a byla ochotna stát mu k sluţbám, dá-li jí je.

Kdyţ Gulfardo uslyšel, jak je paní ziskuchtivá, rozhořčil se na ni pro tu nízkost, neboť ji měl za řádnou paní, proměnil planoucí lásku takřka v nenávist a rozhodl se, ţe ji doběhne; i vzkázal jí, ţe velmi rád učiní všecko moţné, jen aby se jí zalíbil, a aby mu proto jenom vzkázala, kdy chce, aby k ní přišel, ţe peníze přinese a ţe se o tom nikdo nedoví, kromě jednoho jeho přítele, jemuţ velmi dŧvěřuje a který je vţdy při všem, cokoli on podniká.

Paní či spíše ničemná ţenština to vyslechla, byla se zprávou spokojena a vzkázala mu, ţe Guasparruolo, její manţel, musí v několika

dnech odjet za svými záleţitostmi do Janova a ţe ona pak mu dá vědět a pošle pro něho.

Gulfardo si našel příhodnou chvíli, zašel za Guasparruolem a řekl mu:

"Chystám se podniknout jistou věc a potřebuji k tomu dvě stě zlaťákŧ; chtěl bych proto, abys mi je pŧjčil na obvyklý úrok, jak mi pŧjčuješ jindy."

Guasparruolo řekl, ţe to rád udělá, a hned mu peníze vyplatil.

Za několik dní pak Guasparruolo odejel do Janova, jak říkala paní, a Gulfardo od ní dostal zprávu, aby přišel a přinesl dvě stě zlaťákŧ. Gulfardo vzal s sebou svého druha, odebral se do domu paní, která uţ na něho čekala, a první věc, kterou udělal, bylo, ţe jí dal do ruky oněch dvě stě zlaťákŧ, coţ jeho druh viděl, a řekl:

"Paní, zde máte ty peníze, dejte je svému manţelovi, aţ se vrátí."

Paní vzala peníze a vŧbec ji nenapadlo, proč tak Gulfardo mluví. Myslela, ţe to řekl proto, aby se jeho druh nedomníval, ţe ona touţí po penězích.

Proto pravila:

"Ráda to udělám, musím se však podívat, kolik jich je."

Vysypala peníze na stŧl, a kdyţ jich napočítala dvě stě, byla náramně spokojená, uloţila je a vrátila se ke Gulfardovi. Nato ho odvedla do své světnice a uspokojovala ho svým tělem nejenom tuto noc, ale během mnoha dalších nocí, pokud se její manţel nevrátil z Janova.

Kdyţ pak přijel Guasparruolo domŧ, Gulfardo se hned k němu vypravil, a kdyţ si vyčíhal chvíli, kdy byla přítomna i jeho manţelka, přišel k němu a řekl:

"Guasparruolo, ty peníze, to jest těch dvě stě zlaťákŧ, které jsi mi před několika dny pŧjčil, jsem nepotřeboval, protoţe se mi nepodařilo získat tu věc, pro kterou jsem si je pŧjčil. Proto jsem je hned přinesl k vám a odevzdal je tvé paní. Zruš tedy mŧj dluh."

Guasparruolo se obrátil k manţelce, zeptal se jí, zda peníze obdrţela, a ta, kdyţ uviděla i svědka, nemohla zapírat a řekla:

"Tak jest, ale zapomněla jsem ti to říci."

Tu řekl Guasparruolo:

"Gulfardo, je dobře, jděte s bohem, váš dluh bude zrušen."

Kdyţ Gulfardo odešel, paní zŧstala, jako kdyţ ji polije, a vrátila manţelovi částku nečestně získanou svou špatností. A tak se chytrý milenec poradoval s lakomou paní, aniţ ho to něco stálo.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Farář z Varlunga obcuje s monnou Belcolorou; dá jí do zástavy svŧj plášť a vypŧjčí si od ní moţdíř, který jí potom posle zpět, a ţádá, aby mu vrátila plaší daný do zástavy. Dobrá ţena jej vrátí s úštěpkem.

Muţi stejně jako paní schvalovali, co provedl Gulfardo lakotně ţeně z Melana, kdyţ tu královna se obrátila k Pamfilovi a s úsměvem mu přikázala, aby pokračoval; proto Pamfilo začal:

Krásné paní, je na mně, abych vám vyprávěl příběh o těch, kteří se proti nám neustále prohřešují, aniţ my jim to mŧţeme oplatit, to jest o knězích, kteří podnikají proti našim manţelkám kříţová taţení a soudí, ţe nezískají odpuštění viny a trestu jinak, neţ kdyţ

dostanou některou ţenu pro sebe, jako by to byl sultán, jejţ z Alexandrie chtějí vést v poutech do Avignonu. Světští chudáčci jim to nemohou vracet, ledaţe útočí na jejich matky, sestry, přítelkyně a dcery s takovým zápalem, jako kněţí útočí na jejich manţelky, a tak se jim mstí.

Zamýšlím vám tedy vyprávět příběh o jednom venkovském namlouvání, který není ani tak dlouhý jako směšný ve svém závěru a z něhoţ plyne naučení, ţe se kněţím nesmí vţdycky všecko věřit.

Ve Varlungu, jak povídám, coţ je městečko nedaleko odtud, ţil jistý statný farář, čilý v obsluze ţen - jak kaţdá z vás ví nebo mohla slyšet -, a ten, i kdyţ neuměl příliš mnoho číst, přesto posilňoval své farníky, kaţdou neděli pod jilmem mnoha dobrými a svatými říkáníčky; kdyţ pak někam odešli, navštěvoval ještě líp neţ bývalý farář jejich ţeny, nosil jim drobnosti koupené na pouti, svěcenou vodu a někdy jim přinášel spolu s poţehnáním aţ do domu oharky svíček.

Tak se přihodilo, ţe se ze všech oveček, které se faráři líbily, nade všecky zalíbila jedna, jeţ

slula monna Belcolore a byla ţenou sedláka, který se jmenoval Bentivegna del Mazzo; byla to opravdu roztomilá a svěţí venkovanka, černovlasá a pěkná při těle, a dovedla mlít lépe neţ

ostatní. Mimoto uměla také lépe hrát na cimbál a zpívat Teče vodička do údolíčka a řídit líp neţ sousedka kolové tance a reje s pěkným a jemným šátečkem v ruce. Pro tyto věci se do ní pan farář zamiloval tak náramně, ţe byl z toho celý pryč, a kaţdý den se potloukal kolem jejich domu, aby ji spatřil.

Kdyţ ji pak v neděli ráno uzřel v kostele, snaţil se, aby se při zpěvu Kyrie a Sanctus ukázal jako velký zpěvák, aţ se zdálo, ţe to

hýká osel; kdyţ ji však v kostele nespatřil, odbýval všechno velmi ledabyle. Jinak ovšem si počínal tak, ţe ani Bentivegna del Mazzo, ani jeho sousedé nic nezpozorovali.

Aby se k ní mohl chovat dŧvěrněji, čas od času ji obdaroval; někdy jí poslal svazek čerstvého česneku, jenţ mu rostl v zahradě, kterou vlastníma rukama vzdělával, a byl nejkrásnější v kraji, jindy jí poslal košíček fazolových luskŧ nebo svazeček mladé cibule či cibulek. A kdyţ

se naskytla příhodná chvíle, nejprve se na ni nyvě zadíval a pak jí dělal zamilované předhŧzky, leţ ona se zarytě tvářila, jako ţe nic nepozoruje, a byla tak tvrdohlavá, ţe velebný pán nemohl dojít k cíli.

Jednoho dne o polednách bloumal farář sem tam po kraji a tu potkal Bentivegnu del Mazzo s vrchovatě naloţeným oslem; i oslovil ho a otázal se ho, kam se ubírá. Bentivegna mu odvětil:

"Jedu, velebný pane, abych pravdu řekl, do města skrz nějakou tento a vezu tyhle věci panu Benaccorrimu da Ginestreto, aby mi pomohl, oni mě volají k soudu, tedy já nevím proč, prej hned, a ţe prokurátor, ţe jsem něco proved."

Farář mu zvesela řekl:

"Dobře činíš, milý synu, jeď s mým poţehnáním a brzy se vrať. A kdybys náhodou uviděl Lapuccia nebo Naldina, tak jim nezapomeň říci, aby mi přinesli ty řemínky k cepŧm."

Bentivegna řekl, ţe to udělá, jel dál k Florencii a farář si pomyslil, ţe teď nadešla vhodná chvíle zajít k Belcolore a pokusit se o štěstí. I vykročil, dorázoval aţ do jejího domu, vešel dovnitř a pravil:

"Dej Bŧh štěstí, je tu někdo?"

Belcolore byla zrovna na seníku, a kdyţ ho slyšela, řekla:

"Buďte vítán, velebný pane, kde se tu v tom horku berete?"

Farář odvětil:

"Dá-li Bŧh, rád bych s tebou chvíli pobyl, protoţe jsem viděl, ţe tvŧj odejel do města."

Belcolore slezla dolŧ, sedla si a začala čistit semínka kapusty, která její muţ krátce předtím vymlátil.

Farář s ní začal rozmlouvat, řka:

"Nu tak, Belcolore, to mě pořád budeš takhle trápit?"

Belcolore se dala do smíchu a děla:

"A co vám dělám?"

Farář odvětil:

"Ty mi neděláš nic, ale nechceš dovolit, abych já dělal to, co bych rád a co nařídil Bŧh."

Belcolore řekla:

"Ale běţte, běţte, copak kněţí dělají takové věci?"

Farář odpověděl:

"Právě, a děláme to líp neţli jiní muţi. A proč by také ne? Ba řeknu ti, ţe my odvádíme ještě lepší práci. Víš proč? Protoţe my meleme za zásob. Na mou duši, nejlíp pro tebe bude, kdyţ

budeš povolná a necháš mě jednat."

Tu pravila Belcolore:

"Co by z toho mohlo pro mne vzejít dobrého, kdyţ jste kaţdý lakotnější neţ ďábel?"

Farář jí na to odpověděl:

"Já takový nejsem, jen řekni, co si ţádáš. Chceš snad pár botek nebo pentli nebo hezkou vlněnou látku - nebo co bys chtěla?"

Belcolore děla:

"To by bylo pěkné, velebníčku, jenţe já všechny tyhle věci mám. Ale jestli mě máte rád, prokaţte mi nějakou sluţbu a já pak udělám, co si přejete."

Farář jí odvětil:

"Rád udělám, co budeš chtít."

A tu Belcolore pravila:

"Musím jít v sobotu do Florencie odvést napředenou vlnu a dát si spravit kolovrátek. Kdyţ mi pŧjčíte pět lir, které máte jistě u sebe, vyplatím si u lichváře svou tmavou sukni a sváteční pás, který jsem dostala věnem, neboť vidíte, ţe nemohu jít ani do kostela či do jiného slušného místa, protoţe nic nemám. A potom udělám, co budete chtít."

Farář odpověděl:

"Kdyby Pánbŧh dal! Nemám peníze u sebe, ale věř mi, ţe se do soboty postarám, abys je měla."

"Já vím," děla Belcolore. "Všichni toho naslibujete, a potom nic nesplníte. Myslíte, ţe mě napálíte jako Biliuzzu, které také skutek utek? Při víře Kristově, to ne, vţdyť se z ní potom kvŧli tomu stala lehká holka! Kdyţ nemáte peníze, tak si pro ně dojděte!"

"Achich," pravil farář, "nechtěj ode mne, abych si pro ně musel jít domŧ teď. Vidíš, ţe jsem se pokusil o štěstí, kdyţ tu nikdo není; aţ bych se vrátil, mohlo by se stát, ţe by nám tu někdo překáţel, a já nevím, zda by se mi pak dařilo jako teď."

"Dobře," pravila však ona, "kdyţ chcete, jděte, kdyţ nechcete, okounějte si tu!"

Farář nahlédl, ţe monna Belcolore není ochotna udělat, co si přál, leda za salvum me fac, zatímco on chtěl sine custodia, i řekl:

"Ty mi tedy nevěříš, ţe ti je dám. Tak abys mi uvěřila, nechám si tu v zástavě tenhleten plášť."

Bercolore zdvihla oči a děla:

"Tenhleten plášť? A jakou má cenu?"

"Jakou má cenu?" řekl farář. "Věz, ţe je ze sukna flanderského aţ chlanderského, a někteří venkované dokonce soudí, ţe je ze sukna planderského; nejsou tomu ani dvě neděle, co jsem ho koupil za dobrých sedm lir u vetešníka Lotta, a to jsem ještě pět soldŧ vydělal, jak mi řekl Buglietti, a ty víš, ţe ten se v těchto světlých suknech náramně vyzná."

"Tak?" pravila Belcolore. "Paneboţe, stŧj při mně, to bych si byla nepomyslela. Ale nejdřív mi ho dejte."

Pan farář, kdyţ uţ jednou napjal kuší, svlékl plášť a dal jí jej; Belcolore uloţila plášť a pravila:

"Velebný pane, pojďme tamhle do seníku, tam nikdy nikdo nepřijde."

A tak učinili.

Farář jí tam dal ty nejsladší polibky pod sluncem a učinil ji příbuznou Pánaboha; kdyţ se s ní pak pořádně pobavil, odešel v sutaně, jako by šel oddávat, a vrátil se do kostela.

Tam mu přišlo na mysl, ţe všecky svíčky, jeţ dostává, nemají cenu ani polovičky oněch pěti lir, a začalo se mu zdát, ţe prohloupil; litoval, ţe u monny Belcolory zanechal plášť, a jal se uvaţovat, jak by jej dostal zpátky, aby ho to nic nestálo.

A jak uţ byl od přírody šelma podšitá, přišel velice brzy na nápad, jak z Belcolory plášť vymámit, a hned ho provedl; příštího dne, kdy byl svátek, poslal sousedova chlapce do domu monny Belcolory se vzkazem a prosbou, aby mu pŧjčila kamenný moţdíř, jeţto u něho obědvají Binguccio dal Poggio a Nuto Buglietti a on ţe je chce pohostit omáčkou.

Belcolore mu jej poslala. Kdyţ pak nadešla hodina oběda, farář si vyčíhal, aţ budou Bentivegna del Mazzo a Belcolore jíst, zavolal kostelníka a řekl mu:

"Vezmi tadyten moţdíř, odnes ho Belcolore a řekni jí: Pan farář vám velmi děkuje a máte mu poslat ten plášť, který u vás chlapec nechal v zástavě."

Kostelník šel s moţdířem do domu Belcolory, kterou zastihl, zrovna kdyţ seděla s Bentivegnou u stolu a obědvali. Postavil moţdíř na zem a vyřídil farářŧv vzkaz.

Kdyţ Belcolore slyšela, ţe farář chce zpátky plášť, chtěla uţ odpovědět, ale Bentivegna se zamračil a řekl:

"Ty jsi vzala od velebného pána něco do zástavy? Prokristapána, mám chuť dát ti jednu pěstí!

Jdi a honem mu jej vrať. Aby tě čert vzal. A dej si podruhé pozor! Kdyby něco chtěl a kdyby to byl třeba náš osel nebo něco jiného, ne abys řekla ne!"

Bručící Belcolore se zdvihla, šla k truhlici, vytáhla plášť, dala ho kostelníkovi a pravila:

"Řekni velebnému pánovi, ţe mu vzkazuji, ţe uţ nikdy, jak je Pánbŧh nade mnou, nebude třít omáčku v mém moţdíři, neboť mi tím ţádnou čest neprokázal."

Kostelník odešel s pláštěm a vyřídil velebnému pánovi vzkaz; farář se tomu dal do smíchu a řekl:

"Aţ ji uvidíš, řekni jí, kdyţ ona mi nepŧjčí moţdíř, ţe já ji zase nepŧjčím paličku, takţe nepochodí ani ona."

Bentivegna myslel, ţe jeho ţena tak mluvila proto, ţe ji vyplísnil, a víc se o věc nestaral.

Belcolore se však s velebným pánem hněvala a nemluvila s ním aţ do vinobraní. Potom však -

kdyţ jí farář pohrozil, ţe ji uvrhne do tlamy pekelné - dostala strach a pomocí moštu a teplých kaštanŧ se s ním smířila; a oba si pak ještě mnohokrát spolu popřáli.

Farář se místo těch pěti lir postaral, aby měla nově natřený cimbál a u něho zvoneček, takţe byla spokojena.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Calandrino, Bruno a Buffalmacco jdou k Mugnonu hledat heliotrop a Calandrino má za to, ţe jej nasel; vrátí se tedy domŧ obtěţkán kamením, za coţ mu manţelka dělá kázání, a on, dopálen tím, jí natluče. Vypravuje pak svým druhŧm to, co oni znají lépe neţ on.

Kdyţ skončil Pamfilo příběh, jemuţ se paní tolik nasmály, ţe uţ nemohly, přikázala královna Elise, aby pokračovala, a ta ještě s úsměvem na tváři začala vyprávět.

Nevím, líbezné paní, zda vyvolám svým neméně pravdivým jako rozmarným příběhem tolik smíchu, kolik ho vyvolal svým příběhem Pamfilo; pokusím se však o to.

Není tomu ještě příliš dávno, co v našem městě, oplývajícím

vţdy rozličnými mravy a nezvyklými lidmi, ţil malíř jménem Calandrino, člověk prostý a podivuhodných zvykŧ, jenţ většinu času strávil s dvěma jinými malíři, z nichţ jeden se jmenoval Bruno a druhý Buffalmacco; byli to velcí milovníci šprýmŧ, protřelí a mazaní přitom, a s Calandrinem se stýkali proto, ţe měli náramné povyraţení z jeho prostoduchosti a návykŧ.

V té době ţil ve Florencii také chytrý a bystrý mladík, jehoţ veškeré počínání bylo obdivuhodně milé a jenţ se jmenoval Maso del Saggio. Ten jednou zaslechl cosi o Calandrinově prostoduchosti a rozhodl se, ţe mu ztropí nějaké čtveráctví nebo ţe mu namluví nějaký nesmysl a sám se tím pobaví.

Jednoho dne ho náhodou zastihl v kostele svatého Jana, a kdyţ viděl, jak si pozorně prohlíţí malby a řezby na tabernakulu, které bylo ve zmíněném kostele umístěno krátký čas předtím,

usoudil, ţe se mu naskytlo vhodné místo i čas k provedení jeho záměru. Pověděl jednomu svému druhu, co zamýšlí udělat, načeţ se oba postavili poblíţe místa, kde seděl osamělý Calandrino, a dělajíce, jako by ho neviděli, začali si spolu povídat o účinnosti rŧzných kamenŧ, o čemţ Maso mluvil velmi přesvědčivě, protoţe byl věhlasným a výtečným klenotníkem.

Calandrino během tohoto rozhovoru začal natahovat uši, za chvíli se zvedl, a kdyţ slyšel, ţe nejde o nic soukromého, přidal se k nim, coţ bylo právě vhod Masovi náramně; a jak tak pokračoval dál ve svých řečech, Calandrino se ho zeptal, kde se tyto kameny, které mají takové účinky, vyskytují.

Maso mu odpověděl, ţe nejvíc takových kamenŧ je v Masopoušti, zemi Baskŧ, v krajině zvané Hejsasa, kde se vinná réva přivazuje jitrnicemi a husa stojí denár, k čemuţ je house nádavkem; tam prý je také celá hora z nestrouhaného parmezánského sýra, na níţ bydlí lidé, kteří nedělají nic jiného neţ makaróny a masové knedličky, vaří je v polévce z kapounŧ a pak je házejí dolŧ, takţe čím víc si jich kdo nachytá, tím víc jich má. Opodál pak teče řeka toho nejlepšího bílého sladkého vína, v němţ není ani kapka vody.

"Ach," zvolal Calandrino, "to je ale krásná krajina! Pověz mi však - co tam dělají s těmi vařenými kapouny?"

Maso odvětil:

"Ty všechny snědí Baskové."

"Tys tam někdy byl?" zeptal se Calandrino.

"Jestli jsem tam někdy byl!" odpověděl Maso. "Ovšemţe jsem tam byl a ne jednou.

Tisíckrát."

Tu děl Calandrino:

"A kolik je to mil odtud?"

Maso odpověděl:

"Mil to bude na tisíc, cesta nestojí tam za nic."

Tu pravil Calandrino:

"Tak to tedy musí být dál, neţ jsou Abruzzy?"

"Tak jest," odpověděl Maso, "a ještě kousek dál."

Kdyţ hlupák Calandrino viděl, ţe Maso říká tyto věci s váţnou tváří a ani se neusmívá, věřil tomu všemu jako nějaké samozřejmé pravdě a měl to za tak pravdivé, ţe řekl:

"To je na mne příliš daleko. Kdyby to bylo blíţ, říkám ti, ţe bych se tam jednou šel s tebou podívat, jak ty makaróny dělají kotrmelce, a pořádně bych si jimi nacpal panděro. Ale řekni mi, buď tak laskav, vyskytují se v těch krajích také nějaké drahé kameny?"

Maso mu na to odpověděl:

"Ovšem, vyskytují se tam dva druhy převelice cenných kamenŧ. Jeden druh, to jsou kameny ze Settignana a z Montisci, které mají tu sílu, ţe dělají ze zrna mouku, kdyţ se z nich stanou mlýnské kameny. Proto se tam v těch krajích říká, ţe od Boha je milost a od Montisci mlýnské kameny, ale u nás je těch mlýnských kamenŧ tolik, ţe si jich málo ceníme, jako oni zas si neváţí smaragdŧ, z kterých je tam větší hora neţ Morello, a ta září spánembohem i o pŧlnoci. Kdyby někdo dovedl tyto mlýnské kameny upravit a vsadit je do prstenŧ, neţ je provrtají, a donesl je pak sultánovi, věz, ţe by od něho dostal, co by si přál. Druhý druh je kámen, kterému my klenotníci říkáme heliotrop; to je kámen, který má velikou moc, neboť kdo jej nosí u sebe, nemŧţe být, pokud jej drţí - nikým spatřen, kde není."

Tu Calandrino pravil:

"To je tedy veliká moc. A kdepak se takové kamení vyskytuje?"

Maso mu odpověděl, ţe kdysi je nacházívali u Mugnonu.

A tu Calandrino:

"A jak je velký takový kámen? A jakou má barvu?"

Maso odvětil:

"Takový kámen má rŧznou velikost, některý je větší, některý menší. Ale všechny jsou takřka černé barvy."

Calandrino si to všecko zapamatoval, dělal, jako by měl cos jiného na práci, rozloučil se s Masem a rozhodl se, ţe bude onen kámen hledat; umínil si však, ţe nic neudělá dřív, dokud o tom neuvědomí Bruna a Buffalmacca, které měl obzvláště rád. Začal po nich tedy hned pátrat, aby s ním šli bez meškání hledat a dřív, neţ se do toho pustí někdo jiný - a tak strávil celý zbytek rána hledáním přátel.

Kdyţ minula devátá hodina, vzpomněl si konečně, ţe Bruno a Buffalmacco pracují v klášteře řeholnic z Faenzy, a třebaţe bylo převeliké parno, nechal všeho a hnal se za nimi skoro úprkem. Kdyţ je zavolal, takto k ním promluvil:

"Přátelé, uvěříte-li mi, mŧţeme se stát nejbohatšími lidmi ve Florencii, neboť jsem slyšel od dŧvěryhodného člověka, ţe v Mugnonu se vyskytuje jistý kámen, který zpŧsobuje, ţe nikým nemŧţe být spatřen ten, kdo ho nosí při sobě; soudím proto, ţe bychom ho měli jít bez meškání hledat, neţ tam pŧjde někdo jiný. Určitě kámen najdeme, protoţe ho znám, a aţ ho budeme mít, uděláme pouze to, ţe ho strčíme do váčku, pŧjdeme k pultŧm směnárníkŧ, kteří jsou vţdycky samé groše a zlaťáky, jak víte, a připravíme je, o kolik budeme chtít, aniţ nás někdo spatří. Tak mŧţeme rychle zbohatnout a nebudeme uţ muset celé dny mazat zdi jako hlemýţdi."

Kdyţ Bruno a Buffalmacco vyslechli tato slova, dali se v duchu do smíchu; nicméně dívajíce se na sebe dělali, jako by se tuze divili, a chválili Calandrinovu radu. Buffalmacco se pouze tázal, jak se ten kámen jmenuje. Calandrino byl však z hloupého těsta, a tak se mu jméno kamene vykouřilo z hlavy; proto odvětil:

"Co je nám po jménu? Jen kdyţ víme, jakou má moc! A podle mého bychom měli jít hned hledat a nestát tady."

"Dobrá," řekl Bruno, "a jak má vypadat ten kámen?"

Calandrino pravil:

"Má jakoukoli podobu a velikost, ale kaţdý je skoro černý. Podle mého musíme tedy sbírat všechny černé kameny, které uvidíme, dokud nepřijdeme na ten pravý. Neztrácejme proto čas a pojďme!"

Bruno však pravil:

"Teď počkej!"

A obrátiv se k Buffalmaccovi, dodal:

"Podle mého má Calandrino pravdu, ale myslím, ţe tahle hodina není k hledání příhodná, protoţe slunce stojí vysoko, svítí do Mugnonu a tím všechno kamení osušuje, takţe kameny tam teď vypadají jako bílé, ačkoli ráno, neţ je slunce osušilo, byly černé; krom toho je také u Mugnonu z rŧzných příčin mnoho lidí, protoţe je všední den, a kdyby nás viděli, mohli by uhodnout, co tam jdeme dělat. Moţná ţe by také začali hledat, čímţ by se kámen mohl dostat do rukou jim a my bychom pro zbytečný spěch ostrouhali kolečka. Nevím, jak vy, ale já myslím, ţe bychom se do toho měli dát ráno, kdy lze snadno rozeznat černé kameny od bílých, a ve sváteční den, kdy nás tam nikdo neuvidí."

Buffalmacco pochválil Brunovu radu, a kdyţ s tím souhlasil

i Calandrino, dohodli se, ţe příští neděli zrána pŧjdou hledat ten kámen všichni tři společně.

Calandrino je však pro všecko na světě prosil, aby o tom nikde nemluvili dočista s nikým, protoţe i on se to dověděl jako tajemství. A kdyţ jim tohle pověděl, řekl jim ještě i to, co slyšel o kraji Hejsasa, a zapřísahal se a tvrdil, ţe je to tak, jak říká.

Kdyţ je Calandrino opustil, umluvili se Bruno a Buffalmacco mezi sebou, co všechno by měli v téhle věci podniknout, a Calandrino pak touţebně očekával nedělní ráno. Kdyţ nadešlo, vstal uţ za svítání, zavolal druhy a všichni tři se vydali branou svatého Galia k Mugnonu; tam sešli k řečišti a začali hledat kámen.

Calandrino kráčel vpředu, protoţe byl nejlačnější, a hbitě skákal hned sem a hned zas tam, a kdyţ někde spatřil černý kámen, vrhl se naň, sebral ho a strčil za ňadra. Jeho druzi šli za ním a zdvihli nějaký kámen jen čas od času; Calandrino však, ač ušel jen kousek cesty, měl uţ za ňadry plno kamení. Zdvihl si proto cíp suknice, jeţ nebyla nikterak úzká, přivázal si ji pevně ke koţenému opasku a tím si vytvořil veliký ranec, který měl zanedlouho plný. Proto si za chvíli udělal podobný ranec i z pláště a i ten napěchoval kameny.

Kdyţ Bruno a Buffalmacco viděl, jaký má Calandrino náklad, a jeţto se také přiblíţila hodina jídla, řekl Bruno Buffalmaccovi, jak se předtím umluvili:

"Kdepak je Calandrino?"

Buffalmacco, ač viděl Calandrina před sebou, se začal točit kolem dokola, rozhlíţel se chvíli sem a tam a pak odvětil:

"Nevím, ale před chvilkou byl přece před námi."

Bruno řekl:

"To je pěkné nadělení. Mně se zdá, ţe uţ dozajista sedí v této chvíli doma, obědvá si a nás tady nechal jako blázny hledat v Mugnonu černé kameny."

"Hezky to provedl," řekl Buffalmacco. "Ztropil si z nás šprým a nechal nás tu, protoţe jsme byli tak hloupí, ţe jsme mu uvěřili. Podívej se, copak by byl někdo tak praštěný jako my a uvěřil, ţe v Magnonu lze najít takový kámen, který má takovou moc?"

Calandrino vyslechl, o čem je řeč, a usoudil, ţe se mu uţ onen kámen dostal do rukou a ţe zpŧsobuje, ţe ho Bruno a Buffalmacco nevidí, ačkoli je hned vedle nich.

I dostal tak nesmírnou radost z toho štěstí, ţe neřekl ani slovo, a usmyslil si, ţe se ihned vrátí domŧ; obrátil proto své kroky a vydal se na zpáteční cestu.

Kdyţ to spatřil Buffalmacco, řekl Brunovi:

"Co budeme dělat? Nepŧjdeme taky?"

Bruno mu odvětil:

"Pojďme, ale přísahám Bohu, ţe Calandrino mě uţ nedoběhne. A kdybych ho tu měl v ruce, jako jsem ho měl celé dopoledne, praštil bych ho tímhle oblázkem do paty, ţe by na svou taškařici vzpomínal aspoň měsíc."

To říci, rozpřáhnout se a udeřit Calandrina oblázkem do paty bylo dílem okamţiku.

Calandrina to zabolelo, zdvihl nohu do výšky, zahekal, ale pak zmlkl a šel dál.

Buffalmacco vzal rovněţ jeden oblázek z těch, které nasbíral, a řekl Brunovi:

"Podívej se na ten oblázek, tím by se to praštilo Calandrinovi do zad."

A hodili jej tak, ţe Calandrino dostal do zad pořádnou ránu.

Krátce a dobře kamenovali ho takto pod rŧznými záminkami od Mugnonu aţ k bráně svatého Galia. Tam zahodili nasbírané kameny a na chvíli se zastavili u celnice, kde uţ byli předtím od nich zpraveni; i dělali, jako by Calandrina neviděli, nechali ho projít a pak se dali do náramného smíchu.

Calandrino došel bez zastávky aţ do svého domu, jenţ stál poblíţ Canto alla Macina. Náhoda šprýmu přála do té míry, ţe Calandrina celou cestu podél řeky a pak městem nikdo neoslovil -

potkával ovšem málo lidí, neboť uţ byl skoro kaţdý u oběda.

Tak vešel Calandrino se svým nákladem do svého domu.

V té chvíli však jeho ţena, jeţ slula monna Tessa, a byla to krásná a správná paní, stála náhodou nahoře na schodišti, a protoţe byla poněkud nazlobena, ţe je Calandrino dlouho pryč, začala mu dělat kázání a hudrovat:

"Kudy tě čert nosil? Všichni lidé jsou uţ u oběda a ty teprve jdeš!" Kdyţ Calandrino tohle uslyšel, seznal, ţe je viděn, a pln vzteku a roztrpčení spustil:

"Ach ty ţenská ničemná, kde ses tu vzala? Vţdyť by jsi mě zničila! Ale při víře Krista, já si to s tebou vyrovnám!"

Nato vběhl do své komnaty, sloţil tam hromadu kamení, kterou přinesl, rozlíceně se rozběhl na ţenu, popadl jí za copy, srazil ji ke svým nohám a bil ji a kopal, co mu nohy stačily; a třebas prosila o slitování a spínala ruce, nenechal na ní vlas či kŧstku zdravou.

Kdyţ se Bruno a Buffalmacco dost nesmáli s celníky u brány, vydali se zvolna v neveliké vzdálenosti za Calandrinem, takţe kdyţ

přišli k jeho vratŧm, uslyšeli, jak zrovna usilovně vyplácí manţelku. I začali se tvářit, jako by právě přišli, a zavolali Calandrina.

Calandrino, všecek zpocený, brunátný a šupějící, přistoupil k oknu a poprosil je, aby šli k němu nahoru. Předstírali, ţe se trochu zlobí, vyšli nahoru a spatřili komnatu plnou kamení, v jednom koutě ţalostně plačící, rozcuchanou, potrhanou paní Tessu s promodralými skvrnami v opuchlém a potlučeném obličeji a v druhém sedícího Calandrina, jenţ měl rovněţ šat v nepořádku a dýchal jako znavený.

Kdyţ se trochu rozkoukali, děli:

"Co je tohle, Calandrino? Chceš stavět, ţe tu vidíme tolik kamení?"

A pak dodali:

"A co je s monnou Tessou? Zdá se, ţes jí natloukl - co to má znamenat?"

Calandrino byl však do té míry schvácený tíhou kamení a zuřivostí, s kterou zmlátil paní, jakoţ i ţalem nad ztraceným štěstím, ţe nemohl popadnout dech, aby dal dohromady pár slov odpovědi. Buffalmacco proto začal znovu:

"Calandrino, jestliţe ses kvŧli něčemu hněval, nemusel jsi nás vodit za nos, jak jsi to udělal: ty nás s sebou vezmeš hledat drahocenný kámen, najednou neřekneš ani spánembohem, ani čert vás vem, a necháš nás u Mugnonu jako dva pitomce a jdeš si domŧ. To ti máme oba za zlé, ale říkám ti, ţe je to naposled, co jsi nám takový kousek provedl."

Po těchto slovech se konečně Calandrino vzchopil a odvětil:

"Přátelé, nehoršete se, všecko to bylo jinak, neţ myslíte. Já nešťastník ten kámen nalezl, a chcete-li slyšet pravdu, poslouchejte: kdyţ jste mě poprvé jeden i druhý zavolali, byl jsem deset krokŧ od vás, a kdyţ jsem seznal, ţe tam chodíte a nevidíte mě, drţel jsem se napřed a neustále jsem šel kousíček před vámi."

Pak se jal od začátku aţ do konce vypravovat, co dělali a říkali, ukázal jim téţ, jaké rány mu zpŧsobily oblázky na zádech a na patách, načeţ dodal:

"A říkám vám, ţe neţ jsem vstoupil do těchto vrat se všemi těmi kameny, jeţ tu vidíte, neoslovil mě jediný člověk, a vy sami dobře víte, jak bývají protivní a nepříjemní ti celníci, kteří chtějí všecko vidět; mimoto jsem cestou potkal mnoho kmotrŧ a přátel, kteří se obvykle pouštějí se mnou do hovoru a zvou mě na doušek. Kdyţ jsem konečně dorazil domŧ, objevil se přede mnou tenhle čert, tahle zlořečená ţenská a ta mě spatřila; a protoţe ţenské, jak víte, odnímají kaţdé věci moc, stal jsem se nejnešťastnějším člověkem, já, jenţ jsem mohl o sobě říkat, ţe jsem nejšťastnější člověk ve Florencii. Proto jsem ji ztloukl, co mi ruce stačily, a nevím, jestli se udrţím, abych jí nepodřezal ţíly. Buď prokleta chvíle, kdy jsem tu ţenskou poprvé uzřel a kdy mi přišla do domu."

A protoţe ho opět popadl vztek, chtěl znovu vstát a znovu se do ní pustit.

Buffalmacco a Bruno ho poslouchali, stavěli se, ţe jsou velmi udiveni, chvílemi potvrzovali, co Calandrino říká, a bylo jim přitom tak do smíchu, ţe div nepraskli; kdyţ však viděli, ţe se zuřivě zdvíhá a chystá se zmlátit ţenu podruhé, chytili ho a zadrţeli řkouce, ţe na tom nemá vinu jeho manţelka, ale on, neboť měl ţeně napřed říci, aby se střeţila objevit se před ním dnešního dne, jestliţe věděl, ţe ţeny odnímají věcem moc. A řekli také, ţe o tuto obezřelost ho připravil sám Bŧh, protoţe buď nechtěl Calandrinovi to štěstí dopřát, anebo to učinil proto, ţe Calandrino se v duchu chystal přelstít své druhy, jimţ přece měl všecko povědět hned, jak kámen nalezl.

Pak po mnohém mluvení, a ne bez veliké námahy smířili Calandrina s jeho zmučenou paní, nechali ho trudit se v domě plném kamení a odešli.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Probošt z Fiesoly miluje vdovu. Ona ho však ráda nemá a on domnívaje se, ţe spí s ní, spí s její sluţebnou, načeţ vdovini bratři zpŧsobí, ţe probošta při tom přistihne biskup.

Kdyţ Elisa byla u konce se svým příběhem, jejţ vypravovala k velkému potěšení celé společnosti, obrátila se královna k Emilii a dala jí tak najevo, ţe si přeje, aby po Elise vypravovala ona; a Emilia neprodleně začala takto hovořit:

Uvědomuji si, statečné paní, ţe v mnoha příbězích bylo uţ ukázáno, jak faráři, mniši a všichni příslušníci duchovního stavu naléhají na naše srdce; aby se však nemohlo říci, ţe uţ není nic, co by se o nich dalo ještě povědět, zamýšlím vám vyprávět o jednom proboštovi, který mermomocí chtěl, aby ho jedna urozená paní chtíc

nechtíc milovala. Ona však byla velmi chytrá a zachovala se k němu, jak si to zaslouţil.

Jak kaţdá z nás ví, Fiesole, jehoţ kopec mŧţeme spatřit i odtud, bývalo dosti starobylým a velkým městem, a třebaţe je dnes celé zničeno, nestalo se nikdy, ţe by nemělo biskupa, a stále ho ještě má. Zde poblíţ hlavního chrámu měla jedna urozená ovdovělá paní jménem monna Piccarda usedlost s nepříliš velkým domem, a jeţto nebyla právě nejzámoţnější na světě, meškala tu větší část roku a s ní zde dleli její dva bratři, velmi počestní a ušlechtilí mladíci.

Nuţe přihodilo se, ţe se do této paní, navštěvující hlavní kostel a ještě dosti mladé, krásné a líbezné, velmi zamiloval probošt kostela, jenţe nemohl dospět ani sem, ani tam. Za nějaký čas se však osmělil do té míry, ţe dal této paní své choutky na vědomost a poprosil ji, aby se spokojila s jeho láskou a milovala ho tak, jako miluje on ji.

Probošt byl mysli převelice mladistvé, ač byl jiţ letitý, choval se drze a nadutě, nade vše se povyšoval, jeho zpŧsoby a mravy oplývaly pošklebky a nechutnostmi a byl tak nafoukaný a odporný, ţe ho nikdo neměl rád; a jestliţe mu byl snad přece jen někdo nakloněn, tato paní byla z těch, kteří ho neměli rádi ani trošku, ba nenáviděla ho víc neţ bolení hlavy.

A protoţe byla moudrá, odpověděla mu:

"Pane, to, ţe mě milujete, mi sice mŧţe být velmi milé, a kdybych vás směla mít ráda, velmi ochotně bych vám milovala. Leč z vaší a mé lásky nemŧţe vzejít nic počestného. Jste mým duchovním otcem, jste kněz a blíţíte se jiţ tuze onomu stáří, jeţ by vás mělo činit počestným a čistým. Já pak uţ nejsem dívenka, které by takové namlouvání tuze slušelo; jsem vdova a vy víte, jaká počestnost se od vdov ţádá. Proto mne mějte za omluvenu, ţe vás nikdy nebudu milovat tak, jak ode mne ţádáte, ani si nepřeji, abych tak byla milována vámi."

Probošt, jenţ pro tentokrát nemohl od ní dosíci nic jiného, nedal se zastrašit ani odradit prvním odmrštěním, ale s drzou houţevnatostí ji sváděl mnohokrát dopisy a vzkazy i osobně, kdykoli ji uviděl v kostele.

Paní se toto naléhání zdálo uţ příliš obtíţné a nudné - i usmyslila si, ţe se probošta zbaví takovým zpŧsobem, jaký si zaslouţí, neboť nebylo jiţ moţno jednak jinak. Nechtěla to však udělat dříve, neţ se poradí se svými bratry. Pověděla jim tedy o všem, co vŧči ní probošt podniká a co má ona za lubem, a kdyţ jí řekli, ţe s ní plně souhlasí, šla za několik dní do kostela, jak bylo jejím zvykem.

Probošt - sotvaţe ji tam uzřel - ihned k ní zamířil a jako obyčejně se s ní dal do dŧvěrného hovoru. Jedva paní spatřila, ţe se k ní probošt blíţí, vzhlédla k němu s veselou tváří, a kdyţ odešli do ústraní a probošt po obvyklém zpŧsobu pronesl mnoho slov, paní zhluboka vzdychla a pravila:

"Pane, často jsem slýchávala, ţe ţádná tvrz není tak pevná, aby ji nebylo moţno jednoho dne vzít - je-li dobývána den co den -, a nyní pozoruji, ţe se to splnilo i na mně. Krouţil jste okolo mne se sladkými slovy, jednou jste mi prokázal takovou laskavost, jindy onakou, aţ jste mé předsevzetí zlomil a já jsem připravena, kdyţ se vám tak líbím, být vaše."

Probošt všecek rozradostněn pravil:

"Paní, velice vám děkuji, a mám-li říci pravdu, tuze jsem se divil, ţe jste se tak dlouho drţela, pomyslím-li, ţe se mi to u ţádné jiné dosud nepřihodilo. Ba někdy jsem si dokonce říkával: Kdyby byly ţeny ze stříbra, neměly by cenu ani halíře, protoţe by se kaţdá bála kladiva. Leč nechme toho nyní: kdy a kde mŧţeme být pohromadě?"

Paní mu odpověděla:

"Mŧj sladký pane, ono kdy mŧţe být tehdy, kdy to bude libo vám, neboť já nemám manţela, jemuţ bych musela skládat počet ze svých nocí. Nemohu však přijít na ono kde."

Probošt pravil:

"Jakpak ne - a coţ ve vašem domě?"

Paní odpověděla:

"Pane, vy víte, ţe mám dva mladší bratry, kteří přicházejí se svou společností domŧ tu ve dne, tu v noci, a mŧj dŧm není příliš prostorný, pročeţ tam to být nemŧţe, ledaţe byste se chtěl chovat jako němý bez jediného slŧvka a hlesnutí a dlít potmě jako slepý. Kdybyste se chtěl chovat takto, bylo by to moţné, neboť do mé světnice nevcházejí. Leč jejich světnice je hned vedle mé, takţe nelze říci slovíčko, které by nebylo slyšet."

I pravil probošt:

"Paní, jde pouze o jednu nebo dvě noci, neţ vymyslím, kde bychom si mohli pobýt mnohem pohodlněji."

Paní pravila:

"Pane, všechno záleţí jen na vás, avšak o jedno vás prosím - aby vše zŧstalo v tajnosti a aby se o tom nikdo ani slŧvko nedověděl."

Na to řekl probošt:

"Paní, nepochybujte o tom - a mŧţete-li, učiňte, abychom jiţ dnes večer byli spolu."

"To se mi zamlouvá," pravila paní a dala mu pokyn, jak a kdy má přijít; poté ho opustila a vrátila se domŧ.

Tato paní měla sluţebnou, jeţ nebyla uţ příliš mladá, měla nejošklivější a nejznetvořenější tvář, jakou kdy kdo uzřel, neboť měla tuze zploštěný nos, zkroucená ústa, tučné pysky, ohromné a nepravidelné zuby, dívala se kaţdým okem na jinou stranu, oči krvavé, pleť zelenoţlutou - jako by nebyla ani strávila léto ve Fiesole, ale v Sinigaglii. Kromě toho kulhala, byla přisraţená k pravé straně a jmenovala se Ciuta; jeţto však měla tak odporný obličej, říkal jí kaţdý Ciutazza, a tato Ciutazza byla přes svou škaredost dost čiperná.

Paní si ji zavolala a řekla jí:

"Ciutazzo, chceš-li mi prokázat této noci sluţbu, dostaneš novou krásnou košili."

Sotvaţe Ciutazza zaslechla zmínku o košili, pravila:

"Paní, dáte-li mi košili, skočím přinejmenším do ohně."

"Nu dobrá," řekla paní, "chci, abys dnes v noci leţela v mé posteli s jedním muţem a pomilovala se s ním: střeţ se však pohnout, aby tě nezaslechli moji bratři, kteří, jak víš, spí hned vedle. Pak ti dám košili."

Ciutazza pravila:

"Tak to se vyspím třeba se šesti, a ne s jedním, bude-li třeba."

Kdyţ nadešel večer, dostavil se pan probošt, jak mu bylo kázáno, a oba mladíci byli podle pokynŧ paní ve své světnici a dobře poslouchali. Probošt tiše a potmě vstoupil do světnice, a jak mu paní řekla, ubíral se k posteli; z druhé strany pak přišla Ciutazza, kterou paní dobře poučila o tom, co má dělat.

Pan probošt domnívaje se, ţe má po svém boku paní, pojal do své náruče Ciutazzu a ani nedutaje jal se ji líbat a Ciutazza jeho. I počal se pan probošt s ní obveselovat a bral do svého vlastnictví statky, po nichţ uţ dlouho baţil.

Paní, kdyţ toto vše nastrojila, uloţila bratřím, aby vykonali ještě zbytek toho, co jim nařídila, a ti pak vyšli tiše ze své světnice a zamířili na náměstí. Štěstěna jim byla v tom, co zamýšleli, daleko příznivější, neţ si sami přáli. Protoţe bylo velké parno, sháněl se zrovna biskup po těchto dvou mladících, aby mohl zajít do jejich domu a popít s nimi. Jakmile je tedy viděl přicházet, řekl jim své přání, vrátil se s nimi, a kdyţ vstoupili na svěţí dvorek, na němţ hořelo mnoho světel, jal se s nimi s velkou chutí popíjet dobré víno.

Kdyţ pak popili, pravili mladíci:

"Pane, kdyţ uţ jste nám prokázal takovou laskavost, ţe jste na naše pozvání navštívil náš domek, byli bychom rádi, kdybyste se ráčil podívat na jednu věcičku, kterou vám chceme ukázat."

Biskup odpověděl, ţe se na tu věcičku rád pŧjde podívat, načeţ

jeden z mladíkŧ vzal do ruky planoucí pochodeň, a jda před biskupem a ostatními, zamířil k světnici, kde leţel probošt s Ciutazzou.

Probošt si pospíšil s jízdou, aby byl brzy u cíle, takţe neţ vstoupili, urazil dobré tři míle. I odpočíval unaven, a třebaţe bylo parno, spočíval v objetí s Ciutazzou.

Mladík se světlem v ruce vstoupil do světnice - a ukázal jim probošta s Ciutazzou v náručí. V

té chvíli se zrovna pan probošt nazdvihl, a kdyţ spatřil světlo a tyto lidi kolem dokola, náramně se zastyděl, a protoţe dostal i strach, zakryl si hlavu rouchem. Biskup mu nesmírně vyčinil, kázal mu pak vytáhnout hlavu a podívat se, s kým leţel.

Kdyţ probošt seznal úskok panin, byl z toho - a také pro hanbu, jeţ mu z toho vzešla -

nesmírně zoufalý: i oblékl se na rozkaz biskupŧv a s dobrou stráţí byl poslán domŧ, aby si odpykal trest za spáchaný zločin.

Biskup si pak přál zvědět, jak se to zběhlo, ţe sem přišel probošt za Ciutazzou.

Mladíci mu vše po pořádku vypověděli, a kdyţ to biskup uslyšel, velmi pochválil paní, jakoţ i mladíky za to, ţe s proboštem naloţili tak, jak si zaslouţil, aniţ si potřísnili ruce kněţskou krví.

Biskup pak uloţil proboštovi za tento hřích třicet dní pokání, leč láska a hanba mu zpŧsobily delší lítost, neţ byla doba čtyřiceti devíti dní, nehledě na to, ţe pak dlouhý čas nemohl chodit po ulici, neboť na něho děti ukazovaly prstem a říkaly: "Hele, to je ten, co leţel s Ciutazzou!"

A tak se znamenitá paní zbavila protivného a drzého probošta - a Ciutazza si vydělala košili.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Tři florentští mladíci stáhnou jednomu sudímu z Marek kalhoty, a to právě ve chvíli, kdy sedí na lavici a soudí.

Emilia dokončila svŧj příběh a všichni vychvalovali ovdovělou paní; tu však jiţ pohlédla královna na Filostrata a děla:

"Je to na tobě, abys vyprávěl."

Filostrato ihned odpověděl, ţe je připraven, a začal:

Rozkošné paní, mladík Maso del Saggio, o němţ se před chvílí zmínila Elisa, mi přivádí na mysl příběh, který jsem vám o něm a jeho kumpánech zamýšlel vyprávět; není neslušný, ač jsou v něm slova, jeţ byste se vy styděly vyslovit - je však k smíchu, takţe vám jej přece jen povím. Jak jste všechny mohly zaslechnout, přicházejí do našeho města tuze často městští správci z Marek, kteří jsou zpravidla lidmi málo statečnými a tak uskřípnutého a běţného ţivota, ţe se kaţdý jejich skutek podobá všivárně. Z vrozené lakoty a nuzoty si s sebou přivádějí soudce a notáře, a ti obvykle vypadají, jako by je sebrali od pluku či vytáhli od verpánku, a ne z právních škol.

Nuţe, kdyţ k nám jeden takový přišel za podestu, přivedl si mezi mnoha jinými soudci i pana Niccolu da San Lepidio - jak si dal říkat -, jenţ byl podoben spíše zámečníkovi neţ čemukoli jinému a byl ustanoven sudím pro trestní záleţitosti.

A jak uţ se stává, ţe občané čas od času chodí do soudní síně, ačkoli tam nemají co dělat, tak tam také jednoho rána přišel i Maso de Saggio, hledaje svého přítele. Vešel dovnitř, pohlédl v ona místa, kde seděl pan Niccola, a zjistil, ţe je to nějaký nový ptáček. Prohlédl si ho od hlavy aţ k patě a tu spatřil, ţe sudí má biret celý ušmudlaný, kalamář na opasku, suknici delší neţ

talár a mnoho jiných věcí, jeţ se k řádnému a slušnému muţi nehodí. Jedna z nich však se Masovi zdála mnohem pozoruhodnější neţ ostatní. Byly to kalhoty; jak totiţ sudí seděl, svrchní úzký šat se mu rozevřel a bylo vidět, ţe mu zadek gatí visí aţ ke kolenŧm.

Dál si ho uţ Maso neprohlíţel, ponechal toho, jejţ hledal, osudu a pustil se do jiného hledání -

aţ našel své dva kumpány, z nichţ jeden slul Ribi a druhý Matteuzzo, a kaţdý z nich byl nemenší taškář neţ Maso. A řekl jim:

"Uţ z lásky ke mně musíte jít se mnou do paláce, zamýšlím vám tam ukázat tak úţasného trumpetra, ţe jste takového ještě nikdy neviděli."

A hned s nimi šel do paláce, kde jim ukázal toho sudího a jeho kalhoty.

Jeho přátelé se začali uţ z dálky smát tomuto zjevu, a kdyţ přišli blíţ k lavici, na níţ seděl pan sudí, postřehli, ţe je moţno velmi snadno vlézt dospod, a kromě toho uzřeli, ţe prkna pódia na němţ měl suditel nohy, jsou rozklíţená, takţe dírami lze protáhnout ruku i celou paţi.

Tu pravil Maso k svým kumpánŧm:

"Navrhuji, abychom mu stáhli ty kalhoty, coţ velmi dobře pŧjde."

Kaţdý z kumpánŧ hned věděl, kudy na to, pročeţ mezi sebou ustanovili, co je třeba dělat a mluvit, a nazítří zrána se tam vrátili. Jeţto byl soudní dvŧr plný lidí, Matteuzzo vlezl pod pódium, aniţ si toho někdo všiml, a dostal se přesně pod ono místo, kde měl sudí nohy. Pak se přitlačil k panu soudci z jedné strany a chytil ho za cíp taláru - načeţ přistoupil k soudci z druhé strany Ribi a počínal si jako Maso, jenţ spustil:

"Pane, ach pane, proboha vás prosím postarejte se, ať mi tenhleten zloděj po vašem boku, neţ

uteče, vrátí ten pár škorní, které mi uzmul; on sice říká, ţe ne, ale já ho viděl, jak si je před měsícem dával podrazit."

Ribi z druhé strany hlasitě křičel:

"Pane, nevěřte mu, je to podvodník, protoţe ví, ţe jsem k němu přišel, aby mi vrátil vak, o který mě připravil, ale on hned běţel sem a mluví o botách, které mám doma uţ nějaký ten pátek, jestli mi nevěříte, mohu vám přivést jako svědka hokynářku ze sousedství a paní drŧbeţnici Grassu a toho, co mete smetí od kostela Santa Maria k Verzaji, on je viděl, kdyţ se vracel z venkova."

Maso na druhé straně nenechal Ribiho domluvit po libosti a křičel mu do toho, ale Ribi rámusil ještě víc.

Sudí se mezitím postavil tak, aby jim lépe rozuměl, a Matteuzzo, vyuţiv příhodné chvíle, prostrčil ruku mezi prkny, popadl plandající zadek soudcových kalhot a zprudka zatáhl.

Kalhoty spadly okamţitě, neboť sudí byl hubený a úzký v bocích. Sudí ovšem seznal, co se to děje, chtěl si stáhnout talár dopředu, zakrýt se a sednout si, ale Maso i Ribi ho pevně drţeli z jedné i z druhé strany a dál hlasitě křičeli:

"Pane, to je od vás hrubé, kdyţ mi nechcete dát za pravdu a poslechnout mě a chcete jít jinam; tak maličká pře, jako je tato, se v tomto městě vyřizuje na počkání."

Tak mluvili a drţeli ho za háv, dokud všichni přítomní lidé neuzřeli, ţe sudí nemá kalhoty, jeţ

Matteuzzo chvíli drţel; posléze je však pustil, vylezl a vytratil se, aniţ ho někdo viděl.

Ribi pak, neboť se mu zdálo, ţe uţ je toho dost, pravil:

"Přísámbohu, ţe se odvolám k syndikovi."

Maso na druhé straně rovněţ pustil talár a řekl:

"Nikoli, já sem budu chodit tak dlouho, aţ nebude tak v úzkých, jako jste dnes ráno."

Potom jeden i druhý zmizeli, jak mohli nejrychleji.

Pan sudí si za přítomnosti všech ostatních natáhl kalhoty, jako by právě vylézal z postele, a kdyţ si konečně uvědomil, co se stalo, začal se vyptávat, kam šli ti, kteří se přeli o boty a vak.

Jeţto však po

nich nebylo ani vidu, ani slechu, jal se přísahat při boţím tlustém střevu, ţe je musí najít a dovědět se, zda je ve Florencii zvykem stahovat kalhoty soudcŧm, kdyţ právě sedí a soudí.

Sotvaţe se o této věci dověděl podesta, spustil hrozitánský povyk, jeho přátelé mu však naznačili, ţe se to stalo jen proto, aby mu bylo dokázáno, ţe Florentští vědí, ţe místo soudcŧ, jeţ měl s sebou přivést, přivedl hňupy, jen aby mu to vyšlo laciněji. Proto raději mlčel a tím záleţitost pro tentokrát skončila.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Bruno a Buffalmacco ukradnou Calandrinovi vepře a doţenou Calandrina k tomu, aby se pokusil získat vepře zpátky pomocí bílého sladkého vína a zázvorových pilulek; dají mu dvě pilulky, ale takové, jaké se připravují z aloe pro psy, a vyvolají zdání, ţe si vepře ukradl sám.

Nakonec se Calandrino musí vykoupit, nechce-li, aby to řekli jeho manţelce.

Sotva byl u konce Filostratŧv příběh, jenţ vyvolal mnoho smíchu, uloţila královna Filomeně, aby pokračovala, a ta se jala vyprávět:

Jako Filostrata zlákalo k vyprávění příběhu, který jste právě slyšely, jméno Maso, tak mne, pŧvabné paní, neméně vábí jméno Calandrina a jeho druhŧ k tomu, abych vám o nich vyprávěla příběh, který se vám - jak doufám - bude líbit.

Není třeba, abych vám vysvětlovala, kdo to byl Calandrino, Bruno a Buffalmacco, protoţe jste toho o nich slyšely uţ dost před chvílí, a proto vám řeknu rovnou - abych se dostala kupředu -, ţe Calandrino měl nedaleko Florencie maličký stateček, který mu přinesla jeho choť věnem a kde si mimo jiné choval i kaţdý rok vepře; rok co rok v prosinci se proto obvykle odebral se svou manţelkou na ten svŧj stateček, aby vepře zabili a nasolili.

Jedenkrát se však stalo, ţe se tam Calandrino vydal sám, protoţe jeho manţelka se necítila dost zdráva, a kdyţ se o tom doslechli Bruno a Buffalmacco a zvěděli, ţe tam Calandrinova manţelka nepojede, pospíšili k jednomu faráři, jenţ byl jejich přítelem a Calandrinovým sousedem, a pobyli u něho několik dní.

Onoho rána tam téţ dorazil Calandrino, zabil vepře, a kdyţ poté spatřil Bruna a Buffalmacca s knězem, zavolal na ně:

"Buďte vítáni. Rád bych, abyste spatřili, jaký jsem hospodář."

A zavedl je do svého domu, kde jim ukázal vepře.

Ti zjistili, ţe prase je překrásné, a kdyţ zvěděli, ţe Calandrino je chce nasolit pro domácnost, řekl Bruno:

"Ty jsi ale hlupák! Prodej je a za peníze, které za ně dostaneš, si uděláme bene. Manţelce mŧţeš říci, ţe ti někdo prase ukradl."

Calandrino odvětil:

"Kdepak, tomu by neuvěřila a vyhnala by mě z domu. Nepleťte se do toho, tohle já neudělám."

Padlo mnoho slov, ale nikam to nevedlo. Calandrino pouze pozval přátele na večeři a udělal to tak neochotně, ţe Bruno a Buffalmacco večeři odmítli a odešli.

Tu pravil Bruno Buffalmaccovi:

"Máme mu v noci to prase ukrást?"

"Ale jak?" řekl Buffalmacco.

Bruno děl:

"Jestli je neodnese z místa, kde je má, věděl bych, kudy na to."

"Nuţe vzhŧru do toho," řekl Buffalmacco. "Proč bychom to nemohli udělat a pak si nepopřát tadyhle s velebným pánem?"

Farář řekl, ţe by mu to bylo tuze milé, a Bruno pravil:

"Tady musíme vzít na pomoc trochu lsti. Ty, Buffalmacco, víš, jaký je Calandrino škrtil a jak se rád napije, kdyţ jiný platí. Pojďme s ním tedy do hospody, tuhle farář bude dělat, jako ţe nás hostí, a nepřipustí, aby platil Calandrino. Ten se namaţe, a tak se nám naskytne vhodná příleţitost, neboť je doma sám."

Jak Bruno řekl, tak učinili.

Kdyţ Calandrino viděl, ţe farář nepřipustí, aby platil řad, dal se do pití, a protoţe mnoho nesnesl, nalil se pořádně. A jelikoţ uţ byla pozdní noční hodina, řekl, ţe uţ nebude večeřet, vyšel z hospody, vešel do domu, a ačkoli se domníval, ţe vrata zavřel, nechal otevřeno a ulehl.

Buffalmacco a Bruno odešli povečeřet s farářem, a kdyţ pojedli, vzali si vhodné nástroje, aby se dostali do Calandrinova domu, a tiše se vydali na cestu. Vidouce vrata otevřená, vešli dovnitř, uřízli prase a odnesli je do farářova domu, kde je schovali a šli spát.

Kdyţ se ráno vykouřilo víno Calandrinovi z hlavy, vstal, a jak tak šel dolŧ, rozhlédl se, leč svého vepře nespatřil - viděl pouze otevřená vrata. I zeptal se toho a onoho, zda nevědí, kdo by mohl prase mít, a kdyţ to nezjistil, spustil velikánský povyk a bědování a hořekoval, ţe mu někdo ukradl prase.

Bruno a Buffalmacco ráno vstali a hned se vydali ke Calandrinovi, aby viděli, co bude říkat o praseti. Ten, jak je spatřil, přivolal je takřka plačky a pak jim řekl:

"Běda, přátelé moji, někdo mi ukradl prase!"

Bruno přistoupil k němu a tiše mu řekl:

"To je zázrak, ţe se taky jednou chováš chytře."

"Běda," pravil Calandrino, "je to pravda."

"Tak ji říkej," děl Bruno, "a křič tak silně, aby se zdálo, ţe je tomu skutečně tak."

Calandrino křičel tedy ještě silněji:

"Při těle boţím, opravdu mi někdo ukradl prase!"

Bruno na to řekl:

"Tak je to dobře, tak je to dobře! Tak se musí volat, jen hodně křič, aby tě bylo hodně slyšet a aby se zdálo, ţe je to pravda."

Tu Calandrino pravil:

"Mne z tebe vezme čert! Říkám ti to a ty mi nevěříš! Ať visím, jestli mi nebylo ukradeno!"

Bruno děl:

"Bylo by to moţné? Vţdyť jsem je tu ještě včera viděl! Myslíš, ţe mi namluvíš, ţe ti je někdo ukradl?"

"Je to tak, jak ti říkám," řekl Calandrino.

"Jak je to moţné?" odvětil mu Bruno.

"Je to na mou duši tak," děl Calandrino, "a já jsem na mizině a nevím, jak se mám vrátit domŧ. Manţelka mi nebude věřit, a kdyţ mi neuvěří, nebudu mít celý rok pokoj."

Tu řekl Bruno:

"Pane Boţe, stŧj při mně, ale to je zlé, jestli je to pravda. Ty však, Calandrino, víš, ţe jsem tě včera k tomuhle naváděl. Byl bych nerad, aby sis teď tropil šprýmy ze své choti i z nás."

Calandrino se však dal opět do křiku a volal:

"Proč mě nutíte, abych si zoufal a zlořečil Boha a svatým a všemu pod sluncem? Říkám vám, ţe mi dnes v noci někdo ukradl vepře."

Buffalmacco na to odvětil:

"Je-li tomu skutečně tak, snaţme se najít zpŧsob, jak bychom vepře zase nabyli."

"Jaký zpŧsob mŧţeme najít?" pravil Calandrino.

Tu řekl Bruno:

"Je jisté, ţe ti nepřišel ukrást prase někdo z Indie. Ukradl ti je asi některý soused, a podaří-li se ti sousedy svolat, určitě je najdeme. Umím pokus s chlebem a sýrem, pomocí něhoţ hnedle zvíme, kdo prase má."

"To bys tomu dal s chlebem a sýrem," řekl Bruno. "Okolní šlechtici, z nichţ některý prase jistě vzal, by vytušili, co chystáme, a nepřišli by."

"Co máme tedy dělat?" pravil Buffalmacco.

Bruno odpověděl:

"Bylo by třeba udělat zázvorové pilulky s bílým sladkým vínem a pozvat sousedy na pitku.

Přišli by, protoţe by nevěděli, co máme za lubem, a pak bychom mohli zaříkat zázvorové pilulky jako chléb a sýr."

Buffalmacco na to řekl:

"Máš nepochybně pravdu; a co ty tomu říkáš, Calandrino? Uděláme to?"

Calandrino pravil:

"Prosím vás o to dokonce pro lásku boţí. Uţ to, ţe budu vědět, kdo mi prase ukradl, mě zpola utěší."

"Vzhŧru tedy," řekl Bruno, "jsem ochoten dojít ti pro věci, které jsou k tomu třeba, aţ do Florencie, dáš-li mi peníze."

Calandrino měl asi čtyřicet soldŧ, i dal mu je.

Bruno se odebral do Florencie k svému příteli lékárníkovi, koupil libru pěkných zázvorových pilulek, dal si udělat dvě pro psy, jeţ kázal udělat z čerstvého červeného aloe a na povrchu pocukroval jako ty ostatní; aby si je nespletl, aby je nezaměnil, dal si na ně udělat jakési znaménko, podle něhoţ je dobře rozpoznával, koupil baňku dobrého bílého vína, vrátil se do vesnice a řekl Calandrinovi:

"Hleď na zítřek ráno sezvat na doušek všechny ty, na něţ máš podezření. Je svátek a kaţdý rád přijde; já pak s Buffalmaccem provedu dnes v noci nad pilulkami zaříkávání, zítra ráno je přinesu k tobě domŧ, z lásky k tobě ti je dám a připravím i řeknu ti vše, co bude třeba říkat a dělat."

Calandrino tak učinil.

Příštího rána se kolem jilmu u kostela sešla pěkná společnost florentských mladíkŧ, kteří tu meškali na statcích a u sedlákŧ, a přišel i Bruno a Buffalmacco s krabicí pilulek a baňkou vína. Kdyţ pak rozestavili společnost do kruhu, Bruno řekl:

"Pánové, musím vám říci, proč jste zde, abyste pak nečinili výtky mně, kdyby se stalo něco, co by vám nebylo po chuti. Calandrinovi, jenţ tu stojí, ukradl někdo včera v noci pěkné prase, a Calandrino nemŧţe vypátrat, kdo to byl. A protoţe to nemohl být nikdo jiný neţ někdo z

nás, jak tu jsme, dá nám Calandrino sníst po jedné pilulce a zapít ji, aby zjistil pachatele.

Vězte totiţ, ţe ten, kdo vepře ukradl, nebude moci pilulku polknout, ba bude se mu zdát hořká ještě víc neţ jed a vyplivne ji. Tato hanba potká někoho v přítomnosti všech ostatních; proto by snad bylo lépe, aby se ten, kdo prase ukradl, kál a pověděl to velebnému pánovi, a já od svého počínání upustím."

Jeden kaţdý prohlásil, ţe rád pilulku polkne, načeţ Bruno přikázal Calandrinovi, aby se postavil mezi ostatní, a začal z jednoho konce rozdávat po pilulce; kdyţ pak došel ke Calandrinovi, vzal jednu psí pilulku a dal mu ji do ruky. Calandrin ji bez okolkŧ hodil do úst a začal ji ţvýkat, ale jakmile pocítil na jazyku aloe, nemohl snést jeho hořkost a vyplivl je.

Všichni se mezitím dívali jeden po druhém, aby viděli, kdo pilulku vyplivne. Bruno ještě nerozdal všechny pilulky a tvářil se jako by nic nepozoroval, kdyţ zaslechl za zády: "Hola, Calandrino, co to znamená?" Obrátil se tedy rychle, a kdyţ spatřil, ţe Calandrino svou pilulku vyplivl, řekl:

"Počkejme, moţná ţe ho přinutila vyplivnout pilulku nějaká jiná příčina. Vezmi si jinou."

A vzal druhou psí pilulku, strčil mu ji do úst a pokračoval v rozdávání těm, které měl ještě podělit.

Jestliţe Calandrinovi připadala první pilulka hořká, připadala mu druhá přehořká. Styděl se ji však vyplivnout, převaloval ji chvíli v ústech, a jak ji drţel, začal ronit slzy podobající se oříškŧm - tak byly veliké. Nakonec uţ to nemohl vydrţet a vyplivl pilulku jako tu první.

Buffalmacco roznášel víno společnosti a Brunovi, a všichni, kdyţ viděli Calandrina, prohlásili, ţe si Calandrino prase ukradl sám. Byli i takoví, kteří mu to drsně vytkli.

Kdyţ potom společnost odešla a s Calandrinem tu zŧstali jen Bruno a Buffalmacco, pravil Buffalmacco Calandrinovi:

"Byl jsem jist, ţes to udělal ty, a nám ţe jsi chtěl dokázat, ţe ti prase někdo ukradl, abys nám nemusel dát za peníze, které jsi utrţil, napít."

Calandrino, jenţ dosud ještě nevyplivl veškerou hořkost aloe, začal přísahat, ţe prase neukradl.

Buffalmacco však řekl:

"Nu, kolik jsi za ně, brachu, dostal? Ale na tvou duši! Šest?"

Calandrino, slyše tato slova, začal si zoufat.

Bruno mu tedy řekl:

"Poslechni, Calandrino, jeden tady z té společnosti, jenţ s námi jedl a pil, mi řekl, ţe si tu někde vydrţuješ nějakou holčičku a ţe jí dáváš, co se ti kde podaří sehnat; a byl přesvědčen, ţes jí to prase

poslal. Nu, naučil ses prostě vodit lidi za nos. Jednou jsi nás vedl k Mugnonu sbírat černé kameny, a kdyţ jsme byli na holičkách, odešel jsi a potom jsi nám chtěl namluvit, ţe jsi kámen nalezl. Teď si zase myslíš, ţe nám tím svým dušováním namluvíš, ţe ti někdo ukradl prase, které jsi buď někomu dal, nebo prodal. Ale my uţ máme těch tvých ţertŧ aţ po krk a dobře je znám. Ale my uţ máme těch svých ţertŧ aţ po krk a dobře je známe. Podruhé nám uţ

ţádný neztropíš. A abychom ti to řekli rovnou: za naši práci s tím zaklínáním čekáme, ţe nám dáš dva páry kapounŧ, a jestli ne, tedy řekneme vše paní Tesse."

Calandrino viděl, ţe mu nikdo neuvěří, a protoţe měl za to, ţe uţ bylo dost toho souţení, netouţil nikterak po tom, aby mu zatopila ještě ţena - i dal jim ony dva páry kapounŧ. Bruno s Buffalmaccem pak nasolili prase, odnesli si je do Florencie a ponechali Calandrina napospas škodě a posměchu.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Jistý scholár se zamiluje do jedné vdovy, jeţ je zamilována do někoho jiného a nechá scholára jednou v zimě čekat celou noc ve sněhu. Ten jí pak dá takovou radu, ţe zas ona v polovici července prostojí celý den nahá na věţi, kde je nechána napospas mouchám, ovádŧm a slunci.

Paní se tuze smály chudáčkovi Calandrinovi, a byly by se smály ještě víc, nebýt toho, ţe se jim nelíbilo poslouchat, jak ti, kdo odcizili Calandrinovi vepře, připravili ho navíc ještě o kapouna. Kdyţ byl pak příběh u konce, vyzvala královna Pampineu, aby pokračovala ve vyprávění, a ta bez meškání začala takto vyprávět:

Velmi často se stává, nejmilejší paní, ţe lest bývá přelstěna lstí, a proto není příliš radno posmívat se druhému za to, co ho potkalo.

Při mnoha příbězích jsme se uţ tuze nasmáli všelijakým povedeným čtveráctvím, ale ještě zde nikdo nevyprávěl, jak se někdo za své čtveráctví dočkal odplaty. Byla bych proto ráda, kdybyste souhlasili s tím, ţe to byla spravedlivá odplata, které se dočkala jedna naše občanka; jeden její ţert totiţ postihl nakonec ji samotnou,

neboť jí kdosi provedl kousek, z něhoţ jí hrozila div ne smrt. Nebude vám totiţ na škodu poslechnout si o tom, aspoň si napříště budete lépe dávat pozor, abyste si z někoho netropily šašky - coţ bude od vás jenom moudré.

Není tomu ještě tak dávno - ţila ve Florencii jedna mladá paní velmi sličného těla a hrdé mysli; byla šlechtického pŧvodu, dosti oplývala dary Štěstěny a slula Elena. Zŧstala po svém muţi vdovou a nikdy uţ se nechtěla provdat, neboť se podle své volby zamilovala do jednoho krásného a roztomilého mladíka; a jeţto tedy byla zbavena všech ostatních starostí, dopřávala si s ním začasté v nesmírné rozkoši dobrých časŧ, přičemţ jí dělala prostředníka jedna sluţka, jíţ paní velmi dŧvěřovala.

V této době se stalo, ţe se vrátil z Paříţe do Florencie mladík zvaný Rinieri, šlechtic z našeho města, jenţ dlouho studoval v Paříţi, ale ne proto, aby pak prodával své vědomosti v drobném, jak to mnozí dělají, ale aby poznal příčinu věcí i jejich pŧvod, jak se sluší na šlechtice. Velmi ctěn jak pro svoji urozenost, tak pro své vědomosti ţil tu pak po zpŧsobu měštěnínŧ.

Lidem, kteří vynikají hlubokými znalostmi věcí, se však často přihází, ţe tuze snadno upadnou do osidel lásky, a totéţ potkalo i Rinieriho. Kdyţ se jednoho dne šel pobavit na jakousi slavnost, objevila se mu před očima Elena, černě oděná, jak chodívají naše vdovy, a Rinierimu se zdálo, ţe takovou krásu a takovou roztomilost snad ještě u ţádné ţeny nespatřil.

I usoudil, ţe se mŧţe nazývat šťastným ten, jemuţ by Bŧh dopřál té milosti obejmout ji nahou ve své náruči.

Pohlédl tedy na ni opatrně jednou a podruhé, a jeţto věděl, ţe velké a vzácné věci nelze získat bez námahy, pevně se rozhodl vynaloţit všechno své úsilí a snahu na to, aby se jí zalíbil a tímto zalíbením dosáhl jak její lásky, tak jejího těla.

Mladá paní neupírala své oči jen k zemi, ale protoţe si připisovala větší cenu, neţ jakou ve skutečnosti měla, kroutila svŧdně očima kolem dokola, a proto brzy postřehla, s jakým zaujetím ji kdo pozoruje. Postřehla tedy i Rinieriho, usmála se v duchu a řekla si:

"Nepřišla jsem sem dnes zbytečně, neboť - nemýlím-li se - právě jsem ulovila jednoho hejla."

Hned začala po něm házet očkem a ze všech sil se snaţila dát mu na srozuměnou, ţe se o něho zajímá; domnívala se totiţ také, ţe čím více Rinieriho navnadí a zvábí svými pŧvaby, tím cennější bude její krása - a zvláště pak pro toho, jemuţ ji věnovala i s láskou.

Učený scholár nechal stranou všechny filozofické úvahy a ve

všech svých myšlenkách se zabýval pouze touto paní; a jeţto pak soudil, ţe se jím tím zalíbí, začal se procházet před jejím obydlím - sotvaţe se dověděl, kde paní přebývá - a přicházel sem na procházku pod rŧznými záminkami. Paní ze svrchu uvedené příčiny mu dávala najevo, ţe ho ráda vidí - a v duchu jí to dělalo dobře -, a proto scholár, kdyţ nalezl zpŧsob, jak to zařídit, seznámil se s její sluţebnou, odhalil jí lásku, kterou chová k paní, a prosil ji, aby mu pomohla dobýt paniny přízně.

Sluţka mu to ochotně slíbila a pověděla vše paní, jeţ ji vyslechla s náramným smíchem a pravila:

"Vidíš, kam přišel ztratit svou moudrost, které nabyl v Paříţi? Nuţe, poskytněmeţ mu to, co hledá. Aţ s ním budeš zase mluvit, řekni mu, ţe já ho miluji víc neţ on mne, ale ţe si musím uchovat dobrou pověst, chci-li se nadále scházet s ostatními paními a nechci-li se bát podívat se jim do očí, za coţ by mě měl ještě raději, je-li moudrý, jak se říká."

Ach ta nešťastnice, ta ubohá nešťastnice! Zdaleka netušila, milé paní, co to znamená zaplést se se scholáry.

Sluţka vyhledala scholára a vykonala, co jí paní nařídila.

Rozradostněný scholár se uchýlil k přeohnivým prosbám a počal psát dopisy a posílat dary; ačkoli paní vše přijala, nikdy nedostal scholár ţádnou odpověď - leda všeobecného rázu -, a tak paní po dlouhou dobu vše oddalovala.

Mezitím se však stalo, ţe paní odhalila vše svému milenci - jenţ se s ní kvŧli tomu uţ

několikrát rozhněval, a dokonce ţárlil -, a aby mu dokázala, ţe ji podezřívá neprávem, poslala k scholárovi svou sluţku, aby mu vyřídila, ţe paní od té doby, co byla ujištěna jeho láskou,

nenalezla dosud vhodnou chvíli k tomu, aby vykonala, co by si on přál, ale ţe doufá, ţe se o Vánocích, jeţ uţ nejsou daleko, bude s ním moci sejít. Je-li mu to tedy vhod, ať prý přijdu tu noc po svatvečeru na její dvŧr, kam si ona pro něho přijde, sotvaţe bude moci.

Scholár, neobyčejně rozradostněn, přišel v ustanovenou dobu do panina domu, a kdyţ ho sluţka uvedla na dvorek, kde ho uzavřela, jal se očekávat svou paní.

Paní si na tento večer pozvala svého milého, a kdyţ s ním vesele povečeřela, odhalila mu, co zamýšlí této noci podniknout, a dodala:

"Nyní se přesvědčíš, jakou lásku jsem chovala a chovám k tomu, na něhoţ jsi tak hloupě ţárlil."

Milenec vyslechl tato slova s velkou radostí a uţ se těšil, aţ uvidí na vlastní oči to, co mu paní vysvětlila slovy.

Shodou okolností den předtím silně sněţilo a vše bylo zaváto sněhem, takţe scholárovi bylo zakrátko na dvoře chladněji, neţ by si byl přál. Očekával však, ţe si to vše vynahradí, a proto snášel zimu trpělivě.

Po nějaké chvíli řekla paní milenci:

"Pojďme do světnice a podíváme se okénkem, co dělá na dvoře ten, na něhoţ jsi ţárlil, a co odpoví sluţce, kterou jsem poslala, aby s ním porozprávěla."

Přistoupili tedy k okénku, u něhoţ je nebylo vidět, a tu uslyšeli sluţku, jeţ k scholárovi hovořila z jiného okna, jak praví:

"Rinieri, paní je tak zkormoucená, ţe tak nešťastná snad dosud nebyla, neboť dnes večer přišel k ní jeden z jejích bratrŧ, dlouho s ní rozprávěl, a pak s ní chtěl ještě povečeřet. Ještě neodešel, ale zdá se mi, ţe uţ brzy pŧjde. Proto nemohla za tebou přijít, ale přijde jistě co nevidět a prosí tě, aby ses nemrzel, ţe tu musíš čekat."

Scholár se domníval, ţe je to vše pravda, a proto odpověděl:

"Vyřiď mé paní, aby si se mnou nedělala ţádné starosti, ţe pro mne zatím nemŧţe přijít, kdyţ

to nejde. Ale ať tak učiní, sotvaţe bude moci."

Sluţka se poté vrátila domŧ a šla spát. Tu pravila paní svému milenci:

"Nu tak, co tomu říkáš? Ty myslíš, ţe kdybych ho měla ráda - jak se strachuješ -, ţe bych strpěla, aby dole mrzl?"

Po těchto slovech, jeţ jejího milence zčásti uklidnila, odešla s ním na lŧţko a hezkou chvíli tu pobyli v potěšení a radosti, dělajíce si přitom z ubohého scholára šašky a posmívajíce se mu.

Scholár se procházel po dvoře, aby se pohybem zahřál, ale neměl si ani kam sednou, ani kam se ukrýt před mrazem; proto klnul bratrovi paní, ţe tak dlouho u ní prodlévá, a uslyšel-li cosi vrznout jako dveře, uţ se domníval, ţe mu jde paní otevřít. Doufal však marně.

Blíţila se uţ pŧlnoc, kdyţ se paní se svým milencem dost pokochala a pravila:

"Nu, co říkáš, duše moje, našemu scholárovi? Co se ti zdá větší: jeho náklonnost, či láska, kterou k němu chovám já? Zdalipak zpŧsobí mráz, jehoţ mu dávám okusit, aby tvou hruď opustilo to, co tam nedávno proniklo vinou mých ţertŧ?"

Milenec na to odpověděl:

"Srdce těla mého, dobře poznávám, ţe všecek patřím tobě, tak jako ty jsi mé blaho, mé útočiště, má rozkoš a veškerá má naděje."

"Nuţe," řekla paní, "nyní mě aspoň tisíckrát políbíš, abych se přesvědčila, zda mluvíš pravdu."

Tu milenec paní pevně objal a ne tisíckrát, ale nejméně stotisíckrát ji políbil.

Co tak spolu nějakou chvíli rozmlouvali, pravila paní:

"Nu, vstaňme na chvíli a pojďme se podívat, zda uţ nepohasl oheň, jenţ plál v tomto milenci -

jak mi kaţdý den psával."

Vstali, šli k okénku jako předtím, a dívajíce se do dvora, spatřili, jak tu scholár, jemuţ byla nesmírná zima, provádí za zvuku svých drkotajících zubŧ tak hopsavý tanec, ţe jaktěţivi neviděli podobný. "Nu, co tomu říkáš, má sladká naděje," pravila paní, "nezdá se ti, ţe dovedu přimět muţe, aby tančili i bez trumpet a dud?"

"Máš pravdu, mé převeliké potěšení," odpověděl jí milenec s úsměvem. A paní děla:

"Byla bych ráda, kdybychom teď sešli aţ k východu. Ty budeš zticha a já s ním promluvím.

Hned uslyšíme, co řekne, a snad nebudeme mít přitom menší zábavu, neţ kdyţ jsme se na něho dívali."

Poté potichu otevřela světnici, sešla se svým milencem k vratŧm, a aniţ otevřela, zavolala ho přidušeným hlasem škvírou ve vratech.

Kdyţ scholár zaslechl, ţe někdo volá, vzdával chvály Pánubohu, neboť se domníval, ţe se konečně dostane dovnitř, a přiblíţiv se ke dveřím pravil:

"To jsem já, paní. Otevřte proboha, neboť umírám zimou."

"Vidím," děla paní, "ţe zimu těţko snášíš. A bude tam asi pořádný mráz, kdy tam leţí jen takový poprašek, ale v Paříţi - jak vím - jsou ještě větší zimy. Nemohu ti ještě otevřít, protoţe mŧj zlořečený bratr, jenţ včera přišel ke mně na večeři, ještě neodešel. Brzy však uţ pŧjde a já ti potom bez meškání otevřu. Dalo mi to mnoho práce, abych se mohla uvolnit a přijít tě potěšit, aby tě to neomrzelo čekat."

Scholár na to odvětil:

"Ach paní, proboha vás prosím, otevřte mi, abych mohl počkat v závětří, protoţe před chvilkou se rozpoutala nevídaná vánice a posud sněţí. Tam budu na vás čekat tak dlouho, jak vám bude libo."

Paní mu na to odpověděla:

"Běda, miláčku, to nemohu, protoţe tahle vrata dělají při otevírání takový lomoz, ţe by to snadno mohl uslyšet mŧj bratr, kdybych ti otevřela. Ale pŧjdu mu říci, aby uţ šel, pak se vrátím a otevřu ti."

"Nemeškejte tedy," řekl scholár, "jděte hned a dejte prosím rozdělat pořádný oheň, abych se mohl ohřát, aţ se dostanu dovnitř, neboť jsem tak promrzlý, ţe aţ ruce a nohy ani necítím."

Paní mu pravila:

"To není moţné, protoţe pak by nebyla pravda, cos mi tolikrát psal, ţe totiţ planeš ke mně láskou; jistě si tropíš ze mne ţerty. Nuţe jdu - počkej zde a buď v dobré míře."

Milenec, jenţ spolu s paní toto vše vyslechl a měl z toho náramnou radost, vrátil se s paní na lŧţko; nespali však mnoho této noci, strávili ji skoro celou v slastech a šprýmech na účet scholára.

Ubohý scholár, jenţ se takřka proměnil v čápa, jak klepal zuby, postřehl konečně, ţe ho paní vodí za nos, a několikrát se pokusil, zda by nešlo otevřít dveře. Pak se začal rozhlíţet, zda by se odtud nemohl dostat jinak, ale nenalézaje ţádnou cestu, začal tu obcházet jako rozzuřený lev a proklínal špatné počasí, zlomyslnost paní, délku noci, ale zároveň i svou hloupost. Tuze se na paní rozhněval a vytrvalá a horoucí láska, kterou k ní choval, se rázem změnila v drsnou a krutou nenávist, takţe scholár přemítající v duchu tak i onak, jak by se paní pomstil, zatouţil náhle po pomstě víc, neţ dychtil předtím po setkání s paní.

Dlouho a dlouho tu ještě čekal, neţ skončila noc a začalo svítat. Tu konečně sestoupila na dvŧr sluţka, poučená svou paní otevřela dvorek, a dávajíc scholárovi najevo, ţe s ním cítí, řekla mu:

"Hrom aby udeřil do toho, jenţ k nám včera večeř přišel. Celou noc nás obtěţoval a ty jsi přitom málem zmrzl. Ale víš co? Nes to statečně, neboť to, co se nemohlo stát této noci, stane se podruhé. Vím dobře, ţe mou paní ještě nikdy nepotkalo nic, co by jí bylo tak nepříjemné jako tohle."

Rozzlobený scholár věděl - jakoţto moudrý muţ -, ţe hrozby nejsou ničím jiným neţ zbraní pro toho, jemuţ se vyhroţuje; potlačil proto ve své hrudi vše, s čím zamýšlela jeho nezkrotná vŧle vyrazit, a nedávaje ani trochu najevo hněv, odpověděl zkroušeným hlasem:

"Na mou duši, byla to nejhorší noc v mém ţivotě, ale dobře vím, ţe paní na tom nemá ţádnou vinu, ba cítila se mnou tak, ţe sama přišla dolŧ omluvit se mi a potěšit mě. A sama jsi to uţ

řekla: co se stalo dnes, mŧţe se stát jindy. Vyřiď jí mé poručení a buď sbohem."

Skoro celý ztuhlý vrátil se domŧ, jak to šlo; znaven a na smrt ospalý vrhl se na lŧţko, a kdyţ

se probudil, cítil, ţe má ruce i nohy ochromené. Poslal proto pro lékaře, zmínil se mu o tom, jak zmrzal, a svěřil se mu se starostmi o své zdraví.

Lékaři mu přispěli účinnými a silnými prostředky na pomoc a za nějaký čas, i kdyţ s námahou, se jim podařilo dosáhnout toho, ţe se jeho scvrklé šlachy opět natáhly. Jeţto však byl mlád a brzy nato se oteplilo, nemusel přece jen tolik strádat.

Kdyţ však byl opět zdráv a svěţí, pečlivě začal zastírat nenávist, kterou v sobě nosil, a tvářil se, ţe je do vdovy zamilován ještě víc neţ předtím. A tu se po nějaké době stalo, ţe Štěstěna přichystala scholárovi moţnost učinit to, po čem touţil, neboť onen mladík, jejţ milovala vdova, přestal si váţit lásky, kterou k němu paní chovala, a miloval se do jiné paní, a jeţto se mu s ní nechtělo rozprávět ani málo, ani mnoho a dělat to, co by se bylo paní líbilo, paní se sţírala v slzách a hořkosti.

Její sluţka s ní nesmírně cítila, a kdyţ pořád nemohla přijít na nic, čím by zbavila svou paní bolesti nad ztrátou milence, napadla ji jednou pošetilá myšlenka; vidouc scholára procházet se ulicí, jak bylo jeho zvykem, připadla na to, ţe by bylo moţno přimět milence paní nějakým čarováním k tomu, aby paní miloval jako dřív, v čemţ se scholár asi přenáramně vyzná, a hned to také pověděla své paní.

Paní nebyla příliš moudrá a ani jí tedy nepřišlo na mysl, ţe by scholár vyuţil kouzel pro sebe, kdyby se vyznal v čarodějnictví; dala na slova své sluţky, hned jí přikázala, aby od scholára vyzvěděla, zdali by to udělal, a slíbila, ţe dá scholárovi za to takovou odměnu, jakou si bude on přát.

Sluţebná dobře a pečlivě vyřídila vzkaz a scholár, kdyţ ho vyslechl, řekl si v duchu, všecek rozradostněn: Chvála Bohu! Nadešla chvíle, kdyţ s jeho pomocí potrestám tu zlomyslnici za křivdu, spáchanou na mně za velikou lásku, kterou jsem k ní choval.

Proto řekl sluţce:

"Pověz mé paní, aby si nedělala ţádné starosti, neboť i kdyby byl její milenec aţ v Indii, donutím ho, aby se neprodleně vrátil a ţádal, aby mu prominula, čím se na ní prohřešil. Jak to provedu, to však oznámím pouze jí, kdy a kde jí bude libo. Tak jí to pověz a potěš ji za mne."

Sluţebná vyřídila jeho odpověď a nastrojila vše tak, aby se mohli sejít u svaté Lucie del Prato.

Kdyţ se tam paní a scholár sešli a rozmlouvali mezi čtyřma očima, vdova zapomněla na to, ţe málem zavinila scholárovu smrt, a svěřila se mu se vším, co dělala a co by si přála, přičemţ

ho prosila, aby ji zachránil.

Scholár jí na to odpověděl:

"Paní, je pravda, ţe krom jiných věcí jsem se v Paříţi vyučil i černokněţnictví a obeznámil jsem se v té věci se vším, co lze vŧbec znát. Jeţto však čarování je převelice nelibé Bohu, přísahal jsem, ţe ho nikdy nepouţiji ani pro sebe, ani pro někoho jiného. Ale na druhé straně je zase pravda, ţe k vám chovám tak velkou

lásku, ţe nevím, jak vám odepřít to, co chcete, abych vykonal; proto to rád udělám, i kdybych se měl za to dostat do pekla, kdyţ si to ráčíte přát. Připomínám vám však, ţe věc je obtíţnější, neţ se moţná domníváte, zvláště kdyţ chce paní přivolat muţe, aby ji zase miloval, anebo kdyţ chce muţ přivolat nějakou paní; musí to totiţ provést osobně ten, kdo má na věci zájem.

Je přitom třeba, aby ona osoba byla statečné mysli, jeţto se to musí provádět v noci a na místech osamělých beze svědkŧ. Nevím, zda jste ochotna takovouto věc podniknout."

Paní více zamilovaná neţ moudrá mu na to odvětila:

"Láska mne k tomu nutká tak, ţe jsem odhodlána udělat vše, jen abych opět měla toho, jenţ

mne neprávem opustil. Nicméně však mi naznač, v čem mám být statečná."

Scholár všemi mastmi mazaný pravil:

"Paní, musím ulít z cínu figurku toho člověka, jejţ si přejete dostat zpět. Jakmile vám ji pak zašlu, bude na vás, abyste se v době krátce předtím, neţ měsíc začne dorŧstat, vykoupala před pŧlnocí v proudící řece s touto figurkou, a to sedmkrát. Poté vylezete - stále nahá - na nějaký strom či neobydlenou budovou a s tváří obrácenou k severu, se soškou v ruce, sedmkrát odříkáte určitá slova, která vám napíši. Jakmile je odříkáte, přijdou k vám dvě dívky nevídané krásy, pozdraví vás a vlídně se vás budou vyptávat, co si přejete, aby se stalo. Vypovíte jim správně a do podrobnosti všechna svá přání, ale mějte se na pozoru, abyste nejmenovala někoho jiného. Jakmile domluvíte, dívky odejdou, a vy mŧţete sestoupit k místu, kde jste zanechala své šaty, obléci se a vrátit se domŧ. Neuplyne ještě ani zpola příští noc a tu k vám zcela určitě přijde váš milenec a v pláči bude ţádat, abyste mu odpustila a smilovala se nad ním. Vězte téţ, ţe vás od této chvíle uţ nikdy kvŧli ţádné jiné neopustí."

Kdyţ paní vyslechla tato slova, uvěřila všemu do písmene, a jeţto jí bylo, jako by uţ zase drţela svého milence v náručí, řekla trochu veseleji:

"Nedělejte si ţádné starosti, svedu to velmi dobře, neboť k tomu mám to nejvhodnější místo, jaké mŧţe být; mám při údolí Arna usedlost, jeţ leţí poblíţe břehu řeky, a protoţe je právě červenec, bude příjemné vykoupat se tam. Krom toho si právě vzpomínám, ţe kus dál od řeky stojí opuštěná věţička, na niţ někdy lezou po ţebříku z kaštanového dřeva pastýři, aby se nahoře z terasy, která tam je, poohlédli po zatoulaném dobytku. Ono místo je dost z ruky; vylezu tedy na onu věţičku a doufám, ţe se mi tam podaří to, co jste mi uloţili, provést co nejlépe."

Scholár výtečně znal jak usedlost oné paní, tak i víţku, i byl spokojen s paniným úmyslem a řekl jí:

"Paní, nikdy jsem v těch končinách nebyl, a proto neznám ani onu usedlost, ani onu víţku; je-li tomu však tak, jak říkáte, nelze najít vhodnější místo pod sluncem. Protoţe aţ nadejde vhodný čas, pošlu vám onu sošku a zaříkávání, ale tuze vás prosím - aţ dosáhnete toho, po čem touţíte, a poznáte, ţe jsem vám dobře poslouţil -, aby si na mne vzpomněla a splnila svŧj slib."

Paní na to odpověděla, ţe svému slovu určitě dostojí, rozloučila se s ním a vrátila se domŧ.

Scholár, rozradostněn tím, ţe se mu jeho záměr daří, vzal na pomoc své čárymáry, zhotovil sošku a sepsal z několik nesmyslŧ zaříkávání; kdyţ pak se mu zdálo, ţe vhodný čas uţ

nadešel, poslal vše paní a vzkázal jí, ţe příští noci musí bezodkladně vykonat to, na čem se s ní domluvil. Hned poté se tajně vydal se svým sluhou do jednoho domu nedaleko oné víţky, kde bydlel jakýsi jeho přítel, aby tu své záměry dokončil.

I paní se svou sluţkou se vydala na cestu a odebrala se na svŧj statek - a kdyţ pak nadešla noc, předstírala, ţe se chystá na lŧţko, poslala sluţku spát, vyčkala, aţ ve stavení všichni usnou, a pak se v tichosti vypravila k oné víţce na břehu Arna. Pečlivě prohledala okolí, a jeţto nikoho neviděla ani neslyšela, sedmkrát se se soškou vykoupala a se soškou v ruce zamířila nahá k věţičce.

Scholár, jenţ se se svým sluhou ukryl uţ před setměním mezi vrbovím a ostatními stromy poblíţe věţe, pozoroval, co všecko se tu děje, a kdyţ viděl, jak kolem něho kráčí nahá, takţe bělost jejího těla rozjasňovala příšeří noci, a kdyţ viděl její krásná ňadra a ostatní část těla, jeţ

se mu líbily, a uvědomil si, co se s tím vším zakrátko stane, bylo mu paní pojednou trochu líto. Mimoto ho náhle přepadly takové tělesné choutky, jeţ tak nutily do vstávání to, co leţelo, ţe pocítil nutkání vyrazit z úkrytu, zmocnit se jí a naloţit s ní podle své libosti. Nechybělo mnoho a uţ by byl přemoţen soucitem nebo chtíčem, kdyby si nebyl připomněl, proč zde je, jak byl pohaněn, z jaké příčiny a kým. To znovu rozplamenilo jeho hněv, i zapudil soudit a tělesné choutky, zŧstal věren svému úmyslu a nechal ji přejít kolem sebe.

Paní vylezla na víţku, a obrácena tváří k severu, jala se odříkávat slova, jak jí je napsal scholár - a ten se brzy nato připlíţil k věţičce, a kdyţ nepozorovaně odstranil ţebřík, po němţ

se dalo vylézt na terasu, kde právě dlela paní, jal se vyčkávat opodál, co paní řekne a udělá.

Paní sedmkrát za sebou odříkala zaříkávání a čekala na ony dvě dívky tak dlouho (nehledíc na to, ţe chlad jí byl daleko nepříjemnější, neţ by si byla přála), aţ uviděla ranní záři.

Zkormoucena, ţe nedošlo k tomu, co jí scholár předpověděl, řekla sama sobě: Bojím se, ţe mi chtěl přichystat takovou noc, jakou jsem já připravila jemu. Učinil-li to z téhle příčiny, pak se mu však jeho pomsta nepovedla, jeţto dnešní noc není ani z třetiny tak dlouhá, jako byla ta jeho, a krom toho tenkrát byla zima daleko větší.

Jeţto však nechtěla, aby ji tu zastihl den, počala se obírat myšlenkami, ţe z víţky sleze, a tu shledala, ţe ţebřík je pryč.

Bylo jí v té chvíli, jako by se jí země pod nohama propadla. Ztratila odvahu, zhroutila se na terasu víţky, a kdyţ se jí pak zase síly navrátily, dala se do zoufalého pláče a nářku, neboť tuze dobře postřehla, ţe vše je scholárovo dílo. Začala si vyčítat, proč s ním jednala tak zle a proč k němu vzápětí pojala dŧvěru, kdyţ ho právem měla povaţovat za svého nepřítele.

Setrvala v těchto úvahách převelice dlouho, ale potom začala pátrat, zda by se přece jen nějak nedostala dolŧ. Kdyţ shledala, ţe to nepŧjde, dala se opět do pláče a jala se v hořkých myšlenkách promlouvat sama k sobě:

"Ach já nešťastná, co tomu řeknou mí bratři, příbuzní, sousedi a vŧbec všichni Florenťané, aţ

se dovědí, ţe jsem tu byla nalezena nahá? Budou mít za to, ţe jsem pouze předstírala svou počestnost, jeţ byla tak vyhlášená, a kdybych si i chtěla vymyslet nějakou lţivou vytáčku, neboť něco by se přece jen našlo, ten prokletý scholár, který zná celé mé počínání, vyvrátí všecky mé lţi. Ach já ubohá, jedním rázem jsem nešťastně přišla o milovaného jinocha i o svou čest."

Po těchto slovech ji přepadlo takové hoře, ţe mnoho nechybělo a byla by skočila z věţe dolŧ.

Kdyţ uţ vyšlo slunce, přiblíţila se paní poněkud k okraji věţní zdi a pátrala, zda není snad nablízku nějaký pasáček dobytka, V té chvíli však vylezl scholár postávající v křoví, a kdyţ

ho paní spatřila, podíval se na ni a zvolal:

"Dobrý den, paní, tak uţ dívky přišly?"

Sotvaţe ho paní uhlídala a uslyšela, dala se znovu do velikého pláče a prosila ho, aby přišel k ní na věţ, aby si s ním mohla promluvit.

Scholár to velmi ochotně udělal. Paní se poloţila na terasu, vstrčila hlavu do jedné díry v ní a s pláčem pravila:

"Věř mi, Rinieri, jestliţe jsem ti připravila špatnou noc, pomstil ses mi za to dŧkladně, neboť jsem uţ myslila, ţe tu dnes v noci

zmrznu, kdyţ jsem tu stála tak nahá - ačkoli je červenec -, a tak jsem tu plakala nad příkořím, které jsem ti zpŧsobila, a nad svou hloupostí, ţe jsem ti uvěřila, ţe se aţ divím, jak mi mohly oči zŧstat. A proto tě zapřísahám - ne při tvé lásce ke mně, neboť mě nemŧţeš milovat, ale při tobě samém, vţdyť jsi šlechtic -, aby ses ve své odvetě za křivdu, kterou jsem na tobě spáchala, spokojil s tím, cos mi aţ dosud udělal. Dej mi přinést mé šaty, abych mohla odtud sestoupit dolŧ, a nechtěj mi vzít to, co bys mi třeba později nemohl vrátit, i kdybys chtěl, to jest: mou čest. A jestliţe jsem ti oné noci neposkytla moţnost pobýt se mnou, mohu ti tu jedinou noc vynahradit mnoha jinými, kdykoli ti bude libo. Spokoj se tedy s tím, vţdyť jsi rozšafný muţ, a nechť zŧstane při tomhle. Pomstil ses mi, dals mi to najevo, nezneuţívej proto své síly vŧči ţeně, neboť není ţádná sláva pro orla, jestliţe přemohl holubici, a smiluj se pro lásku boţí a pro svou čest nade mnou."

Scholár s hrdou myslí přemítal o křivdě, kterou na něm paní spáchala, a kdyţ viděl, jak pláče a prosí, nějakou chvíli pociťoval ve svém srdci radost i bolest: radost z pomsty, po níţ touţil víc neţ po čemkoli jiném, a bolest proto, ţe lidskost ho nutila mít soucit s nešťastnou.

Jeţto však ani lidskost nemohla překonat jeho kruté choutky, odpověděl:

"Paní Eleno, kdyby mi byly bývaly co platné mé prosby, jeţ jsem ovšem neuměl orosit slzami, ani osladit jako teď ty, kdyţ jsem oné noci umíral zimou na tvém dvoře plném sněhu a ţádal tě, abys mi poskytla aspoň nějaké přístřeší, nebylo by mi tak zatěţko vyslyšet nyní prosby tvé, záleţí-li ti však teď na tvé cti více neţ tenkrát a jeli ti obtíţné leţet tam nahoře nahá, zaměř své prosby k tomu, v jehoţ náručí ses nebála leţet nahá oné noci - jak se jistě dobře pamatuješ -, kdy jsi mě slyšela pobíhat po tvém dvoře, drkotat zuby a podupávat na sněhu. Ať ti pomŧţe nyní on, ať ti on přinese šaty, ať ti on sem přistaví ţebřík, po němţ by ses dostala dolŧ. Jej přinuť brát ohled na tvou čest, kterou jsi kvŧli němu nyní a tisíckrát předtím neváhala přivést do nebezpečí.

Proč si ho nezavoláš na pomoc? Kdo jiný by to měl udělat, kdyţ ne on? Jsi jeho - koho bude tedy chránit a komu pomáhat, kdyţ nechrání tebe a nepomáhá tobě? Zavolej si ho, kdyţ jsi tak pošetilá, a zkus, zda tvá láska a zda jeho i tvŧj dŧmysl dokáţí obránit tě před mou hloupostí, o níţ ses s ním bavila, kdyţ ses ho ptala, co je podle jeho zdání větší: zda má hloupost, či tvá láska k němu. Není třeba, abys teď svolovala k tomu, po čem uţ netouţím, stejně bys mi to

nemohla odepřít, kdyby se mi toho zachtělo. Ponech si své noci do zásoby pro svého milence, podaří-li se ti, ţe se odtud dostaneš ţivá. Tvé noci patří jemu - já měl dost na jedné a stačí, ţe jsem byl potupen jen jednou.

Mluvíš velmi chytře a domníváš se, ţe mě pochlebováním přiměješ jednat laskavě, kdyţ mě nazýváš šlechetným a rozšafným muţem, čímţ chceš nepozorovaně dosáhnout toho, abych se velkomyslně rozhodl netrestat tě za tvou špatnost. Tvé lichotky však nezamlţí mŧj rozum, jak to kdysi dokázaly tvé sliby - znám se uţ. Za svého pobytu v Paříţi jsem sám sebe nepoznal tak, jak jsi mě tomu naučila ty za jednu noc.

Kdyţ však připustím, ţe bych byl přece jenom velkomyslný, nepatříš mezi ty, u nichţ se velkomyslnost vyplácí. Trest a pomsta na dravých šelmách, jako jsi ty, má končit smrtí, kdeţto pro muţe skutečně postačí to, co jsi říkala. Jeţto tedy nejsem orlem a ty nejsi holubicí, nýbrţ jedovatým hadem, budu tě pronásledovat se vší nenávistí a ze všech sil, neboť tě znám jako svého odvěkého nepřítele, ačkoli to, co proti tobě podnikám, nelze vlastně zvát pomstou, nýbrţ spíše trestem, jeţto pomsta má převyšovat uráţku, coţ není tento případ. Kdybych se totiţ ohlíţel na to, kam jsi dohnala mŧj rozum, a chtěl se ti za to pomstít, nestačilo by mi, abych odňal ţivot tobě a další stovce jiných, tobě podobných, neboť bych zahubil jen podlou, špatnou a hříšnou ţenštinu.

Odmyslím-li si ten tvŧj ubohý obličej, který za několik let zohaví plno vrásek, v čem se, u čerta, lišíš od kterékoli mizerné sluţky? Vidíš, a přece kvŧli tobě nechybělo mnoho do smrti onoho šlechetného muţe - jak jsi mě předtím nazvala -, jehoţ ţivot mŧţe v jediném dnu prospět celému světu víc, neţ dokáţe sto tisíc takových ţivotŧ, jako je tvŧj, za celou tu dobu, co bude svět světem stát. Tímto strádáním dostaneš za vyučenou a poznáš, co to je uráţet muţe, kteří nejsou bez citu, a co to znamená potupit scholára. A nabudeš tu tolik zkušeností, a ţe se uţ nikdy takovéhle nepředloţenosti nedopustíš, jestliţe vŧbec odtud vyvázneš.

Kdyţ máš tak velikou chuť dostat se odtud, proč se navrhneš dolŧ? Proč si v té chvíli s pomocí boţí nezlomíš vaz, čímţ bys unikla trestu, který ti hrozí, a mne tím učinila nejšťastnějším člověkem pod sluncem? Nechce se mi uţ s tebou hovořit. Já dokázal to, ţe jsem tě přiměl, abys vylezla tak nahoru; dokaţ ty teď to, aby ses dostala dolŧ tak pěkně, jako ses mi dokázala vysmát." Zatímco scholár takto hovořil, ubohá paní neustále plakala; čas však plynul dál a slunce stoupalo stále výš a výš.

"Ach krutý člověče," pravila paní, kdyţ se scholár odmlčel, "kdyţ ti zpŧsobila ta zatracená noc tolik trampot a kdyţ se ti zdá mé provinění tak; velké, ţe tě nemŧţe ani má mladistvá krása, ani mé hořké slzy, ani mé pokorné prosby přimět k tomu, abys mi odpustil, nechť tedy tebou pohne a zmírní tvou krutou přísnost aspoň to, ţe jsem ti nedávno naprosto dŧvěřovala a odhalila ti všechna svá tajemství, čímţ jsem ti poskytla moţnost připamatovat mi mŧj hřích, jak jsi po tom touţil. Je přece jisto, ţe by ses mi byl nijak nemohl pomstít - ač jsi o to s takovým zápalem usiloval -, kdybych ti nebyla dŧvěřovala.

Ach, přestaň se uţ hněvat a odpusť mi pro tentokrát, jsem ochotna - odpustíš-li mi a pomŧţeš-li mi dostat se dolŧ - upustit od onoho nevěrného mladíka a mít za milence a pána tebe, i kdyţ

mou krásu haníš a připomínáš mi její pomíjejícnost. Ať uţ je jakákoli, to vím, ţe kdyby neměla cenu uţ kvŧli ničemu jinému, tedy je - jako krása všech ostatních ţen - přece jen rozkoší, zábavou a radostí mladíkŧ. A ty přece ještě nejsi stár. I kdyţ se mnou tak krutě nakládáš, přece jen nemohu věřit, ţe bys mi chtěl připravit tak bezectnou smrt, jakou by bylo to, kdybych v zoufalství skočila dolŧ před tvýma očima, jimţ jsem se kdysi tolik líbila,

jestliţe si mi tenkrát nelhal tolik jako teď. Ach, buď tak milosrdný a slituj se nade mnou proboha - slunce uţ začíná pálit, a tak, jako mě suţovalo dnes v noci přílišné chladno, začíná mě neobyčejně trápit ţár."

Scholár, jemuţ činilo potěšení hovořit s paní, jí odpověděl:

"Paní, tys mi tenkrát dŧvěřovala ne proto, ţe bys mě milovala, nýbrţ proto, ţe jsi chtěla získat zpět toho, jejţ jsi ztratila. Nezasluhuješ si proto nic jiného neţ ještě přísnější trest a je bláhovost myslit si, ţe tohle je jediný zpŧsob, jímţ jsem mohl ukojit svou pomstu, po níţ jsem touţil. Měl jsem na vybranou tisíc jiných, a tím, ţe jsem ti předstíral lásku, nastrojil jsem kol tvých nohou na tisíce ok, takţe by ses byla jistě brzy do některého z nich chytila, i kdyby se nebylo přihodilo tohle. I tuhle léčku jsem nastrojil proto, ne abych ti ulehčil, nýbrţ proto, abych byl pomstěn. Kdyby mi pak byly všechny léčky selhaly, měl jsem ještě péro, jímţ bych byl toho napsal o tobě tolik a takovým zpŧsobem, ţe by sis byla tisíckrát raději přála, aby ses byla vŧbec nenarodila, aţ by ses byla o tom dověděla - a ty by ses byla o těch věcech dověděla.

Moc péra je daleko větší, neţ si myslí ti, kteří to sami neokusili, a přísahám Bohu, jestli mi nepopřeje aţ do konce takové uspokojení, jaké jsem měl na začátku z této pomsty, kterou jsem si předsevzal, ţe o tobě napíši takové věci, ţe se budeš stydět nejenom před ostatními, ale sama před sebou a raději si vydloubeš oči, abys je neviděla. Neměj proto za zlé moři, ţe vzniklo z malého potŧčku.

O tvou lásku, či o to, abys byla mou - jak jsem uţ řekl -, nestojím, patři se jen dál tomu, jemuţ

jsi patřila - mŧţeš-li. Jak jsem toho člověka kdysi nenáviděl, tak ho nyní miluji, kdyţ si uvědomím, co ti zpŧsobil. Zapřádáte milostné pletky a touţíte po lásce mladíkŧ, jeţto na nich vidíte svěţejší červeň a svěţejší vous, a krom toho ţe chodí zpříma, dobře tančí a šermují.

Tyto všechny věci však najdete téţ u lidí, kteří jsou jiţ pokročilejšího věku a kteří dovedou ledacos, čemu by se od nich měli mladíci učit. Mimoto uznáváte, ţe jsou lepší jezdci a ţe při svých zábavách urazí více mil neţ lidé staří.

Připouštím, ţe vám dovedou vyklepat koţich větší silou, ale muţi zralí, a proto i zkušení, lépe znají místa, kde se zdrţují blešky. Málo chutného je přece vţdycky lepší neţ mnoho nechutného. Prudká jízda láme síly a znaví kaţdého - i mladíka -, kdeţto volnější jízda přivede kaţdého do dobré hospody. Dovede ho tam moţná později, ale je to aspoň bez únavy.

Vy, nerozumní tvorové, vŧbec nepozorujete, co zla se skrývá pod tou rouškou krásného zjevu.

Mladíci se nespokojují s jednou, ale touţí po tolika ţenách, kolik jich spatří, a domnívají se, ţe to tak mŧţe být - proto jejich láska nemŧţe být stálá -, a právě ty mŧţeš podat nejvěrohodnější svědectví na dŧkaz, ţe je to pravda. Mladíci se domnívají, ţe si zaslouţí, aby si jich ţeny váţily a hýčkaly je, a za největší slávu povaţují, kdyţ se mohou vychloubat, kolik ţen měli, proto se tolik ţen vrhlo do náručí mnichŧ, neboť ti aspoň o tom nevykládají, a i kdyţ říkáš, ţe o tvých láskách neví nikdo jiný neţ tvá sluţka a já, pak špatně znáš celou věc a bláhově věříš - věříš-li tomu. Ve vaší ulici se nemluví takřka o ničem jiném, jenţe převelice často se stává, ţe k sluchu těch, jichţ se takovéto zprávy nejvíc dotýkají, dojdou tyto zprávy aţ naposled. Mladíci vás dále odírají, kdeţto muţové pokročilého věku vám přinášejí dary.

Špatně jsi volila, patři si proto nadále tomu, jemuţ ses oddala, a mne, jímţ jsi opovrhovala, ponechej jiné, neboť jsem nalezl paní mnohem lepší, neţ jsi ty, a jeţ daleko líp neţli ty

poznala, kdo jsem. Abys mohla nést s sebou na onen svět bezpečnější dŧkaz o tom, po čem touţím - který jsi moţná nezískala z mých slov -, vrhni se co nejrychleji dolŧ, a aţ bude tvá duše, jak věřím, přijata do náruče ďáblovy, přesvědčíš se, zda mé oči, kdyţ tě viděly střemhlav padat, zesmutněly nebo ne. Vím však, ţe mi takovou radost nechceš udělat, a proto ti říkám, kdyţ uţ tě slunce začíná pálit, aby ses rozpomněla na zimu, v níţ jsem dík tobě musel trpět, a jestliţe ji smícháš s tímto ţárem, bude se ti jistě zdát sluneční teplo příjemné."

Ubohá ţena nahlédla, k jakému krutému konci dospěla scholárova slova, dala se znovu do pláče a ţadonila:

"Nuţe, kdyţ uţ tě nedokáţe přimět k soucitu nic, co se týká mne, nechť tě k tomu přiměje aspoň láska, kterou chováš k oné paní, moudřejší neţ jsem já, jak jsi shledal a jak jsi mi řekl, která tě miluje. Odpusť mi pro lásku k ní a přines mi šaty, abych se mohla obléci, a pomoz mi dostat se dolŧ."

Scholár se nad tím dal do smíchu, a vida, ţe uţ devátá hodina minula, odpověděl:

"Nu, teď ti ovšem nemohu říci ne, kdyţ jsi mě poprosila jménem oné paní. Pověz mi proto, kde šaty máš, já ti pro ně dojdu a potom ti pomohu sestoupit z věţe dolŧ."

Paní uvěřila jeho slovŧm, poněkud se uklidnila a poté mu pověděla, na kterém místě si uloţila šaty.

Scholár vyšel z věţe, přikázal svému sluhovi, aby se odtud ani nehnul, ale aby setrval nablízku a podle moţnosti dbal o to, aby se nikdo nedostal dovnitř, dokud se on nevrátí. Kdyţ

tohle zařídil, odešel do statku svého přítele, zde s velikou chutí pojedl, a kdyţ se mu zdálo, ţe nadešla vhodná doba, lehl si na lŧţko, aby se trochu prospal.

Paní trčící na věţi přece jen trochu posílila bláhová naděje; nicméně nesmírně v slunečním ţáru trpěla, a proto se rozhodla, ţe se posadí k oné části zdi, kde bylo trochu stínu. Uvelebila se zde tedy, a zatímco jí hlavou táhly převelice trpké myšlenky, čekala. Chvíli přemýšlela, chvíli doufala, tu zas zapochybovala, ţe se scholár se šaty vrátí, a jak se jí tak honily myšlenky hlavou, zmohla ji pozvolna bolest, a jeţto minulé noci vŧbec nespala, usnula zde.

Protoţe se blíţilo poledne a slunce pálilo co nejţhavěji, dopadaly jeho paprsky přímo na něţné a jemné tělo paní i na její hlavu, ničím nepřikrytou, takţe jí spálily nejen všechnu kŧţi, ale celou ji zaţehly. Paní byla za chvilku spálena tak, ţe ji to probudilo, ačkoli tvrdě spala.

Cítíc, jak se v ţáru smaţí, pohnula se poněkud, ale tu jí bylo, jako by na ní při onom pohybu všecka spálená kŧţe pukala a oprýskávala stejným zpŧsobem, jak to někdy vídáme na spáleném pergamenu, kdyţ ho chceme rozbalit. Krom toho ji tak bolela hlava, ţe se paní zdálo, ţe se jí rozskočí - a nebylo divu, i terasa byla tak rozţhavená, ţe na ní nikde nebylo moţno vydrţet stát, takţe paní plačky neustále pobíhala sem a tam. Protoţe nezavanul ani tak nejmenší větřík, bylo tu všude spousta ovádŧ a much, kteří se sem v hojném mnoţství slétali, usedali do otevřených paniných ran

a tak ukrutně ji bodali, ţe kaţdé bodnutí připadalo paní, jako by ji někdo píchl jehlou. I nezbývalo jí nic jiného neţ mávat kolem sebe rukama a proklínat svŧj ţivot, svého milence a scholára.

Nesmírné vedro, slunce, mouchy, ovádi, krom toho hlad, a hlavně ţízeň a vedle ní i tisíceré trudné myšlenky ji tak týraly, bodaly a mučily, ţe náhle povstala a začala pátrat, zda někdo nablízku neuvidí či neuslyší nějaké lidi; byla uţ odhodlána ke všemu a chtěla volat o pomoc kohokoli, ať se stane co stane.

Ale i to jí odepřela nepřátelská Štěstěna. Jeţto bylo převeliké vedro, všichni rolníci odešli z polí a onoho dne nepřišel téţ nikdo pracovat poblíţ víţky; lidé z okolí mlátili ve svých staveních obilí. Paní proto neslyšela a neviděla nic jiného neţ cikády a řeku Arno, která v ní vyvolávala chuť napít se, ale nejenom neutišovala její ţízeň, ale ještě ji rozmnoţovala. Tu a tam viděla paní háje, stíny a domy, a touha po nich jí zpŧsobovala rovněţ utrpení.

Co ještě o oné nešťastnici říci? Slunce shora, ţár terasy zdola a bodáni much a ovádŧ ze všech stran ji zřídily tak, ţe paní, jeţ minulé noci rozjasňovala svou bělostí temnoty, zrudla jako barvářská červeň, a jsouc všecka potřísněna krví, byla by se zdála kaţdému, kdo by ji byl spatřil, tou nejošklivější ţenou na světě.

A tak tu tedy dlela bez rady a naděje a spíše očekávala smrt neţ cokoli jiného. Kdyţ minulo pŧl třetí s poledne, scholár vstal z lŧţka, rozpomenul se na svou paní a vrátil se tedy k víţce -

zjistil, co se paní stalo. Jeho sluha, jenţ dosud nejedl, se odešel najíst, a kdyţ vysílená a těţkým hořem utýraná paní spatřila, ţe je tu opět scholár, přiblíţila se k otvoru, posadila se k němu a s pláčem se rozhovořila:

"Rinieri, pomstil ses opravdu nesmírně, neboť jestliţe jsem tě nechala v noci mrznout na mém dvoře, nechals mě ty smaţit se na této věţi, ba přímo hořet a umírat přitom hladem a ţízní.

Pro Boha samého tě prosím, abys vylezl sem ke mně nahoru, a protoţe se mi nedostává odvahy, abych si sama přivodila smrt, odprav mě ty, neboť netouţím po ničem tolik jako po tom, abych zemřela. Tak velké je mé utrpení. A nechceš-li mi tuto milost poskytnout, pošli mi aspoň sklenku vody, abych si svlaţila ústa, jeţ nestačí svlaţit slzy. Tak mám ústa vyprahlá a tak mi v nich ţhne horečka."

Scholár dobře poznal podle jejího hlasu, jak je vyčerpána, a zahlédl i část jejího těla, seţehnutého sluncem, coţ spolu s jejími prosbami vyvolalo v něm částečně soucit; přesto však odpověděl:

"Nikdy nezemřeš mou rukou, zlá ţeno, zemřeš rukou svou, budeš-li mít odvahu, a dostaneš ode mne k ochlazení tvého ţáru tolik vody, kolik ohně jsem dostal od tebe k zmírnění zimy, jeţ mnou

lomcovala, a tuze mě mrzí, ţe choroba z mého nachlazení se musila léčit teplem páchnoucího hnoje, kdeţto tvé spáleniny budou léčeny chladnou a vonnou rŧţovou vodou. Zatímco já málem přišel o šlachy a o ţivot, ty, zohavená tímto ţárem, budeš opět krásná po zpŧsobu hadŧ, kteří svlékají svou kŧţi."

"Ach já ubohá," pravila paní, "kéţ by Bŧh daroval mou krásu, kterou získám tímto zpŧsobem, těm lidem, kteří mi přejí zlé věci. Vynikáš krutostí nad všechny šelmy, ale jak jsi mohl i přitom snést, abych se zde trápila tímto zpŧsobem? Mohla bych se dočkat od tebe - či od

někoho jiného - ještě něčeho horšího, kdybych byla za hrozných muk vyhubila celé tvé příbuzenstvo? Opravdu nevím, zda je moţno jednat se zrádcem, jenţ vydal celé město do záhuby, krutěji, neţ jsi jednal se mnou ty, kdyţ jsi mě nechal smaţit na slunci a oţírat mě mouchami. Krom toho mi nechceš podat ani sklenici vody, zatímco vrahŧm, jeţ spravedlnost odsoudí a pošle na smrt, se častokrát dopřává vína, jestliţe o to poţádají. Dobře tedy, vidím, ţe setrváš ve své surové krutosti a ţe tebou nikterak mé utrpění nepohne, trpělivě se proto přichystám na smrt, aby se nad mou duší smiloval Bŧh, jejţ také prosím, aby se na tvé počínání díval spravedlivýma očima."

Po těchto slovech se s velikou námahou odplíţila doprostřed terasy, a zoufalá z toho, ţe musí ještě v tomto vedru ţít, ne jednou, ale tisíckrát připadla na myšlenku, ţe kromě jiných bolestí jí přivodí smrt ţízeň. Neustále přitom plakala a nesmírně naříkala na své neštěstí.

Kdyţ se však jiţ přiblíţil večer, zdálo se scholárovi, ţe to jiţ postačí, dal přinésti její šaty a zabalit je do sluhova pláště, načeţ zamířil k domu nebohé paní, a kdyţ tam ve vratech spatřil bezradně sedět její zkormoucenou a zasmušilou sluţku, řekl jí:

"Kdepak je tvá paní, dobrá ţeno?"

"Nevím, messere," odpověděla mu sluţka, "myslela jsem dnes ráno, ţe ji najdu na lŧţku, kam se večer odebrala - podle mého zdání -, ale nenašla jsem ji ani tam, ani nikde jinde, a tak nevím, co se s ní stalo. Trápí mě to a nesmírně mě to kormoutí - nevíte však o ní něco vy, messere?"

Scholár jí odvětil:

"Kéţ bych tě byl měl při tom tam, kde jsem chytil do pasti tvou paní, aby se ti za tvou vinu dostalo takového trestu, jaký jsem uchystal za její vinu jí. Ale ty mi neuklouzneš a já ti za tvé jednání zaplatím tak, ţe si uţ nikdy z ţádného muţe šašky tropit nebudeš, kdyţ si vzpomeneš na mne."

Po těchto slovech řekl sluhovi:

"Dej jí tyto šaty a řekni jí, aby si šla pro svou paní, chce-li."

Sluha vykonal rozkaz a sluţebná si vzala ony šaty, jeţ dobře poznala. Naslouchajíc pak tomu, co jí bylo řečeno, tonula ve strachu, ţe paní zabili, a stěţí se zdrţela křiku. Proto sotvaţe student odešel, hnala se s paninými šaty k věţi.

Onoho dne zaběhla se nešťastnou náhodou jednomu sedláku oné paní dvě prasata, načeţ se je sedlák vypravil hledat a přišel k oné víţce krátce poté, co odtud odešel scholár. Hledaje kolem dokola, zda tu neuvidí své vepře, zaslechl bolestný pláč nešťastné paní, zaposlouchal se a pak ze všech si vykřikl:

"Kdo to tam nahoře pláče?"

Paní poznala hlas svého sedláka, zavolala na něho jménem a řekla mu:

"Běţ, seţeň sluţku a postarej se, aby přišla sem ke mně nahoru."

"Běda, paní, jak jste se dostala tam nahoru? Vaše sluţka vás dnes celý den hledala, ale koho mohlo napadnout, ţe budete zde?"

Hned nato vzal postranice ţebříku, srovnal je tak, jak měly stát, a začal k nim lýkovým motouzem přivazovat příčky. Mezitím sem však přichvátala panina sluţka, jeţ vběhla do věţe, a nemohouc to uţ vydrţet, začala se tlouci rukou do hlavy a křičet:

"Běda, má drahá paní, kde to jste?"

Kdyţ ji paní uslyšela, zavolala jak mohla nejhlasitěji:

"Ach sestřičko milená, jsem tady nahoře. Neplač, ale přines mi co nejrychleji mé šaty."

Kdyţ ji sluţka uslyšela, trochu ji to uklidnilo, a lezouc nahoru po ţebříku, který spravil a přistavil do věţe sedlák, dostala se se sedlákovou pomocí aţ nahoru. Vidouc pak, ţe její paní -

jeţ vypadala spíše jako ohořelý pařez neţ jako lidské tělo - leţí na terase, celá vyčerpaná, celá zohavená, zaryla si nehty do tváře a začala plakat, jako by byla paní mrtva. Ta však ji prosila, aby mlčela a pomohla jí obléci se.

Kdyţ pak se paní od sluţky dověděla, ţe kromě těch, kdo přinesli sluţce šaty, a sedláka nikdo neví, kde celý den meškala, poněkud ji to uklidnilo a proboha prosila sluţku se sedlákem, aby se o tom nikdy nikomu nezmiňovali.

Sedlák se dlouho divil, ale posléze vzal paní, jeţ nemohla chodit, na ramena a bez úrazu ji vynesl z věţe.

Nebohá sluţka, lezoucí dolŧ poslední, slézala však téţ méně opatrně, takţe se smekla na ţebříku, spadla dolŧ a zlomila si stehenní kost. Přepadly ji z toho takové bolesti, ţe začala křičet, jako by tu řval lev.

Sedlák posadil paní na trávník, šel se podívat, co je se sluţkou, a kdyţ shledal, ţe si zlomila nohu, odnesl ji rovněţ na paţit a poloţil ji vedle paní.

Kdyţ paní viděla, ţe i na sluţku přitrhlo neštěstí, ţe si totiţ zlomila nohu ta, od níţ čekala největší pomoc, cítila se tak nešťastná, ţe se dala do tak úpěnlivého pláče, aţ se z toho rozplakal i onen sedlák, který se ji marně snaţil uklidnit.

Jeţto se však jiţ slunce sklánělo k západu, vypravil se do statku, jak si to přála nešťastná paní, obávající se, aby je tu nezastihla noc, svolal tam své dva bratry a manţelku a všichni se sem vrátili s prknem, na něţ naloţili sluţku a odnesli domŧ. Paní pak osvěţil troškou čerstvé vody, povzbudil ji několika vlídnými slovy, načeţ si ji sám vzal na záda a odnesl ji aţ do své světnice.

Sedlákova ţena jí dala pojíst chleba namočeného v octě, svlékla ji, uloţila ji do postele a postarala se, aby sluţka i paní byly odneseny v noci do Florencie - coţ se také stalo.

Tam si paní, u níţ nebylo o chytrý nápad nouze, vymyslela povídačku, jejíţ obsah byl pravý opak toho, co se stalo, a namluvila svým bratrŧm a sestrám a všem ostatním, ţe to, co potkalo ji a její sluţku, bylo dílem ďáblovým. Byli zavoláni i lékaři a ti teprve vystrašenou a trpící

paní - neboť její kŧţe se několikrát přilepila na prostěradlo - vyléčili z prudké horečky a z jiných chorob, jeţ se k tomu přidaly - a s úspěchem vyléčili pak i sluţčinu nohu.

Paní přitom zapomněla na svého milence a dávala si od těch časŧ dobrý pozor, aby někoho vodila za nos či aby se do někoho zamilovala - a scholár, kdyţ uslyšel o sluţčině zlomené noze, usoudil, ţe teď je jeho pomsta úplná; a proto uţ nic neříkal a nechal celou záleţitost být.

To se tedy přihodilo jedné pošetilé mladé paní za její ţerty. Myslila si, ţe mŧţe ţertovat se scholárem zrovna tak jako s kýmkoli jiným, a zatím nevěděla, ţe scholáři - netvrdím, ţe všichni - mají většinou za ušima.

Střeţte se proto, paní, vodit někoho za nos, a zvláště pak scholáry.

PŘÍBĚH OSMÝ

Dva muţi se přátelsky stýkají a jeden z nich obcuje s manţelkou svého druha. Ten druhý to zpozoruje a s pomocí své nevěrné manţelky dosáhne toho, ţe jeho přítel je zavřen do truhlice.

Zatímco je pak jeho přítel uvnitř, obcuje na truhlici s jeho manţelkou.

S uspokojením a se zármutkem poslouchaly paní Eleniny příhody; a ačkoli povaţovaly scholára za přísného a tvrdošíjně neústupného, ba ukrutného muţe, přece jen je přešly s nevelkou soustrastí, neboť soudily, ţe se jí dílem přihodily po právu. Kdyţ však Pampinea domluvila, uloţila královna Fiammettě, aby pokračovala; a ta ráda uposlechla a pravila: Roztomilé paní, jeţto se mi zdá, ţe vás poněkud zarazila, přísnost uraţeného scholára, domnívám se, ţe bude na místě, kdyţ ukonejším vaše roztrpčené mysli něčím zábavnějším.

Zamýšlím vám proto vyprávět příběh o jednom mladém muţi, jenţ přijal s velmi klidnou myslí potupu a pomstil ji dosti umírněným zpŧsobem. Vyrozumíte z něho, ţe kaţdý, kdo se hodlá pomstít za nějakou křivdu, má se spokojit s tím, ţe se mstí podle rčení "Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá", a ţe přitom nemá překračovat meze přiměřené pomsty.

Vězte tedy, ţe v Sieně - jak jsem slyšela - ţili dva velmi zámoţní mladí muţi, pocházející z dobrých měšťanských rodin. Jeden z nich se jmenoval Spinelloccio Tanena a druhý Zeppa di Mino, a jeţto v Cammollii jejich domy sousedily a mladí muţi bývali stále pohromadě, zdálo se podle jejich chování, ţe se mají rádi jako dva bratři, ba ještě víc.

Kaţdý z nich měl za manţelku velmi krásnou paní a tu se přihodilo, ţe se Spinelloccio - jeţto pobýval často v Zeppově domě, ať byl Zeppa doma či ne - spřátelil s jeho manţelkou do té míry, ţe s ní počal i tělesně obcovat, v čemţ pak hezky dlouho pokračoval, aniţ si toho kdo všiml.

Trvalo to tedy uţ dlouho, kdyţ tu jednoho dne přišel Spinelloccio zavolat Zeppu, jenţ sice doma byl, ale paní o tom nevěděla. Odpověděla proto, ţe Zeppa není doma, Spinelloccio šel hned nahoru, a kdyţ našel paní v síni samotnou, objal ji, počal ji líbat a ona jeho.

Zeppa to spatřil, ale ani nepípl a drţel se v úkrytu, aby poznal, kam aţ hra dospěje; zakrátko pak viděl, jak se jeho ţena se Spinellocciem objímají a jdou do komnaty, kde se zavřeli, coţ

Zeppu tuze rozezlilo. Jeţto však věděl, ţe povykem či něčím jiným se jeho pohana nezmenší, ba spíše se ještě zvětší, jal se přemýšlet, jak by se mohl za toto pomstít, a to tak, aby se o tom nikdo z okolí nedověděl a aby zase jeho mysl byla tím uspokojena. Dlouho přemýšlel a tu se

mu zdálo, ţe konečně připadl na zpŧsob, jak to provést. Zŧstal ve svém úkrytu tak dlouho, pokud Spinelloccio meškal u paní, a kdyţ Spinelloccio odešel, vstoupil do světnice, kde zastihl paní, jak si

ještě urovnává na hlavě závoje, jeţ jí Spinelloccio při tom ţertování shodil s hlavy.

"Copak to tu děláš, paní?" pravil.

Paní mu na to odpověděla:

"Copak nevidíš?"

"Vidím, vidím," pravil Zeppa, "jenţe jsem viděl také ještě něco jiného, po čem jsem zrovna netouţil."

Po těchto slovech si Zeppa pořádně promluvil se svou paní a ta se mu konečně po dlouhém okolkování s nemírným strachem přiznala - jeţto ji nenapadlo nic vhodného, jak svŧj poměr se Spinellocciem zapřít - a začala ho plačky prosit o odpuštění.

Zeppa jí na to odpověděl:

"Pohleď, paní, tys jednala zle, a chceš-li, abych ti to odpustil, snaţ se vykonat dobře to, co ti nyní uloţím. Jde o tohle: chci, abys řekla Spinellocciovi, aby si zítra ráno kolem deváté našel nějakou příčinu a přišel k tobě. Aţ zde bude, já se vrátím, a jakmile mě uslyšíš, nakáţeš mu, aby se ukryl do této truhlice, do níţ ho pak zavřeš. Aţ vykonáš tohle, povím ti, co máš dělat dál. Ničeho se však při svém počínání neboj, neboť ti slibuji, ţe mu nijak neublíţím."

Paní mu řekla, ţe mu vyhoví, a skutečně tak učinila.

Den nato byli Zeppa se Spinellocciem zase pohromadě, a kdyţ táhlo na devátou, pravil Spinelloccio Zeppovi - neboť slíbil paní, ţe se k ní v tuto hodinu dostaví:

"Mám dnes poobědvat s jedním svým přítelem a nechci, aby na mě dlouho čekal, buď proto sbohem."

"Vţdyť je přece do oběda ještě spousta času," pravil Zeppa.

"Nevadí," řekl mu Spinelloccio, "musím si s ním ještě o něčem promluvit, a tak je třeba, abych k němu přišel dřív."

Spinelloccio tedy opustil Zeppu, vypravil se s malou zacházkou do domu Zeppovy paní, ta se s ním odebrala do světnice, ale sotvaţe se tak stalo, uţ tu byl Zeppa. Jak ho paní uslyšela, předstírala, ţe dostala veliký strach, přiměla Spinelloccia, aby si vlezl do truhlice - jak jí to manţel přikázal -, zavřela ho v ní a vyšla ze světnice.

Zeppa přišel k ní nahoru a pravil:

"Uţ je čas k jídlu, paní?"

"Ano, za chvilku," odvětila mu jeho manţelka.

Tu pravil Zeppa:

"Spinelloccio šel dnes obědvat s jedním svým známým a nechal manţelku doma samotnou.

Jdi k oknu, zavolej na ni a řekni jí, ať přijde s námi poobědvat."

Paní, trnoucí strachem, byla z té příčiny velmi poslušná a ihned vykonala to, co jí manţel uloţil.

Spinellocciova manţelka - kdyţ slyšela, ţe manţel nebude obědvat doma, vyhověla naléhavým prosbám manţelky Zeppovy a hned přišla. Sotvaţe vešla do domu, Zeppa ji velmi lichotivě uvítal, vzal ji přátelsky za ruku, přikázal potichu své manţelce, aby šla do kuchyně, a odvedl Spinellocciovu manţelku do světnice, kterou ihned zavřel, jakmile byli uvnitř.

Paní vidouc, ţe zavírá světnici zevnitř, pravila:

"Běda, Zeppo, co tohle znamená? Kvŧli tomuhle jste mě volal? Takovouhle lásku chováte ke Spinellocciovi? Tohle je to oddané přátelství, jeţ k němu máte?"

Zeppa se přiblíţil k truhlici, v níţ byl zavřen její manţel, a pevně třímaje Spinellocciovu paní, odpověděl:

"Věz, paní, ţe jde o tvou pomstu, a vyslechni jen, co ti chci povědět. Měl jsem a mám rád Spinelloccia jako bratra, jenţe včera jsem zjistil, ţe dŧvěra, kterou k němu chovám, došla k takovým koncŧm - aniţ jsem o tom měl tušení -, ţe se choval k mé paní jako já nyní k tobě.

Jeţto ho mám rád, chci, aby má msta na něm byla stejná, jako byla uráţka. On měl mou paní, já chci mít tebe. Nechceš-li, jistě se mi naskytne příleţitost, kdy ho zde dostihnu, a protoţe neponechám tuto uráţku bez trestu, zahraji mu tak, ţe na to on i ty do nejdelší smrti nezapomenete."

Paní vyslechla tato slova, uvěřila jim, a protoţe jí Zeppa ještě chvíli domlouval, pravila posléze:

"Milý Zeppo, kdyţ uţ se má svézt tvá pomsta na mne, nemám nic proti tomu. Musíš však zařídit to, co máme spolu provést, takovým zpŧsobem, abych mohla ţít nadále s tvou ţenou v přátelství, neboť i já - bez ohledu na to, co mi udělala - nechci se s ní rozkmotřit."

Zeppa jí na to odpověděl:

"Zcela určitě to udělám a krom toho ti daruji tak vzácný a tak krásný šperk, jaký jsi ještě nedostala."

Po těchto slovech objal paní, počal ji líbat, pak paní poloţil na truhlici, v níţ byl zavřen její manţel, a zde on s paní a paní s ním se potěšovali, jak jim bylo libo.

Spinelloccio, zavřený v truhlici, slyšel vše, co řekl Zeppa a co mu odpověděla jeho manţelka, a kdyţ pak uslyšel trevisanský tanec, který mu provozovali oba nad hlavou hezkou chvíli, kormoutil se tak, ţe mu bylo, jako by z toho měl umřít. Třebaţe byl zavřen v truhlici, byl by určitě tuze vylál své ţeně, kdyby nebyl měl strach ze Zeppy. Pak si však uvědomil, ţe on sám s touto pohanou začal,

ţe Zeppa má dŧvod k tomu co učinil, a ţe se k němu zachoval celkem lidsky a jako přítel, a proto si v duchu řekl, ţe zŧstane nadále Zeppovým přítelem, bude-li Zeppa chtít.

Kdyţ Zeppa pobyl s paní podle své libosti, slezl z truhlice, a kdyţ ho paní poţádala o slíbený klenot, otevřel dveře světnice a přivolal svou manţelku. Ta přišla s úsměvem a prohodila pouze:

"Jsme si kvit, paní."

"Otevři tuto truhlu!" řekl jí poté Zeppa, a kdyţ to Spinellocciova paní udělala, ukázal jí Zeppa jejího manţela, leţícího v truhle.

Trvalo by dlouho, kdybych vám měla vyprávět, kdo z nich se více styděl - zda Spinelloccio, kdyţ viděl Zeppu a uvědomoval si, ţe Zeppa ví o jeho provinění, či zda Spinellocciova paní, kdyţ uviděla svého manţela a uvědomila si, ţe slyšel a cítil vše, co mu ona prováděla nad hlavou.

"Hle klenot, který je tvŧj," pravil Zeppa Spinellocciově manţelce.

Kdyţ Spinelloccio vylezl z truhlice, bez dlouhých řečí pravil:

"Zeppo, jsme vyrovnáni, a proto bude dobře, abychom zŧstali přáteli, jakými jsme byli předtím - jak jsi před chvílí říkal mé paní. A protoţe uţ mezi námi není nic, co by nám nebylo společné kromě manţelek, nechť jsou společné nám oběma i ty."

Zeppa souhlasil, a tak všichni čtyři poobědvali jako ti nejlepší přátelé pod sluncem.

Od této chvíle měla kaţdá z nich dva manţely a kaţdý z nich měl dvě manţelky, a nikdy kvŧli tomu mezi nimi nepovstal ţádný spor či nějaká rozepře.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Mistr Simon, lékař, chce se stát členem společnosti, jeţ chodí na noční toulky, a Bruno s Buffalmaccem ho pošlou na jedno místo, kde ho pak Buffalmacco hodí do ţumpy a ponechá ho osudu.

Paní ještě hovořily o zespolečenšťování manţelek, které provedli ti dva Sieňané, kdyţ tu pravila královna, jeţ jediná ještě měla vyprávět, nechtěla-li porušit Dioneovou výsadu: Právem si, milé paní, vyslouţil Spinelloccio taškařici, kterou mu ztropil Zeppa. Proto si myslím - jak nám to ostatně také před chvílí

dokazovala Pampinea -, ţe nelze stejně přísně kárat toho, kdo povodí za nos člověka, jenţ si o to loudí či jenţ si to zaslouţí. Spinelloccio si to zaslouţil a já vám zase budu vyprávět o jednom, kdo si pro potupu šel sám. Myslím téţ, ţe ty, kteří mu ji uchystali, je proto spíše za to pochválit neţ pohanět - onen muţ totiţ, kterému se to stalo, byl lékařem, a ačkoli se vrátil z Bologne do Florencie zahalen v koţešiny, byl přece jen hlupák.

Kaţdodenně vídáme, jak se k nám vracejí naši občané z Bologne - ten jako sudí, onen jako lékař, ten zase jako notář v dlouhém širokém taláru purpurovém, s biretem pošitým veverčí

koţešinou a rŧznými jinými ozdobami. Co z toho pak vzejde, o tom se rovněţ přesvědčujeme kaţdodenně.

Není tomu ještě tak dávno, vrátil se mezi těmito lidmi a jakýsi mistr Simon da Villa, bohatší otcovským jměním neţ vědomostmi a oděný v šarlatový plášť s velikým límcem. Nazýval se sám doktor medicíny a usídlil se v ulici, které dnes říkáme ulice Melounová.

Tento nově přišedší mistr - jak se vypráví - měl kromě mnoha jiných pozoruhodných návykŧ i ten zvyk, ţe kdyţ spatřil někoho jít po ulici, tázal se prvního, kdo mu padl do ruky, kdo to je, a jako by pro své nemocné sestavoval léky podle toho, jak lidé jednají, všímal si všech a všechny si zapisoval do své paměti.

Mezi ty, kdo nejvydatněji zaujali jeho zrak, patřili i malíři Bruno a Buffalmacco, o nichţ tu dnes byla uţ dvakrát řeč, kteří chodili stále spolu a byli jeho sousedy, a jeţto se mu zdálo, ţe se tihle dva starají o svět míň neţ ostatní a ţe ţijí tuze vesele - podle toho, jak si počínali -, vyptával se mnoha lidí, jak to s nimi je. Kdyţ od všech uslyšel, ţe jsou to chudí lidé a malíři, vlezlo mu do hlavy, ţe to není asi jen tak, kdyţ si tihle dva mohou při chudobě tak vesele ţít, a jeţto o nich slýchal, ţe jsou to lidé chytří, usoudil, ţe mají asi značné zisky odjinud, neţ se lidé domnívají, a proto zatouţil seznámit se buď s oběma, anebo aspoň s jedním z nich, jakmile jen to bude moţné.

Zakrátko se mu podařilo poznat blíţe Bruna - a ten si začal z mistra Simona dělat dobrý den, neboť brzy seznal, ţe je tenhle lékař přihlouplý. Lékař v něm však našel neobyčejnou zálibu, a kdyţ Bruna několikrát pozval na oběd - z čehoţ vyvodil, ţe s ním mŧţe dŧvěrně hovořit -, pověděl mu, jak se obdivuje jemu i Buffalmaccovi, ţe při své chudobě mohou tak vesele ţít; a poprosil ho také, aby mu vysvětlili, jak to dělají.

Bruno vyslechl lékaře, a jeţto se mu tato otázka zdála ze všech lékařových omezeností nejhloupější, dal se do smíchu a rozhodl se, ţe mu odpoví, jak se na lékařovo hlupství sluší a patří. I řekl:

"Nikdy bych to neřekl nikomu jinému, jak to děláme, mistře, ale vám to neváhám říci, neboť jste mým přítelem a vím, ţe to nikomu nepovíte. Je pravda, ţe mŧj druh i já ţijeme tak vesele a tak dobře, jak se vám zdá - ba ještě lépe; z naší ţivnosti ovšem a z dalších ziskŧ, jeţ

vytěţíme ze svých některých usedlostí, bychom nemohli zaplatit ani vodu, kterou spotřebujeme. Byl bych však nerad, kdybyste se domníval, ţe chodíme krást; podnikáme prostě výpravy, při nichţ si opatřujeme vše, co nás obveseluje a čeho máme zapotřebí - aniţ

tím ovšem někomu škodíme -, a dík tomu potom mŧţeme vést tak veselý ţivot, jak vidíte."

Lékař po těchto slovech nevěděl sice, oč jde, ale uvěřil Brunovi a tuze se všemu divil. A hned ho posedla sţíravá touha dovědět se, co to znamená chodit na výpravy. Začal Bruna ujišťovat, ţe to opravdu nikomu neřekne - leč Bruno mu odpověděl:

"Běda, mistře, co to ode mne ţádáte? Chcete ze mne vytáhnout příliš veliké tajemství. Mohlo by mě to dokonce zničit, vypudit z tohoto světa a vehnat do tlamy Lucipera v kostele San Gallo, kdyby se o tom někdo dověděl. Z nesmírné lásky k vaší kvalitativní blumovitosti - a také proto, ţe vám tuze dŧvěřuji - nemohu vám však odepřít to, oč mě ţádáte, a proto vám ono tajemství sdělím pod onou podmínkou, ţe se při kříţi z Montesonu zapřisáhnete, ţe se o něm nikdy nikomu nezmíníte, jak jste slíbil."

Mistr odpřisáhl, ţe bude mlčet, a Bruno pokračoval:

"Vězte tedy, předrahý mistře, ţe není tomu ještě tak dlouho, co ţil v tomto městě veliký mistr černokněţník, Michele Scotto, neboť pocházel ze Skotska. Poţíval přenáramné úcty a mnoha šlechticŧ - z nichţ ovšem jsou dnes naţivu uţ jen někteří -, a kdyţ chtěl tedy odtud odejít, zanechal zde na jejich naléhání a prosby dva své obratné ţáky, jimţ uloţil, aby byli vţdy k sluţbám těchto šlechticŧ, kteří si ho zavázali.

Tito dva ţáci tedy ochotně slouţili - jak jsem uţ řekl - oněm šlechticŧm při jejich milostných pletkách a jiných věcech, a jeţto se jim město a mravy zdejších lidí líbily, rozhodli se, ţe tu navţdy zŧstanou a vejdou ve veliké a těsné přátelství s rŧznými lidmi bez ohledu na to, zda jsou urození či neurození, zda jsou bohatí či chudí - hlavně, ţe tito lidé vyhovovali jejich mravŧm.

Aby se pak zalíbili těmto přátelŧm, vytvořili společnost asi o pětadvaceti lidech, jeţ se měla aspoň dvakrát do měsíce sejít na místě, které určili, a kdyţ se tu pak všichni sešli, vyslovil kaţdý své přání

a oni dva mu je ještě téţe noci splnili. Jeţto mne a Buffalmacca váţe s těmito dvěma obzvláštní přátelství a dŧvěra, byli jsme připuštěni do této společnosti a jsme v ní dodnes.

Říkám vám, kdyţ se tak sejdeme dohromady, to byste teprv viděl ty báječné závěsy v síni, kde hodujeme, ty stoly prostřené po královsku, to mnoţství jemného a krásného sluţebnictva jak ţenského, tak muţského pohlaví, jeţ má jedenkaţdý ze společnosti k své obsluze, ty mísy, dţbány, lahve a poháry a jiné zlaté a stříbrné nádoby, z nichţ jíme a pijeme. Krom toho je tu všude mnoho rozmanitých jídel - podle toho, nač má kdo chuť - a kaţdé jídlo je nám předkládáno vţdy v přiměřenou chvíli. Nemohu vám tu vypočítávat ani mnoţství, ani jakost těch sladkých tónŧ, jeţ se linou z nesčíslných nástrojŧ, a ty zpěvy, zvučící melodiemi, jimţ

nasloucháme. Nemohu vám tu také povědět, co je tady svíček osvětlujících ten hodokvas, co se tu sní cukrovinek a jaká vzácná vína se zde vypijí. Nechtěl bych také, abyste si při své chytré hlavě myslel, ţe tam dlíme v tomto oděvu a šatech, jenţ na nás vidíte. Nikdo tam není tak chud, aby si tam nepřipadal jako císař - tak vzácnými rouchy a tak krásnými věcmi jsme tam ozdobeni.

Největší potěšení však nám tam činí krásné paní; podle toho, jak si to kdo přeje, jsou mu přivedeny paní třeba z celého světa. Tak byste tu třeba spatřil vladařku Knírofousŧ, královnu Baskŧ, sultánovu manţelku, císařovnu Uzbekŧ, paní Treperendu z Lunozemí, paní Povídalku z Melpantu a Ťululumku z Frňákie. Proč bych vám je však všecky vypočítával. Jsou zde veškeré královny světa, je tu dokonce i Činčinmurra kněţského krále Johanna, jeţ má uprostřed zadku parohy - jak vám povídám. Však je jednou uvidíte.

Kdyţ všichni popijí a pojedí cukrovinky a zatančí si jeden nebo dva tance, odejde kaţdá s tím, kdo si ji vyţádal, do loţnice.

Vězte dále, ţe v těchto loţnicích byste si připadal jako v ráji, tak jsou krásné, a jsou stejně tak vonné jako zásuvky s kořením ve vašem krámu, kdyţ roztloukáte kmín. Jsou tam lŧţka, jeţ

by se vám zdála ještě krásnější neţ lŧţko benátského dóţete, a na to si jde kaţdý odpočinout.

Pomyslete si uţ sám, co se pradleny našlapaly a člunkem najezdily, aby utkaly plátno pěkně pevně. Podle mého jsme však na tom nejlépe my dva, to jest Buffalmacco a já, protoţe Buffalmacco si dal několikrát předvést francouzskou královnu a já zase královnu anglickou,

které jsou nejhezčí ţeny na světě. Dokázali jsme dokonce i to, ţe mohou nechat oči jenom na nás.

Dá rozum, ţe si pak mŧţeme ţít a vykračovat veseleji neţ ostatní lidé, kdyţ se těšíme lásce takových královen. A to ani nemluvím

o tom, ţe kdyţ je poţádáme o tisíc nebo dva tisíce zlaťákŧ, dostaneme je na obrátce. Tomuhle tedy říkáme lidově ,chodit na výpravy', neboť si počínáme zrovna tak jako piráti, kteří oloupí o majetek kaţdého, a lišíme se od nich snad jen v tom, ţe oni přepadeného nikdy nevydají, kdeţto my ho po pouţití vracíme.

Chápete tedy, milovaný mistře, čemu říkáme ,chodit na výpravy'? Je vám však jistě jasné, jak musí zŧstat tato věc v tajnosti, a proto vám uţ neřeknu ani slovo. Prosím vás, abyste mlčel i vy."

Mistr, jehoţ vědomosti nestačily na víc neţ na léčení ouročkŧ, uvěřil Brunovým slovŧm tak, jak se sluší přikládat víru nějaké pravdě, a zahořel takovou touhou, aby byl přijat do této společnosti, jak jen mŧţe zatouţit člověk po té nejţádoucnější věci. Odpověděl proto Brunovi, ţe se uţ vŧbec nediví, ţe si vykračuje tak zvesela, a začal si ho předcházet, aby mu mohl po nějakém čase s větší dŧvěrou přednést prosbu, ţe by také rád patřil do této společnosti.

Kdyţ tedy odloţil takto na nějaký čas svou prosbu, začal se s ním co chvíli scházet, hostil ho od večera do rána a projevoval mu nesmírnou náklonnost - by jejich přátelství bylo tak velké, ţe se zdálo, ţe mistr nemŧţe ani neumí bez Bruna ţít.

Jeţto se Brunovi vedlo dobře, namaloval mu za to - aby se nějak odvděčil za čest, kterou mu lékař prokazoval - v síni čtyřicetidenní pŧst, nad vchod do loţnice Agnus Dei a nad domovní vrata nočník, aby je dobře rozpoznali od ostatních vrat ti, kdo by potřebovali lékařových rad.

V jedné jeho lodţii mu namaloval bitvu koček a myší, coţ se lékaři nesmírně zamlouvalo, a krom toho se co chvíli zmínil mistrovi, kdyţ s ním večeřel:

"Dnes v noci jsem byl zase na výpravě, a protoţe mě uţ anglická královna trochu omrzela, dal jsem si předvést paní Gumedru Velkého Štěka z Psinohafu."

Mistr se otázal:

"Co to znamená ,paní Gumedra'? Tomuto jménu nerozumím."

"Milý mistře," odpovídal mu na to Bruno, "tomu se ani nedivím, neboť dobře vím, ţe to nevědí ani spisovatelé Avícene, ba ani Ipárkrys."

"Chceš snad říci Avicenna a Hippokras?"

"Na mou duši," odpověděl Bruno, "ani sám nevím. Rozumím vašim slovŧm zrovna tak málo jako vy těm mým, ale ,Gumedra' v jazyku velkoštěkském znamená asi tolik jako v našem

,císařovna'. Ach, ta byla krásná, ta by se vám líbila. Ta by brzy dokázala, ţe byste zapomněl na ty své lektvary a klystýry a všechny ty vaše fáče."

Kdyţ tedy takto s ním několikrát hovořil, aby lékaře ještě víc roznítil pro tuto věc, napadlo jednou lékaře, zrovna kdyţ svítil Brunovi malujícímu bitvu myší s kočkami, ţe si uţ

dostatečně Bruna získal a ţe mu tedy mŧţe otevřít své nitro. A protoţe tu byli sami, pravil:

"Bruno, ví Bŧh, ţe bych pro nikoho neučinil to, co bych učinil pro tebe, a kdybys mi řekl, abych šel tady odtud do Peretoly, myslím, ţe bych tam moţná šel. Byl bych proto rád, aby se ti nezdálo divné to, oč tě přátelsky a s dŧvěrou poţádám. Jak víš, není tomu tak dávno, co jsi se mnou hovořil o zábavách vaší veselé společnosti, coţ ve mně vyvolalo takovou touhu stát se také jejím členem, ţe jsem snad dosud po ničem tolik netouţil. A má to svŧj dŧvod, jak uvidíš, budu-li do této společnosti přijat, ba dovolím ti, abys sis ze mne tropil šašky, jestli si pak nedám předvést jednu sluţku, která je tak krásná, ţes krásnější ještě neviděl. Zahlédl jsem ji loni na Močidlech a od té chvíle jí patří celé mé srdce. Při těle Kristově, chtěl jsem jí dát deset velkých boloňských, jestli mi bude po vŧli, ale ona nechtěla. Proto tě ze všech sil prosím, abys mě poučil, co mám dělat, abych se mohl stát členem té společnosti, a ty sám, prosím tě, se rovněţ snaţ a přičiňuj, abych se jí stal. Uvidíš, ţe budete mít ve mně opravdu dobrého, věrného a počestného společníka. Vidíš přece na první pohled, ţe jsem hezký muţ a na jak krásných nohou spočívá mé tělo, ţe mám obličej, který se podobá rŧţi, a ţe jsem krom toho doktorem medicíny, takţe se mi v tomhle - myslím - nikdo z vás nevyrovná. Znám mnoho pěkných věcí a krásných písní, z nichţ jednu ti hned zazpívám."

Mistr se vzápětí pustil do zpěvu a Bruno měl takovou chuť dát se do smíchu, ţe se měl co drţet, aby se lékaři nevysmál. Ten, kdyţ dozpíval, řekl:

"Nu, jak se ti líbí mŧj zpěv?"

"Na mou duši," řekl Bruno, "vy předčíte i tu nejdisharmoničtější ze všech píšťal."

"Nu vidíš," řekl mistr, "kdybych ti to nebyl předvedl, byl bys mi jistě nevěřil."

"Pravdu díte," odpověděl na to Bruno a Mistr pokračoval:

"Znám ještě jiné, ale zŧstaňme pro tentokrát jen při téhle. Pohlédni na mŧj zjev a věz, ţe takto vyhlíţel i mŧj urozený otec, přestoţe přebýval na venkově. Pocházím totiţ i ze strany matčiny z rodu Vallecchiŧ. Sám ses mohl přesvědčit, ţe mám mnohem krásnější knihy a šaty neţ

kterýkoli lékař z Florencie. Přísám Bohu, mám tolik věcí, kdyţ to všecko spočítám dohromady, ţe jsem za ně uţ před

deseti roky mohl dostat dobrých sto lir v benátských haléřích. A proto tě co nejsnaţněji prosím, prosaď to, abych se stal členem té společnosti. Jestli se ti to podaří, přísahám ti, ţe od tebe nevezmu za ošetření ani haléř."

Bruno vyslechl mistra, a jeţto se mu zdálo, ţe lékař zhloupl ještě víc, řekl:

"Mistře, posviťte mi trošku tady v těch místech a mějte strpení, neţ dodělám těmhle myším ocasy; hned vám odpovím."

Kdyţ Bruno dokončil ocasy, naladil tvář, jako by mu lékařova prosba dělala velké starosti, a pravil:

"Milý mistře, udělal jste pro mne veliké věci a já to uznávám, ale to, co ode mne ţádáte -

ačkoli to moţná vašemu velkomozku připadá jako maličkost -, znamená pro mne přetěţkou věc. Ale pro koho na světě uţ bych ji měl udělat, kdyţ uţ ne pro vás vzhledem k lásce, kterou k vám chovám, a vzhledem k tomu, co jste mi řekl; vaše slova byla kořeněna takovým rozumem, ţe by přiměla i raka chodit přímo, neřkuli mne udělat tohle pro vás. Čím déle se s vámi stýkám, tím se mi zdálo moudřejší, a řeknu vám taky, ţe kdybych vám nechtěl pomoci uţ kvŧli ničemu jinému, pak to udělám proto, ţe vidím, podle vašich slov, ţe jste se aţ po uši zamiloval do té pěkné kŧstky. Musím vám však říci, ţe nemohu v této věci jednat úplně sám, jak se domníváte, a proto nemohu pro vás udělat vše, co je potřeba; protoţe mi však slibujete při své velké a horoucí víře, ţe zachováte věc v tajnosti, naznačím vám cestu, které se musíte drţet, a myslím, ţe toho určitě dosáhnete, zvlášť kdyţ máte - jak jste před chvílí tvrdil - tolik krásných knih a všelijakých věcí."

Mistr mu odpověděl:

"Jen mluv bez obav, vidím, ţe mě ještě dobře neznáš a nevíš, jak dovedu zachovávat tajemství. Bylo mnoho věcí, jeţ vykonal messer Gasparruolo ze Saliceta a jeţ mi vzkázal, kdyţ byl sudím ve Forlimpopoli! A to všechno proto, ţe měl ke mně naprostou dŧvěru. Mám tě přesvědčit o tom, ţe mluvím pravdu? Byl jsem první, komu se svěřil, ţe si chce vzít za manţelku Bargaminu. Tak vidíš!"

"Nu dobrá," řekl Bruno, "kdyţ vám dŧvěřoval tamten, mohu se na vás spolehnout i já. Je tedy třeba, abyste udělal tohle: V naší společnosti máme kapitána s dvěma rádci, kteří se vţdy po pŧlnoci vyměňují. Na prvního se určitě stane kapitánem Buffalmacco a já budu rádcem, uţ je to hotové, a kdyţ je někdo kapitánem, mŧţe dokázat a dosáhnout mnoho věcí, i toho, aby se stal členem společnosti ten, kdo je mu po chuti. Proto si myslím, ţe byste se měl ještě více snaţit, abyste se seznámil s Buffalmaccem a choval se k němu s úctou. Je to člověk, který si vás určitě brzy oblíbí, kdyţ uvidí, jak jste rozšafný, a sotva si ho jen trošku nakloníte svou moudrostí a všelijakými těmi dobrými věcmi, které máte, mŧţete ho o tu sluţbu poţádat, protoţe on vám ji jistě neodepře. Nu, uţ jsem s ním o vás mluvil a on vám přeje jako nikomu na světě. Učiňte tedy, co je třeba, a pak to nechtě na mně."

Mistr na to odvětil:

"To jsem tedy velmi šťasten, ţe jsi s ním promluvil, a je-li to člověk, který má jen trochu rád moudré lidi, dosáhnu vkrátku toho, ţe bude chtít být pořád se mnou - jen co si s ním budu moci trochu popovídat. Já totiţ mám tolik rozumu, ţe bych jím mohl zásobovat celé město a pořád bych byl ještě nejchytřejší."

Kdyţ se tedy takto domluvili, vypověděl Bruno Buffalmaccovi všechno po pořádku a ten se uţ nemohl dočkat, kdyţ uţ bude moci tomuto mistru Trumberovi nadrobit, oč si loudil.

Lékař, jenţ nesmírně touţil po tom, aby mohl jít na výpravu, nedal pokoje dřív, dokud se nestal Buffalmaccovým přítelem, čehoţ celkem snadno dosáhl. Začal dávat pro Bruna i Buffalmacca ty nejskvostnější obědy a večeře pod sluncem, pročeţ se mu tito dva pánové, čijící znamenitá vína, tučné kapouny a mnoho jiných dobrot, drţeli nablízku, a nedávajíce se zvát dvakrát, byli u něho pečení vaření, přičemţ mu ovšem tvrdili, ţe pro někoho jiného by tohle neudělali.

Kdyţ se mistrovi zdálo, ţe nadešla vhodná chvíle, poţádal Buffalmacca o totéţ, oč předtím ţádal Bruna. Buffalmacco se zatvářil, jako by ho to tuze rozzlobilo, a náramně Brunovi vyčinil řka:

"Ví Bŧh na výsostech v Pasignanu, ţe mám co dělat, abych se udrţel a nedal ti takovou jednu do hlavy, aţ by ti nos spadl mezi nohy, ty zrádče, protoţe tyto věci nemohl mistrovi vyzradit nikdo jiný neţ ty."

Mistr Bruna tuze omlouval, zalhával a zapřísahal se, ţe se to dověděl odjinud, a po dlouhém chlácholení se mu konečně podařilo Buffalmacca usmířit. Ten se poté obrátil k mistrovi a pravil:

"Milý mistře, je o vás známo, ţe jste pobýval v Bologni, a ţe jste si odtud přivezl k nám ústa na zámek. Řeknu vám také, ţe vím, ţe jste se naučil do pěti počítat ne na blumách, jak to někteří truhlici dělávají, ale na dýních, protoţe jsou větší, a jestli se nepletu, byl jste křtěn knedlovou vodou. Bruno mi také vyprávěl, jak jste tam studoval lékařství, a já mám dojem, ţe jste se tam učil i to, jak se dostat lidem na kobylku. Kdyţ vás tak poslouchám a sleduji vaše rozumy, musím říci, ţe jsem se dosud nesetkal s člověkem, který by to dovedl tak znamenitě jako vy."

Lékař v té chvíli skočil Buffalmaccovi do řeči a řekl Brunovi:

"Vidíte, co to znamená rozmlouvat a stýkat se s učenými lidmi? Mohl by někdo jiný pochopit všechny ty jedinečnosti mého ducha tak rychle jako tento znamenitý muţ? Ani ty jsi tak rychle nezpozoroval, jakou mám cenu, jako to svedl on. Teď mu ale také řekni co jsem ti odpověděl já, kdyţ jsi mi vyprávěl, ţe se Buffalmacco rád baví s moudrými lidmi. Nemyslíš, ţe jsem udělal dobře?"

"Ještě víc neţ dobře," odpověděl Bruno, a tu promluvil mistr k Buffalmaccovi.

"Mluvil bys jinak, kdybys mě byl viděl v Bologni. Nebylo tam jediné velké či malé osobnosti, jediného doktora či ţáka, u něhoţ bych nebyl tak oblíben jako nikdo pod sluncem. Tak jsem dokázal oslnit všechny svými řečmi a svým duchem. Ba řeknu ti, ţe jsem nevyřkl jedno slŧvko, aby se mu všichni nesmáli - tak se jim to líbilo. Kdyţ jsem pak odtud odcházel, všichni se rozplývali v slzách a všichni chtěli, abych tam ještě zŧstal. Došlo to dokonce tak daleko, ţe chtěli, abych tam zŧstal navţdycky a přednášel všem ţákŧm, co jich tam bylo, lékařství. Nechtělo se mi to však udělat, jeţto jsem pojal rozhodnutí odebrat se do těchto končin a ujmout se zde obrovských statkŧ po otcích, jeţ od věkŧ patřily našemu rodu. A tak jsem to tedy také udělal."

Tu pravil Bruno Buffalmaccovi:

"Tak co tomu říkáš? Vidíš, a tys mi nevěřil, kdyţ jsem ti o tom vypravoval. Při svatých mangeleních ti přísahám, ţe v tomto městě není ani jeden lékař, který by rozuměl oslí moči jako tenhle, a určitě bys nenašel ani v branách paříţských někoho, kdo by mu byl roven. Nu, zdráhej se teď učinit, co si přeje on."

"Bruno má pravdu," pravil lékař, "ale já přece jenom zde ještě nejsem znám. I vy tomu nerozumíte ani za mák, přál bych vám však, abyste mě viděli, jak se dovedu otáčet mezi doktory.

"Je to pravda, mistře," pravil Buffalmacco, "víte toho víc, neţ jsem myslel, a jsem proto v rozpacích, kdyţ se k vám snaţím promlouvat tak, jak se má hovořit s takovým učencem, jako jste vy; nicméně vám slibuji, ţe se rozhodně postarám, abyste se stal členem naší společnosti."

Po tomto slibu začal lékař těm dvěma prokazovat ještě větší pocty neţ předtím, načeţ Bruno s Buffalmaccem, majíce se dobře, balamutili ho těmi největšími nesmysly a slibovali mu za manţelku hraběnku z Latrinie, to nejkrásnější stvoření, kvŧli němuţ i král z koně slézá.

Lékař se vyptával, jaká je to hraběnka, a tu mu Buffalmacco řekl:

"Ty mŧj mozku kramplovaný, to je přece jedna nesmírně velkomoţná paní a je málo domŧ na světě, kde by neplatilo její právo. Všichni lidé na světě, i sami minorité, jí odvádějí daň za zvuku bubnŧ, a mohu vám říci, ţe kaţdý nos hned čije, kdyţ jde kolem, i kdyţ ponejvíce ţije mezi čtyřmi stěnami. Není tomu dávno, co šla i kolem vašich vrat, kdyţ si jednou v noci šla do Arna umýt nohy a nadýchnout se trochu vzduchu. Nejčastěji však dlí v Latrinii. Její sluţebníci obcházejí okolo a na znamení její moci nosí koště a olověnou šňŧru. Kolem ní se hemţí mnoho jejich vazalŧ, jako například pan Kadil z Kadilŧ, pan Běhavka z Kalupovic, pan Hromádka z Bobková a mnozí jiní, kteří jsou vaši dobří známí, ale patrně si teď na ně nevzpomínáte. A jestli vás ona paní z Močidel nechá, poloţíme vás -

podaří-li se nám náš záměr - do vlídné náruče této velkomoţné paní."

Lékař, jenţ se narodil a vyrostl v Bologni, nerozuměl těmto šplechtŧm, a proto prohlásil, ţe se uţ na onu paní těší. Nedlouho po těchto povídačkách mu pak malíři přinesli zvěst, ţe byl přijat.

Onoho dne, kdy se všichni měli po setmění sejít, pozval mistr oba malíře na hostinu, a kdyţ

poobědvali, zeptal se jich, jak si má počínat, aby ho přijala celá společnost. Buffalmacco mu na to odpověděl:

"Podívejte se, mistře, musíte být náramně srdnatý, neboť by se mohlo stát, ţe byste byl odmítnut a nám by z toho pak vzešla přenáramná škoda. Hned také uslyšíte, v čem si máte srdnatě počínat. Musíte najít nějaký zpŧsob, jak byste se dostal hned po setmění na nový hřbitov vystavěný nedávno u Santa Maria Novella. Je třeba, abyste byl oblečen do svých nejlepších šatŧ, abyste se hned napoprvé objevil před celou společností dŧstojně, a je to také nutné proto, ţe jste šlechticem a hraběnka vás zamýšlí povýšit na vlastní útraty na pokřtěného šlechtice. Jak uţ bylo řečeno, my tam tentokrát nebudeme, a proto čekejte tak dlouho, dokud pro vás nepřijde ten, koho pro vás pošleme. Abyste však byl poučen o všem - ten, kdo tam pro vás přijde, bude mít podobu černé a rohaté potvory; nebude příliš veliká a poběţí k vám přes náměstí s náramným funěním a bude přitom hodně vyskakovat, ale to jen proto, aby vás postrašila. Sotvaţe uzří, ţe se nebojíte, tiše se k vám připlíţí. Aţ se k vám připlíţí, nebudete myslet ani na Boha, ani na svaté, vylezete na ni, a jakmile se na ní uvelebíte, sloţíte ruce na prsou kříţem a uţ se zvířete ani nedotknete.

Poté se dá toto zvíře pomalu do pohybu a přinese vás k nám. Vzpomenete-li si však mezitím na Pánaboha či na svaté, anebo budete-li mít strach, musím vám říci, ţe by vás mohlo shodit nebo setřást někam, kde to páchne, Nemáte-li proto neohroţené srdce, nechoďte tam, neboť tím ublíţíte sám sobě a nám tím nijak neprospějete."

Lékař mu na to odvětil:

"Vy mě ještě neznáte a moţná ţe mě podceňujete proto, ţe nosím rukavice a dlouhý šat.

Kdybyste však věděli, co jsem jednou v noci provedl v Bologni, kdyţ jsme tak chodívali s kamarády za ţenskými, to byste se divili. Přísámbŧh, tenkrát v noci s námi jedna ţenská nechtěla jít - byl to takový uboţáček, a co horšího, měla tak něco přes píď; zbouloval jsem ji tedy nejprve, načeţ jsem ji popadl a nesl ji jako kuši, takţe jsem ji přece jenom donutil, aby šla s námi.

Jindy zase - vzpomínám si - jsem šel úplně sám jen se svým sluhou kolem hřbitova minoritu -

bylo to uţ trochu po klekání -, a ačkoli na tom hřbitově byla toho dne pochována nějaká ţena, ani trochu jsem se nebál. Mŧţete mi proto dŧvěřovat, neboť jsem statečný a odváţný aţ příliš, a říkám vám, ţe tam přijdu velmi dŧstojně, neboť si na sebe vezmu své šarlatové roucho, v němţ jsem byl prohlášen doktorem, a uvidíme, zda bude mít společnost radost, aţ mě spatří.

Moţná ţe mě rovnou zvolí kapitánem. Určitě se také přesvědčíte, jak se celé dílo bude dařit, aţ tam budu členem: ta hraběnka mě například ještě neviděla a uţ se do mne zamilovala tak, ţe mě chce povýšit na pokřtěného šlechtice. Moţná ţe v tom šlechtictví nebudu umět chodit, moţná ţe si je nebudu umět chovat - moţná však, ţe ano. Nechtě proto jen všecko na mně."

"Říkáte to hezky," děl Buffalmacco, "ale střeţte se nás mít za blázny a nepřijít anebo se někam schovat, aţ pro vás pošleme. Říkám vám to proto, ţe je chladno a vy lékaři se máte před ním na pozoru."

"Nedej Bŧh," pravil lékař, "já nepatřím mezi ty zmrzlé a nachlazení se nebojím. Kdyţ někdy musím v noci vstát kvŧli tělesné potřebě, coţ se člověku leckdy stává, hodím si přes kazajku akorát koţišinku - ne, ne, určitě tam budu."

Kdyţ malíři odešli a začalo se stmívat, mistr si našel před svou manţelkou nějakou výmluvu, vytáhl potají svŧj krásný šat, a kdyţ pak se mu zdálo, ţe nadešla vhodná chvíle, oblékl se, vypravil se na jmenovaný hřbitov, kde se přitiskl k jednomu náhrobku, a třesa se převelikou zimou, jal se očekávat ono zvíře.

Buffalmacco byl vysoké a statné postavy a opatřil si masku, jakých se kdysi pouţívalo při některých hrách, jeţ se dnes uţ neprovozují: oblékl si naruby černý koţich a nastrojil se tak, ţe vypadal jako medvěd, zatímco jeho maska měla tvář ďábla s rohy. Takto nastrojen vypravil se na nové náměstí Santa Maria Novella a v patách mu šel Bruno, zvědavý, jak se podnik vydaří.

Kdyţ Buffalmacco zpozoroval, ţe uţ tu mistr je, začal skákat po náměstí, dělat rámus a funět

- a řval a vyl přitom jako pominutý.

Mistrovi vstávaly všecky vlasy na hlavě, kdyţ viděl a slyšel, co se děje, a začal se třást jako někdo, kdo je ještě bázlivější neţ baba, ba jednu chvíli si přál být raději doma neţ zde. Kdyţ

uţ však sem přišel, snaţil se dodat si odvahy, neboť v něm přece jen zvítězila ţádostivost zhlédnout kouzla, o nichţ malíři vypravovali.

Buffalmacco tedy chvíli zuřil - jak uţ bylo řečeno -, ale pak se začal stavět, jako by se trochu utišil, a připlíţil se k hrobu, k němuţ se tiskl mistr, a zde nehnutě stanul. Mistr třesoucí se strachem nevěděl, co počít, zda vylézt na ono zvíře, či zŧstat stát. Jeţto však měl strach, ţe mu zvíře ublíţí, nenasedne-li na ně, zaplašil posléze druhým strachem strach první, slezl z

náhrobku, a šeptaje si tiše: "Bŧh mi pomoz", vylezl na ně. Pohodlně se na něm uvelebil, a ačkoli se pořád ještě celý tetelil, zaloţil si ruce, jak mu bylo řečeno.

Buffalmacco, lezoucí po čtyřech, začal potom zvolna směřovat k Santa Maria della Scala a donesl mistra skoro aţ k Ripole.

V těchto místech bývaly tenkrát ţumpy, do nichţ rolníci mající v okolí polnosti vyprazdňovali hraběnku z Latrinie a hnojili jí pak svá pole. Kdyţ sem dolezl Buffalmacco, přiblíţil se aţ k okraji jedné z nich, ve vhodné chvíli popadl lékař na nohu, shodil ho ze svých zad a svrhl ho rovnou po hlavě do příkopu, načeţ se dal opět do hlasitého povykování, skákání a zuření a podél Santa Maria della Scala se vzdaloval k louce Všech svatých, kde zastihl Bruna, který sem utekl, protoţe se uţ nemohl udrţet smíchy. Poté se oba s radostí jali pozorovat, co bude zmazaný lékař dělat.

Kdyţ mistr lékař viděl, v jak ohavném místě se octl, snaţil se povstat a vylézt ven. Padaje však hned na tu, hned na onu stranu, byl za chvilku zaneřáděný od hlavy aţ k patě, a kdyţ

spolkl i něco tekutiny, dostal se konečně celý zmořený s nářkem ven. Jeho kápě tam ovšem zŧstala. Nevěda si jiné rady, očistil se rukama, jak nejlépe dovedl, a pak zamířil ke svému domovu, kde klepal tak dlouho, aţ mu bylo otevřeno. Zapáchaje na všechny strany, vstoupil dovnitř; ještě však nebyla vrata zavřena, uţ tu byl Bruno a Buffalmacco, aby vyslechli, jak mistra přijme jeho paní.

Naslouchajíce za vraty, slyšeli, ţe mu paní nadává hŧř neţ nějakému uboţákovi a ţe křičí:

"Nu, pěkně ti to sluší, to jsi šel za nějakou ţenskou a chtěl ses před ní objevit v celém dŧstojenství, v šarlatovém šatě, ţe? Tak to ti uţ nestačím já? Ty flanďáku, já bych stačila celému městu, a ne jen

tobě. Ale dŧkladně tě vyplavila a dobře udělali, ţe tě hodili tam, kam sis zaslouţil být hozen.

Pěkně počestný doktor jsi, kdyţ máš manţelku a chodíš přesto v noci za jinými ţenskými."

Zatímco se dal lékař celý omývat, jeho ţena ho trápila takovýmito a jinými řečmi aţ do pŧlnoci.

Na druhý den ráno si Bruno a Buffalmacco pomalovali celé tělo barvami, aby to vypadalo jako modřiny po výprasku, načeţ se vypravili za lékařem, který uţ byl vzhŧru; sotva vešli dovnitř, všude uţ cítili zápach, neboť nebylo ještě moţno očistit všechny věci tak, aby nepáchly.

Lékař - sotvaţe uslyšel, ţe k němu přišli malíři, vyšel jim v ústrety a přál jim ve jménu Pánaboha dobré jitro, ale Bruno a Buffalmacco - jak se domluvili - mu odpověděli s rozhněvanou tváří:

"Totéţ ovšem nepřejeme my vám, naopak, prosíme Pánaboha, aby vám nadělil to neštěstí, ţe byste zahynul po nějaké ráně dýkou jako ten nejnevěrnější a největší zrádce, neboť vaší vinou nechybělo mnoho a my, kteří jsme se vám snaţili prokazovat čest a chtěli jsme vám vyhovět, jsme málem pošli jako psi. Kvŧli vaší zradě jsme dnes v noci dostali takový výprask, ţe by jich osel nepotřeboval zdaleka tolik a uţ by šel do Říma. Krom toho jsme se octli v nebezpečí, ţe budeme vyhozeni ze společnosti, do níţ jsme se vás snaţili dostat. Jestli nám nevěříte, podívejte se na naši kŧţi, jak vypadá."

Jeţto bylo ještě šero, rozhalili vpředu svŧj šat, ukázali mu své pomalované hrudi a hned se zase zahalili.

Lékař se chtěl omlouvat a snaţil se vyprávět, jaké nehody ho potkaly, kam byl hozen a jak.

Ale Buffalmacco mu odpověděl:

"Ţe vás nehodili z mostu do Arna! Proč jste vzýval Boha a svaté, copak jsme vám to předtím neříkali?"

"Na mou duši," pravil, "já je nevzýval."

"Jak to, ţe jste je nevzýval," řekl Buffalmacco, "vzýval jste je, a náramně, a náš posel nám řekl i to, ţe jste se třásl jako osika a nevěděl jste, co se s vámi děje. Pěkně jste nám to vyvedl, ale buďte ujištěn, ţe nikdo nám uţ něco podobného neprovede a ţe vám prokáţeme takovou čest, jaká vám naleţí."

Lékař je prosil, aby mu to odpustili, ţádal je proboha, aby mu nedělali hanbu, a nejkrásnějšími slovy se je snaţil usmířit. Jeţto pak měl strach, ţe mu budou dělat všude ostudu, nesmírně je od této chvíle ctil a snaţil se naklonit si je hostinami a jinými věcmi ještě víc neţ předtím.

A tak se ten, jenţ se nenaučil sdostatek moudrosti v Bologni, musel doučovat tímto zpŧsobem, jak jste právě slyšeli, ve Florencii.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Jedna Sicilanka mistrovsky obere jakéhosi kupce o to, s čím přišel do Palerma. Kupec se po nějakém čase do Palerma opět vrátí, předstírá, ţe má ještě více zboţí, neţ měl předtím, vypŧjčí si od Sicilanky peníze a zanechá ji za to vodu a koudel.

Ani se nemusíte ptát, jaký smích vyvolala mnohá místa královnina příběhu. Kaţdé paní od přílišného smíchu vstoupily nejméně tucetkrát slzy do očí. Jeţto však byl příběh u konce, pravil Dioneo, jenţ věděl, ţe je řada na něm:

Pŧvabné paní, je dobře známo, ţe kaţdému se tím více líbí nějaká lest, čím obratněji je jí oklamán vychytralý podvodník. A proto vám zamýšlím vyprávět jeden příběh, který se vám bude určitě líbit více neţ příběhy předchozí, i kdyţ uznávám, ţe jste zde vyprávěly překrásné věci. Z těch muţŧ a ţen, o nichţ jste zde vyprávěly, nebyl totiţ nikdo přelstěn tak, jako byla přelstěna jistá ţena, ačkoli to byla mistryně v šalbách.

Ve všech přímořských krajích, kde jsou přístavy, bývalo - a snad dodnes ještě je - zvykem, ţe všichni kupci, kteří v nich přistanou se svým zboţím, dají zde své zboţí vyloţit a sloţí je do skladiště, jemuţ se v mnoha místech říká celnice a které spravuje buď obec, nebo vladař toho kraje. Odevzdají správcŧm skladiště seznam všeho svého zboţí a jeho cenu, načeţ je jim přidělena místnost, do níţ své zboţí sloţí a uzavrou na klíč. Jmenovaní celníci zapíší do celní knihy na kupcŧv účet veškeré jeho zboţí a kupec jim pak platí buď za všecko skladované zboţí, nebo za tu část, kterou z celnice odebral. Z této celní knihy pak velmi často čerpají zprostředkovatelé zprávy

o mnoţství a jakosti uloţeného zboţí, jakoţ i o tom, kdo jsou ti kupci, jimţ zboţí náleţí, a kdyţ se naskytne příleţitost, uzavírají s nimi pak směny, výměny i prodeje či jiné obchody.

Stejně tak jako v mnoha jiných místech udrţoval se tento obyčej i v sicilském Palermu, kde bývalo a ještě je i mnoho ţen vynikajících nejen krásou, ale i nepoctivostí; kdo je nezná, mohl by je dokonce povaţovat za vznešené a velepočestné paní.

Jeţto pak se zabývají nikoli tím, jak by oholily, nýbrţ jak by odřely člověka o všecko, vyhlédnou si vţdy nějakého cizího kupce, hned se z celní knihy přesvědčí o tom, co tam má zapsáno a jakou má jeho zboţí cenu, načeţ se snaţí roztomilým a líbezným chováním a přesladkými slovy přilákat takového kupce a zapříst ho do svých milostných osidel. Mnoho kupcŧ jiţ tímto zpŧsobem upadlo do jejich sítí a ony ţeny je připravily často o pěknou část jejich zboţí, ba někdy i o všecko. Někteří tu dokonce nechali nejen zboţí, ale i loď, maso a kosti - tak znamenitě a jemně vládla bradýřka břitvou.

Nuţe, není tomu ještě tak dávno, co tam byl vyslán svými pány jeden náš mladý Florenťan jménem Niccolo da Cignano, ačkoli mu říkali Salabaetto. Připlul tam s tolika vlněnými látkami, jeţ mu byly po trhu v Salernu, ţe mohly mít cenu pěti set zlaťákŧ. Kdyţ zaplatil poplatky celníkŧm, sloţil látky do skladiště, a nespěchaje příliš s tím, aby se jich zbavil, vydal se za zábavou na pevnině.

Jeţto byl bílé pleti, plavovlasý, tuze veselý a pěkného zjevu, stalo se, ţe ho vyčenichala jedna z oněch bradýřek jménem paní Jancofiore a hodila po něm okem. Kdyţ si toho Salabaetto povšiml, usoudil, ţe jde o nějakou velkou paní a ţe se jí zalíbil pro svou krásu, a rozhodl se, ţe bude o tuto lásku usilovat velmi potají. Nezmínil se o tom nikomu ani slovem a začal se procházet před jejím obydlím. Paní, jeţ ho uţ několik dní přiváděla svými pohledy do varu a dávala mu najevo, ţe má o něho zájem, poslala proto za ním v tajnosti jednu svou ţenu, jeţ se výborně vyznala v kuplířském umění.

Ta k Salabaettovi dlouho promlouvala se slzami v očích a mimo jiné mu řekla, ţe uchvátil její paní svou krásou a líbezností do té míry, ţe paní nemá ve dne v noci pokoje a ţe netouţí po ničem tolik jako po tom, aby se s ním mohla tajně sejít v některých lázních, aţ se jemu zráčí.

Poté vyňala z váčku prsten a jménem své paní mu jej odevzdala.

Kdyţ ji Salabaetto vyslechl, přenáramně se z toho zaradoval, přijal prsten, pohladil jej očima, políbil, a kdyţ si jej navlékl na prst, odpověděl té dobré ţeně, ţe by se mohlo za to paní Jancofiore - miluje-li ho - dostat dobré odměny, neboť on prý ji miluje víc neţ svŧj ţivot a je ochoten odebrat se kdykoli, kamkoli jí bude libo. Poselkyně se vrátila s touto odpovědí k paní a zanedlouho nato dostal Salabaetto vzkaz, v kterých lázních ji má příští den zvečera očekávat.

Salabaetto neřekl nikomu ani slovo, přesně v označenou hodinu se vypravil do lázní a tu shledal, ţe paní si je uţ zamluvila. Dlouho však nečekal, neboť náhle přišly dvě otrokyně, z nichţ jedna nesla na hlavě krásnou a velkou bavlněnou matraci a druhá převeliký košík plný rozmanitých věci; poloţily tuto matraci na lehátko v jedné komŧrce lázní, přehodily přes ni prostěradlo velmi jemně obroubené hedvábím a na ně rozestřely běloskvoucí plátěnou kyperskou pokrývku s dvěma podivuhodně vyšívanými poduškami. Pak se svlékly, vstoupily do bazénu, znamenitě ho umyly a vydrhly.

Netrvalo dlouho a do koupele přišla s dvěma dalšími otrokyněmi paní; jakmile se jí naskytla první příleţitost, začala jednat se Salabaettem s velkou okázalostí a po neslýchaném vzdychání - kdyţ se ho dost naobjímala a nalíbala - pravila:

"Jedině ty a nikdo jiný jsi dokázal přimět mě k tomuhle. To ty jsi roznítil poţár pod mým brněním, pejsánku toskánský."

Oba dva nato - jak si to Salabaetto přál - vstoupili nazí do lázně a s nimi obě otrokyně; paní však nedovolila, aby naň sáhly jiné ruce neţ její, a sama svého Salabaetta něţně umyla muškátovým a karafiátovým mýdlem. Pak teprve dovolila otrokyním, aby ho drhly a třely.

Kdyţ bylo toto vše vykonáno, přinesly otrokyně dvě bělostná a jemná prostěradla, z nichţ

vycházela tak silná vŧně rŧţí, ţe všecko začalo vonět po rŧţích; jedna otrokyně pak zavinula Salabaetta do jednoho prostěradla, druhá otrokyně zabalila paní do druhého, načeţ je obě otrokyně vzaly jednoho i druhého na záda a odnesly na připravené lŧţko. Kdyţ se tu vypotili, sňaly z nich otrokyně prostěradla a Salabaetto zŧstal s paní na ostatních prostěradlech nahý.

Poté vyňaly otrokyně z košíčku překrásné stříbrné lahvičky - z nichţ jedna byla plná rŧţové vody, druhá plná vody z pomerančových květŧ, v třetí byla voda z květŧ jasmínových, ve čtvrté z citrusových -, postříkaly oba těmito voňavkami, a kdyţ byly z košíku vyňaty krabice cukrovinek a lahvice nejvzácnějších vín, Salabaetto s paní se trochu posilnili.

Salabaettovi tu bylo jako v ráji, co chvíli vzhlíţel k paní, jeţ byla velmi krásná, a ony chvíle, kdy zde meškaly otrokyně a on nespočíval v náručí oné paní, mu připadaly jako celá věčnost.

Otrokyně však na rozkaz paní zanechaly v komoře hořící louče, a kdyţ odešly, objala paní Salabaetta a on ji: k velkému potěšení Salabaetta setrvali tak po dlouhou dobu a Salabaettovi se zdálo, ţe se paní snad samou láskou k němu rozplyne.

Kdyţ se pak paní zdálo, ţe je čas vstát, zavolala otrokyně, Salabaetto i ona se oblékli, opět popili vína a pojedli cukrovinek, a kdyţ se trochu občerstvili a omyli si ruce i tváře oněmi voňavkami, měli se k odchodu. Tu pravila paní Salabaettovi:

"Kdyby ti to bylo milé, prokázal bys mi převelikou milost, kdybys přišel dnes večer ke mně povečeřet a přenocovat."

Salabaetto, jejţ uchvátila krása a předstíraná líbeznost paní, byl přesvědčen, ţe je milován jako srdce v těle, a proto odpověděl:

"Paní, kaţdé vaše přání je mi svrchované milé, a proto dnes večer - stejně jako kdykoli jindy -

ochotně učiním, co vám bude libo či co mi přikáţete."

Paní se tedy vrátila do svého domu, dala svou světnici vyzdobit svými hezkými věcmi a rouchy, a kdyţ dala připravit skvělou večeři, jala se očekávat Salabaetta. Ten přišel, sotvaţe se poněkud setmělo, byl s radostí a s velikou okázalostí přijat a dobře povečeřel. Kdyţ potom vstoupili do loţnice, ucítil tam podivuhodnou vŧni z dřeva aloe a uzřel loţe bohatě ozdobené kyperskými ptáčky a mnoha jinými věcmi, jeţ byly rozvěšeny kolem dokola. To všecko dohromady i kaţdá věc sama o sobě ho přesvědčovalo, ţe paní je asi zámoţná. Krátce předtím sice zaslechl jakési šuškání, které o ní tvrdilo pravý opak, nechtěl tomu však věřit ani zanic, a ačkoli připouštěl, ţe uţ leckoho povodila za nos, přece jen se mu nechtělo věřit, ţe by to mohlo potkat také jeho. Obcoval s ní tedy s velkým potěšením celou noc a jeho láska k ní se rozhořela ještě víc.

Kdyţ nadešlo ráno, pásala se paní překrásným a pŧvabným opaskem ze stříbra, opatřeným váčkem, a řekla mu:

"Mŧj sladký Salabaetto, svěřuji se ti celá; mŧţeš si dělat, co chceš, nejen s mou osobou, ale se vším, co zde vidíš. Všecko, co je zde a čeho mohu docílit, je podrobeno tvým rozkazŧm."

Salabaetto vesle paní objal a políbil, vyšel z jejího domu, načeţ se odebral tam, kde se scházívají všichni kupci. Sešel se pak s paní znovu, aniţ ho to něco stálo, a pak ještě jednou, a mezitímco se takto zaplétal do tenat, prodal za hotové veškeré své látky a hodně přitom vydělal, coţ se dověděla ona paní, nikoli ovšem od něho, nýbrţ odjinud.

Kdyţ k ní jednoho večera Salabaetto opět přišel, počala s ním ţvatlat a laškovat, líbat ho a objímat a předstírala přitom, ţe je do něho zamilovaná tak, jako by se jí chtělo v jeho náruči láskou zemřít. Mimo jiné chtěla mu darovat i dva stříbrné poháry, ale Salabaetto je nechtěl přijmout, neboť aţ do této chvíle dostal od ní věci v ceně dobrých třiceti zlaťákŧ, zatímco paní od něho nechtěla ani zanic přijmout nic, co by třeba groš stalo.

Kdyţ dŧkladně Salabaetta rozohnila předstíranou vroucností a štědrostí, zavolala ji náhle jedna otrokyně - jak jí to předtím nařídila; paní vyšla z loţnice, pobyla chvíli venku, plačky se vrátila dovnitř, a kdyţ padla tváří na lŧţko, jala se přebolestně naříkat.

Salabaetto ji vzal uţasle do náručí, počal plakat s ní a vyptával se:

"Ach srdce mého těla, co se vám stalo tak znenadání? Co je příčinou vašeho hoře? Povězte mi to, duše moje."

Paní se dala dlouho prosit a posléze odpověděla:

"Běda, mŧj sladký pane, nevím, co počítat a jak vám odpovědět. Právě jsem dostala z Messiny list, v němţ mi bratr píše, abych mu

do osmi dnŧ poslala tisíc zlaťákŧ, i kdybych zde měla prodat a zastavit vše, jinak ţe propadne hrdlem.

Nevím však, co počít, abych mu je tak rychle opatřila. Kdybych měla na to aspoň dva týdny, věděla bych jiţ, jak je sehnat tam, kde jsou mi dluţni mnohem víc, nebo bych prodala některou naši usedlost. To však nejde, a tak bych raději zemřela, neţ mne dojde ta zlá zpráva."

Kdyţ domluvila, předstírala dále, ţe tuze trpí, a neustále plakala.

Salabaetto, jemuţ plameny lásky odňaly větší část zdravého rozumu, věřil, ţe tyto slzy jsou zrovna tak arcipravdivé jako její slova, a proto pravil:

"Paní, nemohu vám sice poslouţit tisíci zlaťáky, mohu vám však pŧjčit dobrých pět set, máte-li za to, ţe mi je budete moci za dvě neděle vrátit. Máte štěstí, ţe jsem právě včera prodal své látky; nebýt toho, nebyl bych vám mohl pŧjčit ani groš."

"Běda," pravila paní, "tys tedy trpěl nedostatkem peněz? Ach, proč jsi mě o ně nepoţádal? I kdyţ jsem jich neměla tisíc, mohla jsem ti jich darovat dobrých sto, ba moţná dvě stě. Vzal jsi mi veškerou odvahu přijmout sluţbu, kterou mi nabízíš." Salabaetto byl ještě více dojat těmito slovy a děl:

"Paní, nechci, abyste z této příčiny odmítala, neboť kdybych byl potřeboval peníze tak jako vy nyní, byl bych vás o ně jistě poţádal."

"Milý Salabaetto," pravila paní, "dobře poznávám, jak opravdová a naprostá je tvá láska ke mně, kdyţ ani nečekáš, aţ tě poţádám o takové mnoţství peněz, a sám od sebe mi chceš v mém nedostatku pomoci. Byla jsem i bez téhle sluţby a předtím tvá. Teď ti však budu patřit ještě více a budu ti nadosmrti vděčná za to, ţes mi zachránil bratra. Ví Bŧh, ţe nerada přijímám, neboť nezapomínám, ţe jsi kupec, a vím, k čemu slouţí kupcŧm peníze; jeţto však je nutně potřebuji a mám pevnou naději, ţe ti je budu moci brzy vrátit, vezmu si je a na ten zbytek zastavím všecky tyhlety věci - podaří-li se mi to co nejdříve."

Po těchto slovech poloţila s pláčem svou tvář na tvář Salabaettovu a ten se jal paní utěšovat.

Pobyl pak u ní přes noc, načeţ jí donesl - nečekaje uţ, aţ ho o to ještě jednou poţádá - oněch pět set zlaťákŧ, aby ukázal, ţe je jí opravdu štědrým sluhou. Paní se smíchem v nitru a se slzami v očích peníze přijala a Salabaetto se spolehl na její pouhý slib.

Sotvaţe měla paní peníze, okolnosti se začaly měnit. Ačkoli dříve mohl Salabaetto mít paní, kdykoliv se mu zachtělo, začaly se najednou objevovat dŧvody, kvŧli nimiţ mohl přijít v sedmi případech pouze jednou, a nečekala ho tu také jako dříve tatáţ tvář, tytéţ polibky a totéţ uvítání.

Kdyţ uplynul měsíc či dva od lhŧty, kdy měl dostat své peníze nazpět, a pořád nic nedostával, domáhal se jich, ale paní mu zaplatila pouhým slibem. Tu Salabaetto konečně nahlédl, ţe ho ona hanebná ţenština podvedla a ţe si počínal tuze nerozumně. Jeţto však mu bylo jasné, ţe nemŧţe v této věci dosvědčit nic jiného neţ to, co bude chtít dosvědčit ona, a jeţto neměl na dŧkaz toho ţádnou listinu ani svědectví, bylo mu hanba postěţovat si někomu jednak proto, ţe byl varován, jednak proto, ţe by se mu kaţdý vysmál, coţ si skutečně za svou hloupost zaslouţil. Byl tedy z toho nesmírně nešťasten, v duchu naříkal na svou neprozíravost, a kdyţ

obdrţel od svých pánŧ několik listŧ - aby peníze vyměnil a poslal jim -, rozhodl se, ţe odtud odpluje, protoţe jim peníze nemohl poslat a nechtěl, aby zde bylo jeho provinění odhaleno.

Nevstoupil však na loď, jeţ plula do Pisy - jak měl -, ale odplul do Neapole.

V Neapoli pobýval v těchto dobách náš krajan Pietro dello Canigiano, správce pokladu císařovny z Konstantinopole, člověk velikého ducha a bystrého postřehu a velký přítel Salabaetta, jakoţ i jeho rodiny. Jelikoţ to byl člověk rozšafný, Salabaetto si mu po několika dnech postěţoval, a kdyţ se mu svěřil, co provedl a jaké neštěstí ho potom potkalo, poţádal ho o pomoc a radu, co má dělat, aby se zde uţivil, tvrdě, ţe se uţ nikdy nechce vrátit do Florencie. Canigiano zalitoval, ţe to došlo aţ tak daleko, a pravil:

"Špatně jsi jednal, špatně ses choval a špatně jsi poslouchal své pány. Vyhodil jsi příliš mnoho peněz najednou z rozmařilosti. Kdyţ se však uţ stalo, musíme se snaţit nějak to odčinit."

Zamyslil se nad tím, co by se dalo podniknout, a protoţe byl moudrý muţ, brzy pověděl Salabaettovi, nač přišel.

Salabaettovi se rada zalíbila a rozhodl se, ţe se ji pokusí uvést ve skutek; jeţto nějaké peníze měl a Canigiano mu ještě nějaké pŧjčil, obstaral si mnoho balíkŧ pěkně svázaných a pěkně upravených, nakoupil si dvacet sudŧ od oleje, naplnil je, a kdyţ to vše nalodil, vrátil se do Palerma. Zde odevzdal celníkŧm seznam balíkŧ, jakoţ i cenu sudŧ, dal vše zapsat na své

jméno, uloţil vše ve skladišti a prohlásil, ţe na toto zboţí nemíní sáhnout dříve, dokud mu nepřijde další zboţí, které očekává.

Jakmile se toto dověděla Jancofiore a uslyšela, ţe to, co přivezl, má cenu dobrých dvou tisíc zlaťákŧ - nehledě na to, ţe zboţí jeţ očekává, má cenu přes tři tisíce -, usoudila, ţe z něho vytáhla dost málo peněz, a proto se rozhodla, ţe mu oněch pět set vrátí, aby se mohla zmocnit většiny z těch pěti tisíc.

I poslala pro Salabaetta a ten, maje lstivé záměry, k ní přišel.

Paní, tváříc se, jako by nevěděla nic o tom, co přivezl, přijala Salabaetta co nejvlídněji a pravila:

"Tak ty ses na mne rozhněval, ţe jsem ti nevrátila ony peníze ve stanovené lhŧtě..."

Salabaetto se tomu dal do smíchu a řekl:

"Paní, abych pravdu řekl, trochu se mi to nelíbilo, protoţe bych si dokázal vyrvat srdce z těla a dát vám je, kdybych tušil, ţe byste si to přála. Slyšte však, jak jsem se na vás rozhněval: má láska k vám je tak veliká, ţe jsem dal prodat větší díl svého majetku a přivezl jsem nyní tolik zboţí, ţe má cenu přes dva tisíce zlaťákŧ, a čekám, ţe mi ho ze Západu přijde ještě v ceně přes tři tisíce zlaťákŧ; zamýšlím si totiţ v tomto městě zřídit sklad a usadit se zde, abych mohl být stále u vás, neboť jsem z vaší lásky tak šťasten, ţe snad uţ šťastnějšího člověka nemŧţe být."

"Jsem ráda, Salabaetto," pravila paní, "ţe máš takový záměr, protoţe tě miluji víc neţ svŧj ţivot. Jsem rovněţ nesmírně šťastna, ţe ses vrátil s úmyslem usadit se tady, neboť doufám, ţe s tebou proţiji ještě hodně hezkých chvil. Ráda bych se ti však částečně omluvila za to, ţe jsi tenkrát, neţ jsi odejel, chtěl několikrát přijít, ale nebyl jsi vpuštěn, či nebyls vídán s takovou radostí jako obvykle, kdyţ jsi vpuštěn byl. Krom toho se ti chci omluvit, ţe jsem ti nevrátila ve slíbené lhŧtě tvé peníze.

Dobře víš, ţe jsem tehdy měla převeliké hoře a přenáramný ţal a ţe v takové náladě, i kdyţ

člověk toho druhého miluje, nemŧţe být vţdy tak přívětivý a tak pozorný, jak by si sám přál.

Věz také, ţe pro ţenu je velmi obtíţné sehnat tisíc zlaťákŧ - lidé ti po celé dny lţou a nedodrţují, co slíbili, a tak se stane, ţe ty potom lţeš těm druhým také. To je ta pravá příčina, a ne snad nějaká špatnost, ţe jsem ti nevrátila tvé peníze. Dostala jsem je však brzy po tvém odchodu, a kdybych byla věděla, kam ti je mám poslat, buď jist, ţe bych ti je tam byla poslala. Jeţto jsem to však nevěděla, uschovala jsem ti je."

Poté si dala přinést váček, v němţ byly tytéţ peníze, které jí přinesl, vloţila mu jej do ruky a pravila:

"Přepočítej je, je-li jich pět set."

Salabaetto nikdy nebyl tak vesel, a kdyţ zlaťáky přepočítal a zjistil, ţe jich je pět set, ponechal si je a děl:

"Seznávám, paní, ţe mluvíte pravdu a ţe jste si počínala velmi správně, a říkám vám, ţe z té příčiny a z lásky, kterou k vám chovám, mŧţete ţádat o tolik peněz, kolik jich budete

potřebovat, a já vám rád poslouţím, neboť budu šťasten, ţe vám je mohu nabídnout. Jakmile se zde zařídím, přesvědčíte se o tom."

Kdyţ těmito slovy vyvolal opět k ţivotu jejich bývalou lásku, jal se s paní pěstoval opět ty nejněţnější styky a ona pak mu poskytovala ty největší rozkoše, největší pocty a dávala mu najevo tu největší lásku. Salabaetto však chtěl svou lstí potrestat její úskok, a proto jednoho dne, kdyţ ho pozvala na večeři a na noc, přišel tak zasmušilý a tak zkormoucený, ţe to vypadalo, jako by uţ měl umřít.

Jancofiore ho objala a políbila, načeţ se ho začala vyptávat, proč je tak zasmušilý.

Salabaetto se dal delší dobu prosit a potom pravil:

"Jsem úplně zoufalý, neboť loď, která měla přivézt mé zboţí, padla do rukou námořních pirátŧ z Monaca a výkupné za ni dělá deset tisíc zlaťákŧ, z čehoţ připadá na mne tisíc. Já však nemám ani vindry, protoţe oněch pět set, které jste mi vrátila, jsem neprodleně poslal do Neapole na zakoupení plátna pro zdejší trh. Kdybych teď chtěl prodat zboţí, jeţ zde mám, dostal bych za ně sotva polovinu, protoţe nemám času nazbyt a nejsem zde ještě také tak znám, abych našel někoho, kdo by mi vypomohl. Proto nevím, co počít. Nepošlu-li včas peníze, bude zboţí odvezeno do Monaca a já nedostanu zpátky nic."

Paní tato zpráva velmi znepokojila, jeţto jí bylo, jako by ona sama měla přijít o všecko, a proto pravila, uvaţujíc, jak to zařídit, aby se zboţí nedostalo do Monaca:

"Ví Bŧh, ţe je mi to tuze líto, protoţe tě mám velmi ráda, ale co je platné všechno trápení.

Kdybych měla ty peníze, neprodleně bych ti je pŧjčila, jak je Bŧh nade mnou - ale já je nemám. Pravda, bydlí tu jakýsi člověk, který mi tenkrát pŧjčil, kdyţ mi scházelo těch pět set, ale ten ţádá tučný úrok, neboť nechce méně neţ třicet ze sta. Chceš-li si pŧjčit od něho, bylo by třeba mít dobrou zástavu a já pro svou osobu jsem ochotna zastavit všechen tento svŧj majetek i sebe samotnou na tolik, kolik nám bude chtít pŧjčit, jen abych ti poslouţila. Jakou záruku však poskytneš ty?"

Salabaetto postřehl, jaká příčina ji nutká k tomu, aby mu prokázala tuto sluţbu, a pochopil, ţe peníze mu chce pŧjčit sama. Zaradoval se nad tím, poděkoval jí a potom jí řekl, ţe by od toho neustoupil ani při ještě větším lichvářském úroku, protoţe peníze nutně potřebuje. A řekl, ţe by se zaručil zboţím, jeţ má v celnici, neboť by je dal přepsat na jméno toho, kdo by mu pŧjčil peníze, ţe si však chce ponechat klíče od skladiště, aby mohl ukázat své zboţí, kdyby o to někdo ţádal, a také proto, aby tu nikdo ničím nehýbal či aby mu to někdo něco nevyměnil a nezničil.

Paní pravila, ţe dobře mluví a ţe jeho záruka je tuze dobrá. Jakmile proto nastal den, poslala pro zprostředkovatele, jemuţ velmi dŧvěřovala, promluvila si s ním o této věci a dala mu tisíc zlaťákŧ, jeţ zprostředkovatel pŧjčil Salabaettovi, kdyţ si dal na své jméno přepsat na celnici to, co měl Salabaetto ve skladišti. Poté pořídili potvrzení a vzájemná ověření a v naprosté shodě se rozešli kaţdý po svém.

Salabaetto, jak mohl nejrychleji, nasedl na loď s patnácti sty zlaťáky, vrátil se k Pietrovi dello Canigiano do Neapole a odtud poslal svým pánŧm, kteří ho vyslali s látkami za obchodem, do haléře vše, co za látky utrţil. Pak zaplatil Pietrovi a všem ostatním, co jim dluhoval, a dík

obelstěné Sicilance si pak nějaký čas s Canigianem popřávali. Brzy nato - jeţto uţ nechtěl být kupcem - vypravil se Salabaetto do Ferrary.

Kdyţ Jancofiore nemohla nikde v Palermu dostihnout Salabaetta, začalo jí to být divné a pojala podezření; i čekala dobré dva měsíce, a vidouc, ţe Salabaetto pořád nepřichází, dala pomocí zprostředkovatele otevřít skladiště. Nejprve prozkoumala sudy, o nichţ soudila, ţe jsou plny oleje - objevila však, ţe jsou plné mořské vody a ţe trošičku oleje plave jen na povrchu, takţe dohromady by ho bylo stěţí soudek. Kdyţ pak rozvázali balíky, zjistili, ţe všechny aţ na dva, v nichţ byly látky, jsou vycpané koudelí. Krátce a dobře, co tu bylo, nemělo cenu ani dvou set zlatých.

Jancofiore, vidouc, ţe byla vytrestána, dlouho plakala, ţe Salabaettovi vrátila oněch pět set, ale ještě více naříkala, ţe mu pŧjčila oněch tisíc zlaťákŧ. Často si pak říkala:

"Kdo s Toskáncem co činit má, ať si na něj pozor dá."

A tak jí zŧstala jen škoda, výsměch a poučení, ţe jedni dovedou zrovna tolik jako druzí.

Kdyţ Dioneo dokončil svŧj příběh a Lauretta poznala, ţe nadešla doba, kdy nesmí ani o chvíli déle vládnout, pochválila radu Pietra dello Canigiano, jeţ přinesla dobrý výsledek, a bystrost Salabaettovu, jenţ neméně dobře tuto radu uvedl ve skutek, načeţ sňala vavřín z hlavy, vloţila jej na hlavu Emiliinu a vlídně pravila:

"Paní, nevím, jak laskavou královnu ve vás budeme mít, ale krásnou budeme mít určitě.

Přičiňte se proto, aby vaše panování odpovídalo vaší kráse."

Poté šla usednout mezi ostatní.

Emilia se trochu začervenala - nikoli ovšem proto, ţe se stala královnou, ale spíš proto, ţe byla přede všemi pochválena za to,

z čeho mají paní největší radost, neboť její tváře se podobaly poupatŧm za ranního rozbřesku.

Ruměnec však brzy z nich zmizel, a kdyţ Emilia s trochu sklopenýma očima projednala se senešalem opatření týkající se společnosti, takto k ostatním promluvila:

"Často býváme, roztomilé paní, svědky toho, ţe se nějací volci část dne namáhali pod tísnivým jhem, ale pak jim bylo jho sňato, volci byli vypřaţeni a mohli se volně popásat po lesích, kde se jim zachtělo. Rovněţ tak se mŧţeme na vlastní oči přesvědčit, ţe zahrady, v nichţ rostou rŧzné stromy, nejsou méně krásné neţ lesy, v nichţ vidíme samé duby, ale daleko krásnější. Beru-li proto zřetel na to, ţe jsme uţ po několik dní byli při vyprávění tísněni určitým řádem, soudím, ţe bude nejen uţitečné, ale i nutné, abychom se zase nějakou chvíli toulali zde i onde, a aţ při těchto potulkách nabereme sil, abychom se opět vrátili pod jho.

Zítra budete ve svém rozkošném vyprávění pokračovat - nemám však v úmyslu podrobit vás nějakému určitému námětu; chci naopak, aby kaţdý vyprávěl, co se mu líbí, a dbal přitom pouze, aby příběhy, jeţ budou vyprávěny, byly pestré, coţ bude stejně pŧvabné, jako kdyby se vyprávělo na jeden námět. Učiníme-li tohle, bude vás moci ten, kdo po mně převezme vladaření, podrobit s větším dŧrazem obvyklým zákonŧm."

Po těchto slovech dopřála kaţdému, aby si dělal, co mu libo, aţ do hodiny večeře.

Všichni chválili královnin moudrý návrh, povstali a kaţdý se šel oddávat nějaké zábavě. Paní vily věnce a dováděly, mladíci trávili čas aţ do večeře hrou a zpěvem. Kdyţ pak nadešla hodina večeře, všichni zvesela a s chutí pojedli u fontány a po večeři si krátili čas zpěvem a tancem - jako obvykle.

Ačkoli někteří uţ sami od sebe odzpívali mnoho písní, chtěla královna dodrţet obyčej svých předchŧdcŧ, a proto rozkázala, ţe má zpívat Pamfilo.

Ten ochotně takto začal:

Amore, velké je mé štěstí,

ţe stojím v milostném tvém plameni -

a z toho i má radost pramení.

Mé srdce překypuje veselím

a tonu v sladkém blahu,

za které pouze tobě děkuji.

Já nemohu se pojmout srdcem svým,

i kdyţ mám sebevětší snahu.

Mé obě líce zvěstují,

jak šťasten jsem, jak miluji -

a to je věrohodné znamení,

jak dobře je mi v lásky plameni.

Zpěvem do nedovedu vyjevit

a k malbě téţ mi chybí síla -

tak veliká mne jímá slast.

I kdybych uměl to, já musel bych to skrýt.

Kdyby má láska známa byla,

mne sevřel by jak past

bol, zármutek a strast.

A proto radši volím mlčení

a šťasten jsem v tom lásky plameni.

Kdo by byl mohl vŧbec někdy říc,

to po čem touţím, ţe se jednou zdaří

a náruč má ţe obejme ji zase.

Nablízku mám uţ opět její líc

a tisknu se k ní něţně svojí tváří,

k své blaţenosti, spáse,

aţ k nevíře to zdá se;

tajím vše proto dál a při tom tajení

já shořím asi v lásky plameni.

V Pamfilově písni bylo sice vše obšírně vyloţeno, ale kdyţ Pamfilo dozpíval, všichni se začali s větším zájmem, neţ se slušelo, obírat jejími slovy a snaţili se uhodnout, co to musí zŧstat utajeno, jak o tom zpívá. Všichni si jeho slova vykládali po svém, ale nikdo nepronikl k pravdě věci.

Královna ale viděla, ţe Pamfilo dozpíval a ţe by si paní i mladíci šli rádi odpočinout, a proto rozkázala, aby šel kaţdý spát.

KONČÍ SE OSMÝ DEN

POČÍNÁ SE DEVÁTÝ DEN, BĚHEM NĚHOŢ POD VLÁDOU EMILIINOU VYPRÁVÍ

KAŢDÝ, CO CHCE A CO SE MU LÍBÍ

Světlo, jeţ svou září zaplašilo tmu, proměnilo jiţ všecko osmé nebe z azurového v blankytné a na lukách se začaly napřimovat květiny, kdyţ Emilia vstala a dala svolat své druţky a mladíky. Sotvaţe se pak všichni sešli, vydali se za královnou, a tak došli aţ do háje, jenţ byl nedaleko paláce.

Kdyţ do něho vešli, spatřili tu srnky, jeleny a jinou zvěř, jeţ byla pro panující mor bezpečna před lovci - ba zdálo se, ţe na ně čeká beze strachu či ţe je jiţ zcela ochočená, neboť přicházela hned k tomu a hned k onomu a kaţdý se jí mohl takřka dotknout; ponechávali tedy zvěř pobíhat a skotačit a nějakou chvíli se tím bavili. Protoţe však zatím slunce vystoupilo vysoko, zdálo se jim, ţe nadešel čas k návratu.

Všichni byli ověnčeni dubovým listím a nesli plné náruče vonných rostlin a květŧ; kdyby je byl někdo potkal, nebyl by mohl říci nic jiného neţ: "Tyhle lidi smrt nepřemŧţe, anebo budou veselí, i kdyţ je smrt bude kosit."

Šli tedy, co noha nohu mine, zpívali, povídali se a vtipkovali, a tak došli aţ do paláce, kde uţ

všechno bylo náleţitě připraveno a kde zastihli sluţebnictvo veselé a slavnostně naladěné.

Odpočali si trochu, neţ zasedli k tabuli a neţ mladíci a paní zazpívali šest písní, z nichţ jedna byla veselejší neţ druhá. Poté si umyli ruce, správce na přání královny rozesadil všechny ke stolu, a jakmile byla přinesena jídla, kaţdý vesele pojedl. Kdyţ pak povstali od stolu, nějakou chvíli se oddávali tanci a zpěvu, načeţ si kaţdý, kdo chtěl, šel odpočinout.

Kdyţ však nadešla obvyklá hodina, všichni se dostavili na místo určené k vyprávění a královna, pohlédnuvši na Filomenu, pravila jí, aby dnešního dne zahájila vyprávění ona.

Filomena se usmála a začala takto vyprávět:

PŘÍBĚH PRVNÍ

Paní Francesca, kterou miluje jistý Rinuccio a jistý Alessandro, ačkoli ona sama nemiluje ani toho, ani onoho, přiměje jednoho, aby vlezl do hrobky a dělal mrtvého, a druhého, aby ho jako mrtvolu z hrobu vytáhl; a jeţto ani jeden, ani druhý nedojdou k ţádoucímu cíli, obratně se jich tak zbaví.

Velmi mě těší, paní, ţe já první mám zahájit klání na tomto otevřeném a volném poli vyprávění, na které nás vaše velkodušnost pustila; obstojím-li při něm, nepochybuji, ţe ti, kteří přijdou po mně, obstojí stejně dobře, ba lépe.

Při našem vyprávění se mnohokrát ukázalo, pŧvabné paní, jak velká a jak rozličná je síla lásky; nevěřím však, ţe toho bylo o ní řečeno jiţ dostatek, ba nevěřím, ţe by to bylo vŧbec moţné, i kdybychom hovořili celý rok jen o ní a o ničem jiném. A protoţe ona přivádí zamilované nejenom do rŧzných nebezpečí smrti, ale někdy je i nutká, aby vstupovali za mrtvými do bydlí smrti, zachtělo se mi povědět vám o tom jeden příběh a připojit jej tak k těm, jeţ zde uţ byly vyprávěny; vyrozumíte z něho, jaká je síla lásky, a seznáte téţ, jak dŧvtipně se jedna dobrá paní zbavila dvou muţŧ, kteří se proti její vŧli do ní zamilovali.

Řeknu vám tedy, ţe ve městě Pistoji ţila jedna překrásná ovdovělá paní, do níţ se po krk zamilovali naši dva Florenťané, kteří tam ţili ve vyhnanství; jeden z nich se jmenoval Rinuccio Palermini a druhý Alessandro Chiarmontesi. Jeden nevěděl o druhém a kaţdý obezřele usiloval, jak jen mohl, aby dobyl lásky oné paní pro sebe. Velmi často ji obtěţovali vzkazy a prosbami a urozená paní, jeţ slula Francesca de'Lazzari, jim několikrát nemoudře popřála sluchu; chtěla se uţ tudíţ z toho nějak chytře vyvléknout, ale protoţe to pořád nešlo, napadlo ji, ţe se jejich dotěrnosti zbaví, kdyţ je poţádá o nějakou sluţbu, kterou - podle jejího soudu - ani jeden, ani druhý nebude chtít prokázat, i kdyţ by ji prokázat šlo, a odmítnou-li ji, ţe bude mít skutečnou či nastrojenou příčinu nedopřát uţ nikdy sluchu jejich vzkazŧm. Její úmysl pak byl takovýto:

V den, kdy tento nápad pojala, zemřel v Pistoji jeden muţ, jenţ měl pověst nejhoršího člověka nejen z Pistoje, ale z celého světa, ačkoli jeho předkové byli šlechtici, a nadto měl zaţiva tak ohyzdný a potvorný obličej, ţe by byl měl z něho strach i ten, kdo ho neznal a viděl ho napoprvé. Onen neboţtík byl pochován do jedné hrobky

za kostelem minoritu a měl se stát hlavním pomocníkem záměru, který si paní Francesca vymyslila.

Kdyţ se tedy rozhodl provést, co zamýšlela, řekla jedné ze svých sluţek:

"Ty víš, jak mě mrzí a tíţí, kdyţ musím kaţdý den přijímat vzkazy těch dvou Florenťanŧ, Rinuccia a Alessandra. Nuţe, nejsem ochotna být po vŧli jejich lásce a chtěla bych se jich zbavit; usmyslila jsem si, ţe jim dám úkol a vyzkouším, jak doopravdy myslí ty své velkolepé nabídky, protoţe jsem přesvědčena, ţe úkol nesplní, ţe si tak pomohu od jejich dotěrnosti.

Slyš:

Víš, ţe dnes ráno byl na hřbitově minoritu pohřben Scannadio," tak se jmenoval ten zlý člověk, o němţ byla svrchu řeč, "z něhoţ měli strach i ti nejneohroţenější muţi, kdyţ ho viděli ţivého, a coţ potom mrtvého. Pŧjdeš proto tajně nejprve Alessandrovi a řekneš mu:

,Paní Francesca ti vzkazuje, ţe nadešla chvíle, kdy mŧţeš získat její lásku, po níţ jsi tolik touţil, ba kdy mŧţeš pobýt s ní, kde chceš, a to takto: Z jistého dŧvodu, který se dovíš později, má jeden její příbuzný přinést této noci do jejího domu mrtvolu Scannadia, jenţ byl dnes ráno pohřben, ona si to ovšem nepřeje, protoţe má z takového umrlce strach, a proto tě ţádá o tu velikou sluţbu, abys laskavě zašel v noci, aţ lidé pŧjdou spát, do hrobky, kde leţí pochován Scannadio, oblékl se do jeho šatŧ a dělal, jako ţe jsi on, aţ do té chvíle, neţ si pro tebe někdo přijde. Poté se nesmíš ani hnout, ani hlesnout, musíš se nechat vytáhnout ven a nechat se donést do jejího domu, kde tě ona přijme; budeš s ní pak moci pobýt a odejít, kdy budeš chtít, protoţe o ostatní se postará ona.' Řekne-li ti pak Alessandro, ţe tak učiní, dobře; řekne-li však, ţe to neudělá, pak mu pověz, ţe mu vzkazuji, aby se uţ nikdy neobjevoval tam, kde budu já, je-li mu ţivot drahý, a aby se střeţil posílat ke mně posly nebo vzkazy.

Potom se odebereš k Rinucciovi Palerminimu a řekneš mu: ,Paní Francesca ti vzkazuje, ţe je ochotna vyhovět kaţdému tvému přání, jestliţe jí prokáţeš jednu velikou sluţbu, to jest pŧjdeš-li dnes o pŧlnoci do hrobky, v níţ byl dnes ráno pohřben Scannadio; tam neřekneš ani slovo na to, co uvidíš či uslyšíš, vyneseš tiše neboţtíka z hrobky a doneseš ho do jejího domu, kde se dovíš, proč to chtěla, a pobavíš se s ní. Jestliţe to nechceš učinit, víckrát uţ k ní neposílej posly nebo vzkazy.'"

Sluţka zašla za oběma a řádně kaţdému vyřídila, co jí bylo nakázáno, a jeden i druhý jí odpověděli, ţe vstoupí nejen do hrobky, ale i do pekla, bude-li si to paní Francesca přát.

Sluţka donesla paní odpověď a ta se uţ těšila, aţ spatří, zda jsou opravdu takoví blázni, ţe věc podniknou.

Kdyţ nadešla noc a lidé šli spát, Alessandro Chiarmontesi se vysvlékl z kabátce a vyšel ze svého domu, aby zaujal po Scannadiovi místo v hrobce. Cestou však ho napadla předěsivá myšlenka a Alessandro si začal povídat sám se sebou: - Jaký jsem to hlupec? Kam to jdu? Coţ

kdyţ její příbuzní zpozorovali, ţe ji miluji, a chtějí tomu zabránit tím, ţe tohle nastrojili, aby mě v hrobce zabili? Kdyby se to stalo, zaplatil bych to ţivotem a ţivá duše by se o tom nedověděla, a oni by nemuseli za nic pykat. Anebo coţ kdyţ tohle nastraţil nějaký mŧj nepřítel, který moţná paní Francescu miluje a chce jí tímhle poslouţit? -

A řekl si dále:

- Dejme tomu však, ţe o nic takového nejde a ţe její příbuzní mě skutečně mají donést do jejího domu. Z toho musím usuzovat, ţe si Scannadiovu mrtvolu určitě nechtějí nechat v náručí nebo ţe ji nechtějí vloţit do náručí jí - spíše musím počítat s tím, ţe ji chtějí nějak potupit, protoţe jim asi nějak ublíţil. Ona mi vzkazuje, abych se ani nepohnul, ať slyším cokoli. A co kdyţ mi vyloupou oči nebo vyrvou zuby nebo zpřeráţejí ruce anebo mi provedou něco jiného? Co potom se mnou bude? Jak mohu být při tom zticha? A kdyţ promluvím, buď

mě poznají a dopadnu moţná špatně, anebo mi neudělají nic, ale já tím ničeho nedosáhnu, protoţe mě nenechají s paní; paní pak řekne, ţe jsem porušil její rozkaz, a nesplní mi, co bych si přál. -

Takto uvaţoval Alessandro a byl uţ málem rozhodnut, ţe se vrátí domŧ; velká láska ho však strkala dopředu s opačnými dŧvody a s takovou silou, ţe ho dohnala aţ k hrobce. I otevřel ji, vstoupil dovnitř, svlékl Scannadia, oblékl se do jeho rubáše, a kdyţ pak za sebou zavřel a poloţil se na Scannadiovo místo, začaly se mu do mysli vtírat myšlenky na to, jaký byl neboţtík člověk; začal si vzpomínat na všechny ty věci, které se v noci přiházejí nejenom v hrobkách neboţtíkŧ, ale i jinde - jak o tom slýchal vyprávět -, takţe se mu všechny chlupy na těle jeţily a zdálo se mu, ţe se Scannadio za chvilku pomaloučku zdvihne a zaškrtí ho.

Vroucí láska mu však stála po boku, přemohla všechny bojácné myšlenky a Alessandro, leţe jako mrtvý, jal se očekávat, co se s ním bude dít.

Kdyţ se blíţila pŧlnoc, vyšel ze svého domu Rinuccio, aby provedl to, co mu vzkázala paní jeho srdce. Kráčel k hrobce a cestou ho napadlo mnoho všelijakých myšlenek, co by se mohlo přihodit. Ţe by se třeba mohl dostat s mrtvolou Scannadia na zádech do rukou úřadŧ a ţe by pak mohl být jakoţto černokněţník dosouzen na hranice, anebo ţe mŧţe vyvolat proti sobě hněv příbuzných, aţ se to dovědí. Takové a podobné věci ho napadaly a všechny ho zdrţovaly od toho, aby šel k hrobce.

- Ale co! Mám říci ne hned při první věci, o kterou mě ţádá tato urozená paní, kterou jsem tak miloval a miluji? A zvláště kdyţ tím mohu dosáhnouti její přízně? Ať třeba umřu, ale co jsem slíbil, do toho se pustím. - Tak došel aţ k hrobce a zlehýnka ji otevřel.

Alessandro zaslechl, ţe někdo otevírá, ale choval se tiše, ačkoli měl velký strach.

Rinuccio vešel dovnitř a v domnění, ţe bere mrtvolu Scannadiovu, popadl Alessandra za nohy, vytáhl ho ven, naloţil si ho na záda a vydal se k domu urozené paní. Šel, neohlíţeje se napravo či nalevo, a několikrát narazil tu na jeden, tu na druhý konec laviček, které stály na straně ulice. Noc byla tak tmavá a temná, ţe nemohl rozeznat, kudy jde.

Tak Runuccio dorazil aţ k domu urozené paní, jeţ stála se svou sluţebnou u okna, aby viděla, jak Rinuccio přinese Alessandra, a byla uţ přichystána, jak oba pošle pryč, ale náhodou se právě v této ulici postavila městská stráţ, aby si tu vyčíhala jednoho psance. Kdyţ slyšeli Rinucciovy kroky, biřici rychle odkryli lucernu, aby viděli, co podniknout a kam běţet, zařinčeli štíty a kopími a zvolali:

"Kdo tam?"

Rinuccio poznal stráţ a bez dlouhého uvaţování pustil Alessandra na zem a prchal pryč, co mu nohy stačily.

Alessandro však rovněţ mţikem vyskočil a vzal nohy na ramena, přestoţe měl na sobě dlouhatánský neboţtíkŧv rubáš.

Paní - díky světlu městské stráţe - mohla znamenitě pozorovat Rinuccia s Alessandrem na zádech, a vidouc, ţe Alessandro je oblečen do Scannadiova rubáše, velmi se podivovala

náramné srdnatosti jednoho i druhého. Kdyţ však viděla, jak Alessandro sletěl na zem a prchá, dala se ze všeho obdivu do velikého smíchu. Příhoda ji velmi rozradostnila a paní Francesca děkovala Bohu, ţe ji zbavil té přítěţe; poté odstoupila od okna a odebrala se do světnice, a ona i sluţka se shodly na tom, ţe oba dva ji nepochybně velmi milují, kdyţ udělali

- jak se ukázalo - to, co jim uloţila.

Zkormoucený Rinuccio, klnoucí osudu, se však po tom všem nevrátil domŧ; kdyţ městská stráţ odešla, vypravil se do míst, kde shodil na zem Alessandra, a jal se s bručením po něm pátrat, aby mohl dokončit svŧj úkol. Protoţe ho však nenašel, usoudil, ţe ho asi odnesla městská stráţ, a celý nešťastný se vrátil domŧ.

Alessandro, jenţ nepoznal, kdo ho nese, nevěděl, co počít, a zkormoucen svým neštěstím, vrátil se rovněţ domŧ.

Kdyţ se ráno přišlo na to, ţe je hrobka Scannadiova otevřena, a nikdo Scannadia uvnitř neviděl, jeţto ho Alessandro zašoupl do kouta, byla najednou celá Pistoja plná řečí a hlupci usuzovali, ţe Scannadia odnesli ďábli. Nicméně oba zamilovaní oznámili paní Francesce, co udělali a co do toho přišlo; oba se omlouvali, proč nemohli úplně splnit její příkaz, a oba ţádali její přízeň a lásku. Paní však jim v příkré odpovědi dala na vědomost, ţe ţádnému z nich nevěří a ţe nemíní pro ně nic udělat, protoţe nevykonali to, co od nich ţádala. A tak se jich zbavila.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Abatyše ve spěchu a potmě vstane, aby přistihla jednu řeholnici s milencem v lŧţku - jak jí bylo ţalováno. A jeţto sama meškala s knězem, zahalí si hlavu do jeho kalhot, domnívajíc se, ţe si ji zahalila závojem. Obviněná si toho všimne a upozorní ji na to; je jí odpuštěno a mŧţe pobýt s milencem po libosti.

Filomena se jiţ odmlčela, ale všichni ještě chválili nápad paní, jímţ se zbavila těch, které nemilovala, a všichni naopak odsuzovali zbrklou smělost obou milovníkŧ, jeţ nebyla láskou, ale bláznovstvím. Tu řekla laskavě královna Elise:

"Eliso, pokračuj."

A ta začala bez okolkŧ vyprávět:

Nejmilejší paní, paní Francesca sice velmi moudře zapudila ty, kteří ji obtěţovali, jak zde uţ

bylo řečeno, ale jedna mladá řeholnice, které pomohla Štěstěna, zapudila nebezpečí, jeţ se uţ

na ni valilo, pouhou vtipnou naráţkou. Jak víte, jde dosti takových, kteří jsou tuze hloupí, ale mistrují a kárají druhé. Jak seznáte z mého příběhu, potrestá je někdy osud po zásluze. To se přihodilo i jedné abatyši, jíţ byla poslušenstvím zavázána jeptiška, o níţ vám musím vyprávět.

Vězte tedy, ţe v Lombardii byl klášter tuze proslulý svatostí a náboţností, v němţ s jinými řeholnicemi ţila dívka ze šlechtické krve,

obdařená podivuhodnou krásou; tato dívka jménem Isabetta přišla jednou k mříţi, aby promluvila s jedním svým příbuzným, a tu se zamilovala do spanilého mladíka, jenţ přišel s

ním. Mladík viděl, ţe je překrásná, porozuměl touze v jejích očích v vzplanul k ní rovněţ; setrvávali však v lásce bez úspěchu dosti dlouhou dobu, i kdyţ se obapolně snaţili, seč byli.

Posléze však za společného namáhání objevil mladík cestu, po níţ mohl tajně chodit za svou řeholnici; ona s tím byla srozuměna, a tak ji mladík navštívil nikoli jedenkrát, nýbrţ

mnohokrát k velké vzájemné radosti.

Kdyţ to trvalo jiţ nějaký čas, došlo jedné noci k tomu, ţe jedna jeptiška spatřila mladíka, kdyţ odcházel od Isabetty, aniţ si toho on či Isabetta všimli. Klášternice to sdělila ostatním a ty se zprvu uradily, ţe to na ni povědí abatyši, jeţ slula paní Usimbalda a podle soudu mnišek a kaţdého, kdo ji znal, to byla výtečná a svatá ţena; pak si však usmyslily - aby Isabetta nemohla zapírat -, ţe to uchystají tak, aby ji s mladíkem zastala abatyše sama. I mlčely o tom a tajně si rozdělily hlídky a stráţe, aby ji přistihly.

Nuţe, stalo se, ţe Isabetta, jeţ se neměla na pozoru a nic netušila, pozvala zase jedné noci mladíka k sobě, coţ ostatní, jeţto za nimi slídily, ihned zvěděly. A kdyţ se jim zdálo, ţe nadešla příhodná chvíle, neboť uţ byla pozdní noc, rozdělily se do dvou houfŧ; jeden hlídal u dveří Isabettiny cely a druhý pádil do komŧrky abatyše. Tam řeholnice zaklepaly na dveře, a kdyţ se abatyše ozvala, oznámily:

"Vstávejte, paní naše, povstaňte okamţitě, objevily jsme, ţe Isabetta má v cele nějakého mladíka."

Abatyše trávila tu noc ve společnosti nějakého kněze, jejţ si často dávala k sobě přinášet v truhlici. I jaly ji obavy, kdyţ to vyslechla, aby jeptišky z přílišného spěchu či z přílišné zvědavosti nevyrazily dveře, dřív neţ je otevře, pročeţ spěšně vstala a oblékla se potmě, jak nejlépe dovedla; ale v domnění, ţe si bere skládaný závoj, jenţ se nosí na hlavě a jmenuje se ţaltář, popadla knězovy kalhoty a měla tak naspěch, ţe nepostřehla, ţe si je přehodila přes hlavu místo závoje. Nato vyšla z cely, rychle za sebou zavřela a děla:

"Kde je ta Bohem prokletá?"

A společně s ostatními, jeţ byly tak rozpálené a tak dychtily zastihnout Isabettu při činu, ţe ani nepostřehly, co má abatyše na hlavě, dorazila ke dveřím cely, které s pomocí ostatních vyvrátila, načeţ všechny vběhly dovnitř a na lŧţku nalezly oba milence v objetí. Oba byli z té nenadále události tak ustrnulí, ţe ani nevěděli, co mají dělat, a ani se nehnuli.

Abatyše nařídila, aby řeholnice hříšnici bez okolkŧ chytily a odvedly do kapituly.

Mladík se vzpamatoval, oblékl se a jal se čekat, jaký konec to všecko vezme; měl v úmyslu provést řeholnicím nějaký kousek v případě, ţe by něco udělaly novicce, a odvést ji pak s sebou.

Abatyše zaujala za přítomnosti všech jeptišek, jeţ upínaly oči pouze na provinilou, místo ve shromáţdění a jala se jí spílat takovými jmény, jaká by ţádná ţeny nikdy nevyslovila. A ţe prý řeholnice svým mrzkým a hanebným konáním poskvrnila svatost a dobrou pověst kláštera, a coţ jestli se to dovědí lidé venku, a k spílání připojila největší hrozby.

Jeptiška se hanbila a strachovala, neboť cítila své provinění - ale mlčela, jeţto nevěděla, co má odpovědět, čímţ vzbudila soucit ostatních.

Kdyţ abatyšino povídání nebralo konce, přišlo novicce zdvihnout oči a tu uzřela to, co měla abatyše na hlavě, i tkaničky, které jí visely dolŧ.

Jeţto seznala, co to je, dodala si odvahy a děla:

"Ctihodná matko, Bŧh vám pomáhej, upravte si čepec a pak mi vyprávějte, co vám bude libo."

Abatyše, jeţ nepochopila, oč jde, pravila:

"Jaký čepec, ţenská darebná! Ty se odvaţuješ ještě vtipkovat? Myslíš, ţe tvŧj skutek zde připouští nějaké ţerty?"

I pravila dívka znovu:

"Ctihodná matko, prosím vás, abyste si zavázala čepec; pak mi povězte, co vám bude libo."

Tu pozdvihly klášternice zraky k představené, a kdyţ si ctihodná matka sáhla na hlavu, pochopily všechny, proč tak Isabetta mluví. Abatyše pak, jsouc přistiţena při témţ skutku jako řeholnice a vidouc, ţe se nedá ututlat to, co spatřily všechny, obrátila a hned začala mluvit jinak, neţ mluvila na začátku. Posléze došla k závěru, ţe není moţno bránit se pokušení těla, pročeţ ať si kaţdá potají popřává, kdy mŧţe, jak tomu bylo aţ dosud.

Nato propustila dívku, vrátila se na loţe ke svému knězi a Isabetta ke svému milenci, jejţ si potom ještě mnohokrát pozvala navzdory těm, jeţ jí záviděly. Ty ovšem, jeţto byly bez ctitelŧ, sháněly si pak tajně štěstí, jak nejlépe dovedly.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Mistr Simon na naléhání Bruna, Buffalmacca a Nella namluví Calandrinovi, ţe je těhotný; ten jim dá na léky kapouny a peníze a posléze se uzdraví bez porodu.

Kdyţ Elisa dokončila svŧj příběh a všichni vyslovili díky Bohu za to, ţe se mladá řeholnice dostala šťastně z drápŧ závistivých druţek, přikázala královna Filostratovi, aby pokračoval.

Ten, nečekaje na další vybízení, začal vyprávět:

Neotesaný sudí z Marek, o němţ jsem vám včera vyprávěl, překrásné paní, mi zahnal z jazyka jeden příběh o Calandrinovi, který jsem vám chtěl povědět. O Calandrinovi a jeho druzích bylo sice uţ mnoho řečeno, nicméně to, co se o něm vypráví, nemŧţe neţ rozmnoţit veselí, a proto vám přece jen povím onen příběh, který jsem měl včera na mysli.

Bylo uţ dříve jasně řečeno, kdo to byl Calandrino a ti druzí, o nichţ budu v tomto příběhu vyprávět, a proto se uţ o tom nebudu zmiňovat a rovnou vám řeknu, ţe se přihodilo, ţe Calandrinovi umřela jedna teta a zanechala mu dvě stě lir na hotovosti. Calandrino proto hned začal hovořit o tom, ţe si koupí nějaký statek, a vstoupil do jednání se všemi dohazovači v celé Florencii, jako by měl deset tisíc zlaťákŧ na výdaje. Kaţdé jednání ovšem ihned ztroskotalo, sotvaţe se začalo mluvit o částce poţadované za statek.

Bruno a Buffalmacco o tom všem věděli a často Calandrinovi říkali, ţe by učinil líp, kdyby se šel s nimi vyrazit, neţ aby běhal za koupí pozemku jako za míčem. Ale ani tak ho nemohli nikdy přimět k tomu, aby je aspoň jednou pohostil.

Jednoho dne si na to zase naříkali, a protoţe se k tomu nachomýtl jeden jejich druh, jenţ slul Nello a byl rovněţ malíř, jali se všichni tři uvaţovat, jak by se poměli na útraty Calandrinovy, a bez prodlení se domluvili, jak si budou počínat, takţe nazítří ráno, kdyţ vyšel Calandrino z domu, postavili se na číhanou, a sotva Calandrino ušel kousek cesty, uţ mu šel naproti Nello a pravil:

"Dobrý den, Calandrino!"

Calandrino odpověděl, aby i jemu dopřál Bŧh dobrého dne i roku.

Nello se s ním však na chvíli zastavil, začal si prohlíţet jeho tvář, ale tu uţ se ho Calandrino zeptal:

"Co si mě tak prohlíţíš?"

Nello mu pravil:

"Necítil jsi dnes v noci nic? Zdá se mi, ţe nejsi ve své kŧţi."

Calandrino byl hned nejistý a děl:

"Běda - a co se ti zdá, ţe mi je?"

Nello řekl:

"Ale proto ti to neříkám. Zdá se mi jen, ţe jsi nějak jiný. Ale snad to nic není."

A nechal ho jít dál.

Calandrino sice necítil zhola nic, nicméně pokračoval v cestě, jat neblahým tušením. O kus dál na něho číhal Buffalmacco, a kdyţ viděl, ţe Calandrino odchází od Nella, pozdravil ho a zeptal se, zda se cítí dobře.

Calandrino odvětil:

"Nevím, ale zrovna teď mi říkal Nello, ţe mu připadám celý změněný. Snad mi nic není?"

Buffalmacco děl:

"Líp by bylo, kdyby ti bylo něco neţ tohle nic, vypadáš jako poloviční mrtvola." Calandrinovi uţ se zdálo, ţe ho zachvátila horečka.

Vtom však ho chytil Bruno, a neţ mohl Calandrino promluvit, řekl:

"Jak to vyhlíţíš, Calandrino? Vypadáš víc mrtvý neţ ţivý. Co ti je?"

Kdyţ Calandrino slyšel, ţe kaţdý z nich zpívá stejnou písničku, měl za naprosto nezvratné, ţe je nemocen. A celý vyplašený se ptal:

"Co mám dělat?"

Bruno prohlásil:

"Podle mého by ses měl vrátit domŧ, lehnout si, pořádně se přikrýt a poslat svou moč mistru Šimonovi, který je naším dobrým přítelem, jak víš. Ten ti hned řekne, co máš dělat; my tě teď doprovodíme domŧ, a bude-li třeba něco udělat, postaráme se o to."

A kdyţ se k nim přidal i Nello, zavedli ho domŧ, kde Calandrino vstoupil celý uondaný do světnice a pravil manţelce:

"Pojď a pořádně mě přikryj, cítím, ţe je mi velmi zle."

Nato ulehl a poslal po sluţce svou moč mistru Šimonovi, jenţ byl právě ve svém krámě U

Melounu na starém trhu.

Bruno zatím řekl druhŧm:

"Vy tady zŧstaňte a já se pŧjdu zeptat, co říká lékař, a bude-li třeba, přivedu ho sem."

"Ach milý příteli," řekl na to Calandrino, "běţ tam, běţ a přijď mi říci, jak to se mnou vypadá, protoţe cítím v sobě něco a nevím co."

Bruno dorazil k mistru Šimonovi dřív neţ sluţebná s močí a pověděl mu, co se stalo, takţe kdyţ přišla sluţebná, mistr prohlédl moč a sluţebné řekl:

"Běţ a pověz Calandrinovi, aby se drţel pěkně v teple, ţe k němu hned přijdu a řeknu mu, co mu je a co má dělat."

Sluţebná věc vyřídila a netrvalo dlouho, uţ tu byl mistr s Brunem, sedl si k nemocnému, přezkoumal mu tep a za chvíli v přítomnosti jeho manţelky pravil:

"Podívej se, Calandrino, říkám ti to jako příteli, není ti nic krom toho, ţe jsi těhotný."

"Běda, Tesso, to jsi mi udělala ty, protoţe nechceš drţet jinak, neţ kdyţ jsi navrch. Já ti to dobře říkal."

Paní Tessa byla velmi cudná, i zrudla studem, jedva vyslechla manţelova slova, sklonila hlavu a beze slova vyšla ze světnice.

Calandrino však nepřestával hořekovat a hovořil:

"Běda mně nešťastnému! Co si počnu? Jak to dítě porodím? Kudy ze mne vyjde? Uţ vidím, ţe zahynu na vášnivost své ţeny. Kéţ jí Bŧh zkormoutí tak, jako já bych chtěl být veselý.

Kdybych byl zdráv, jako nejsem, vstal bych a tak bych ji ztloukl, ţe bych ji rozmlátil napadrť.

Ale dobře se mi stalo, protoţe jsem ji neměl nechat, aby na mne lezla. Na mou duši, jestli se z toho dostanu, ať si třeba umře na ty své choutky."

Bruno, Buffalmacco a Nello měli sto chutí vybuchnout smíchy, kdyţ slyšeli Calandrinova slova, ale drţeli se, jen mistr Šimpanz se smál na celé kolo, ţe by mu bylo moţno všechny zuby trhat. Kdyţ to však trvalo uţ hezkou chvíli a Calandrino pořád ţádal lékaře a prosil ho, aby mu proti tomu poskytl nějakou radu a pomoc, řekl mu mistr:

"Calandrino, nechci, aby ses trápil, a buď Bohu chvála, ţe jsme případ zpozorovali tak brzy; nedá to mnoho práce a za několik dní tě toho zbavím; bude to však něco stát."

Calandrino řekl:

"Běda, mistře milý, učiň tak pro lásku boţí. Mám tu dvě stě lir, za něţ jsem chtěl koupit statek; je-li to však třeba, vezměte je všechny, jen ať nemusím rodit, protoţe nevím, jak bych to udělal. Slýchám, ţe ţeny dělají veliký rámus, kdyţ mají rodit, přestoţe mají dost místa, kudy to učinit. Já však bych měl asi takové bolesti, ţe bych na něm myslím zahynul ještě dřív, neţ bych porodil."

Lékař mu pravil:

"Nelam si tím hlavu, dám ti připravit dobrý a lahodný destilovaný nápoj, který budeš pít; za tři dny se to všecko v tobě rozpustí a ty

budeš zdravější neţ ryba; příště se však snaţ být chytřejší, ať zase nevletíš do takovéhle hlouposti. Pro tuto tekutinu potřebujeme tři páry pěkných a tučných kapounŧ a na ostatní věci, které jsou k tomu třeba, dáš tady někomu pět lir, aby je mohl koupit a přinést mi je do krámu.

Zítra ráno pak ti ve jménu boţím pošlu ten destilovaný nápoj a ty ho budeš pít pořádnou sklenici na jedno napití."

Calandrino vyslechl tato slova a děl:

"Milý mistře, všecko teď záleţí na vás."

Dal Brunovi pět lir a peníze na tři páry kapounŧ a prosil je, aby mu prokázali tu sluţbu a podjali se této namáhavé práce.

Lékař odešel, dal připravit trochu světlé tekutiny a poslal ji Calandrinovi.

Bruno pak koupil kapouny a ostatní věci potřebné k hostině a snědl je s lékařem a s ostatními druhy.

Calandrino pil po tři dny světlou tekutinu; po třech dnech k němu přišel lékař se svými druhy, ohmatal mu tep a řekl:

"Calandrino, jsi zcela vyléčen. Uţ dnes mŧţeš jít za svými záleţitostmi a nemusíš být doma."

Calandrino vesele vstal, odešel za svými záleţitostmi, a s kým se potkal, kaţdému vypravoval

- nešetře chválou - o pěkném léčení, jeţ podstoupil u mistra Simona, který ho během tří dnŧ

bez obtíţí zbavil těhotenství.

A Bruno, Buffalmacco a Nello byli spokojeni, jak dŧmyslně se jim podařilo přelstít lakomého Calandrina, ačkoli monna Tessa věc nakonec prohlédla a dlouho se na manţela z té příčiny hněvala.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Cecco, syn messera Fortarriga, prohraje v Buonconventu vše aţ na košili, ba i peníze Cecca, syna messera Angiulieriho; jen v košili se pak rozběhne za Angiulierim, křičí, ţe jím byl okraden, a za pomoci vesničanŧ ho obere. Oblékne si pak jeho šat, vsedne na jeho oře, odjede a nechá Angiulieriho v košili.

Celá společnost přijala s ohromným smíchem slova, jeţ řekl Calandrino své manţelce; kdyţ

se však Filostrato odmlčel, začala na přání královny vypravovat Neifile.

Vzácné paní, kdyby nebylo obtíţnější ukazovat druhým rozum a své ctnosti neţ hloupost a chyby, nemuseli by se lidé namáhat přitahováním uzdy svým slovŧm. To se dokonale projevilo na hlouposti Calandrina, jenţ přece neměl nijak zapotřebí - chtěl-li vyléčit neduh, v nějţ ve své prostoduchosti věřil - odhalovat před veřejnosti tajné slasti své paní.

Tato věc mi však připomněla i něco zcela opačného - totiţ to, jak zlomyslnost jednoho nabyla vrchu nad moudrostí druhého k jeho velké škodě a hanbě, a budu vám tedy o tom vyprávět.

Neuplynulo ještě mnoho let od té doby, co v Sieně ţili dva muţi, kteří uţ byli v letech a z nichţ se kaţdý jmenoval Cecco. Jeden byl synem messera Angiulieriho a druhý messera Fortarriga, a ačkoli se navzájem lišili svými povahami, v jednom si byli podobni, ţe totiţ oba nenáviděli své otce, ba notovali si v tom tak, ţe se z nich stali přátelé a bývali pak často pospolu.

Angiulieri byl hezký, krásný muţ pěkných mravŧ; měl však dojem, ţe se mu z peněz, které dostává od otce, v Sieně špatně ţije, a proto kdyţ uslyšel, ţe do Marky anconské přijel jako papeţský legát jakýsi kardinál, který mu velmi přál, rozhodl se, ţe se k němu vydá, domnívaje se, ţe si tím své postavení zlepší. Pověděl o tom otci a domluvil si s ním, ţe dostane najednou tolik, kolik měl dostat za šest měsícŧ, aby se mohl obléci, koupit si koně a dŧstojně odjet.

Hledal také někoho, koho by mohl vzít s sebou jako sluhu, coţ se doslechl Fortarrigo, který byl mţikem u Angiulieriho a jal se ho prosit, jak dovedl nejlépe, aby ho Angiulieri vzal s sebou, ţe mu bude dělat sluhu a štolbu a vŧbec všecko a ţe za to nebude chtít jiný plat neţ

jídlo a byt. Angiulieri mu odpověděl, ţe ho s sebou nevezme ne proto, ţe by ho neuznával schopným k jakékoli sluţbě, ale protoţe hraje a krom toho se občas opíjí. Fortarrigo mu na to řekl, ţe by se určitě vystříhal toho i onoho, a dušoval se tolik přísahami a tolik prosil, aţ

Angiulieri nakonec ustoupil a řekl, ţe souhlasí.

Tak se jednoho rána oba vydali na cestu a na oběd dorazili do Buonconventu. Angiulieri tam poobědval, a protoţe bylo velké parno, dal si v hospodě připravit lŧţko, za pomoci Fortarriga se vysvlékl, šel spát a Fortarrigovi řekl, aby ho úderem třetí hodiny vzbudil.

Kdyţ Angiulieri usnul, šel Fortarrigo nahoru do krčmy, kde nejdříve trochu popil a pak se dal s několika lidmi, kteří tam byli, do hry - jenţe ti ho zakrátko obrali o těch několik haléřŧ, které vlastnil, a pak ho ještě obehráli o veškerý šat, který měl na sobě. Fortarrigo to však chtěl dostat zpátky - i zaskočil si tak jak byl, v košili,

535

do světnice, kde spal Angiulieri, a kdyţ viděl, ţe tvrdě spí, vzal mu z měšce všechny peníze, které tam měl, vrátil se ke hře, ale prohrál zase všecko jako předtím.

Kdyţ se Angiulieri probudil, vstal, oblékl se a sháněl se po Fortarrigovi - ale ten nebyl k nalezení: Angiulieri proto usoudil, ţe spí někde v koutě opilý, jak míval ve zvyku, a rozhodl se, ţe ho tu nechá. Dal proto osedlat svého koně, naloţit naň zavazadla a chystal se, ţe si najme nového sluhu v Corsignanu. Kdyţ však chtěl při odchodu zaplatit hostinskému, nenašel peníze; povstal z toho veliký tartas a v celém domě hostinského zavládl zmatek, protoţe Angiulieri prohlásil, ţe byl okraden, a hrozil, ţe dá všechny sebrat a odvést do Sieny. A hle, tu přichází v košili Fortarrigo, který jde vzít Angiulierimu šaty, jako to udělal s penězi. Kdyţ

spatřil Angiulieriho přichystaného na cestu, pravil:

"Co to má znamenat, Angiulieri? To uţ musíme odcestovat? Počkej trošku, ve chvilce tu bude jeden člověk, který má v zástavě mŧj kabátec za třicet osm soldŧ. Jsem jist, ţe mi ho vrátí za pětatřicet, kdyţ se mu hned zaplatí."

Ještě během rozhovoru přišel kdosi, jenţ ujistil Angiulieriho, ţe jeho peníze mu vzal Fortarrigo, a ukázal mu částku, kterou Fortarrigo prohrál. To Angiulieriho rozzlobilo na nejvyšší míru, převelice Fortarrigovi nadal, a kdyby se nebyl bál více lidí neţ Boha, byl by si to s ním vyřídil. Hrozil mu tedy jen, ţe ho dá pověsit za hrdlo nebo odsoudit v Sieně na šibenici, a vsedl na koně.

Fortarrigo však mluvil dál, jako by byl Angiulieri mluvil v někomu jinému:

"Ech co, Angiulieri, nechme teď takovýchto řečí, protoţe to není k ničemu, a přemítejte o tomhle: dostaneme jej za pětatřicet soldŧ, kdyţ zaplatíme hned; zdrţíme-li se tu do zítřka, bude stát neméně neţ třicet osm soldŧ, to jest právě tolik, kolik mi pŧjčil. Udělal mi tu laskavost, protoţe jsem vsadil podle jeho rady. Tak co bychom si nevydělali tři soldy?"

Angiulieri, slyše tato slova, byl všecek zoufalý, zvláště kdyţ viděl, jak na něho hledí všichni kolemstojící; zdálo se mu, ţe jsou přesvědčeni, ţe Fortarrigo neprohrál Angiulieriho peníze, nýbrţ ţe si Angiulieri přivlastňuje peníze, jeţ patřily Fortarrigovi, a proto řekl:

"Co je mi do tvého kabátce? Ať tě pověsí za hrdlo, protoţe jsi mě nejenom okradl a prohrál mé peníze, ale ještě mě zdrţuješ v odjezdu a tropíš si ze mne šašky."

Fortarrigo však stál strnule, jako by se ho Angiulieriho slova netýkala, a hovořil:

"Ach, proč mi nedopřeješ vydělat si tři soldy? Myslíš, ţe ti je nevrátím? No tak, udělej to, jestli ti na mně záleţí. Nač máš takový spěch? Do večera ještě klidně dojedeme do Torrenieri.

No tak, vytáhni váček! Věř mi, ţe bych takový kabátec, který by mi tak pěkně padl, nenašel, i kdybych prohledal celou Sienu. Vidíš, a co bys tomu řekl, já mu jej přenechal za třicet soldŧ.

A on má zatím cenu čtyřicet nebo ještě víc, takţe mě poškozuješ dvojnásob."

Kdyţ Angiulieri viděl, ţe ho Fortarrigo okradl, a ještě ho zdrţuje takovýmito řečmi, byl převelice roztrpčen; neodpověděl mu proto, otočil koně a vydal se na cestu do Torrenieri.

Fortarriga však posedla tak vychytralá zlomyslnost, ţe se vydal pěšky za ním, tak jak byl v košili, a pronásledoval ho dobré dvě míle; přitom stále prosil o kabátec, aţ Angiulieriho omrzelo poslouchat ty dotěrnosti a pobídl koně. Tu však Fortarrigo spatřil daleko před Angiulierim na poli blízko cesty sedláky a začal na ně křičet za všech sil:

"Chyťte ho, chyťte ho!"

Sedláci usuzovali, ţe ten, co běţí vzadu v košili a křičí, byl okraden, i postavili se - ten s rýčem, onen s motykou - Angiulierimu do cesty, zastavili ho a zadrţeli.

A neţ jim Angiulieri stačil říci, kdo je a co se stalo, uţ tu byl zlobně se tvářící Fortarrigo a řekl:

"Nevím, proč uţ tě nezabíjím, ty zrádný zloději, prchající s mými věcmi."

Pak se obrátil k vesničanŧm a pravil:

"Podívejte se, pánové, v takovémhle úboru mě nechal v hostinci, kdyţ předtím prohrál všechny své věci. Dá se opravdu říci, ţe díky Bohu a vám dostanu zpět aspoň tohle. Nikdy vám to nezapomenu."

Angiulieri sice vyprávěl opak toho, co říkal Fortarrigo, ale nikdo ho neposlouchal.

Fortarrigo ho za pomocí sedlákŧ stáhl z koně na zem, svlékl ho, oblékl si jeho šat, vsedl na koně, nechal tu Angiulieriho v košili a bosého, načeţ se vrátil do Sieny, kde všude vyprávěl, ţe koně i šaty vyhrál nad Angiulierim.

Angiulieri, jenţ se povaţoval za boháče, kdyţ jel ke kardinálovi, vrátil se chud a v košili do Buonconventu. Hanbil se a neodvaţoval se putovat takto nazpátek do Sieny; vypŧjčil si proto šat a na herce, na níţ předtím jel Fortarrigo, dorazil ke svým příbuzným do Corsignana, u nichţ si pobyl tak dlouho, dokud mu otec znovu nepomohl.

Tak Fortarrigova zlomyslnost překazila dobrý úmysl Angiulieriho, i kdyţ si později Angiulieri našel čas a příleţitost, aby ji ztrestal.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Calandrino se zamiluje do lehké holky, načeţ mu Bruno udělá amulet, kterým se stačí holky jen dotknout a ona pŧjde za Calandrinem jako ovečka. Calandrina však při tom přistihne manţelka a on má s ní pak přetěţkou a mrzutou hádku.

Kdyţ Neifile dovyprávěla svŧj nedlouhý příběh, který společnost přešla bez přílišného smíchu a poznámek, obrátila se královna k Fiammettě a přikázala jí, aby pokračovala. Fiammetta vesele odvětila, ţe to ráda učiní, a začala vyprávět:

Urozené paní, jak jistě asi víte, nebylo ještě nikdy o něčem tolik povezeno, aby se o tom nedalo říci ještě více zajímavého, jen kdyţ si ten, kdo chce mluvit, dovede k tomu vybrat patřičné místo a čas. A proto uváţím-li, proč jsme tady (totiţ abychom se radovaly a kratochvilně povyráţely a pro nic jiného), myslím, ţe všechno, co nám mŧţe radost a

kratochvíli skýtat, je tu na svém místě. A třebaţe se o tom uţ tisíckrát mluvilo, hovořit o tom znovu musí jen pŧsobit potěšení.

Vyprávěli jsme si tu o Calandrinových činech uţ několikrát - jeţto však jsou všechny ţertovné, jak tu před chvílí řekl Filostrato, opovaţuji se přidat vám k těm předchozím ještě jeden příběh; kdybych se chtěla nebo kdybych se byla bývala chtěla odchýlit od skutečnosti, byla bych jej dovedla sestavit a vyprávět s jinými jmény, ale odklon od pravdy při vyprávění věcí, jeţ se skutečně staly, připravuje posluchače o zábavu, a proto vám příběh povím, opírajíc se o svrchu uvedené dŧvody, přiměřeným zpŧsobem.

Náš občan a bohatý muţ Niccolo Cornacchini měl kromě jiných majetkŧ i usedlost v Cameratě, kde si dal postavit dŧstojný a pěkný zámeček, a domluvil se s Brunem a Buffalmaccem, ţe mu jej celý vymalují. Ti vzali s sebou ještě Nella a Calandrina, protoţe bylo mnoho práce, a pustili se do díla.

V zámečku bylo sice v některých světnicích lŧţko a jiné potřebné věci, nicméně přebývala tam pouze stará sluţebná jakoţto správce domu; a protoţe tu uţ ţádná jiná rodina nebydlela, míval syn řečeného Niccoly, jenţ se jmenoval Filippo a byl mladý a neţenatý, ve zvyku přivést si sem občas nějakou ţenskou pro své potěšení, pozdrţet se tu s ní den či dva a pak ji poslat pryč.

Tak se také jednou stalo, ţe si sem přivedl jednu, jeţ se jmenovala Niccolosa; jakýsi darebák jménem Mangione ji vydrţoval v jednom domě v Amaldoli a pŧjčoval ji k jízdě.

Niccolosa byla hezké postavy, dobře oblečená a na to, čím se zabývala, velmi zpŧsobná a hezkého chování. Jednoho dne vyšla kolem poledního ze světnice jen tak v bílé spodničce s vlasy obtočenými kolem hlavy a šla si umýt ke studni na dvoře zámečku ruce a obličej. Tu se stalo, ţe sem přišel i Calandrino pro vodu a přátelsky ji pozdravil.

Niccolosa mu odpověděla a začala si ho prohlíţet, ovšem proto, ţe Calandrino byl pro ni nový člověk, a ne z nějakého zalíbení. Calandrino si zase začal prohlíţet ji, a protoţe se mu zdálo, ţe je hezká, jal se shánět záminku, aby se hned nemusel vrátit s vodou k přátelŧm.

Jeţto však Niccolosu neznal, neosmělil se ji oslovit a ta, kdyţ postřehla, ţe si ji Calandrino prohlíţí, začala si z něho dělat dobrý den; podívala se na něho rovněţ několikrát a několikrát si zlehka povzdechla, coţ zpŧsobila, ţe se do ní Calandrino v té chvíli zamiloval a nehnul se ze dvora dřív, dokud Filippo nezavolal Niccolosu do světnice.

Calandrino se vrátil k dílŧ a nedělal nic jiného, neţ vzdychal, čehoţ si všiml Bruno; a protoţe ho nespouštěl z očí a měl náramnou zábavu z toho, co Calandrino dělal, řekl mu:

"Co tě čert bere, příteli Calandrino? Nic neděláš a jen vzdycháš!"

Calandrino mu děl:

"Příteli, kdybych měl někoho, kdo by mi pomohl, bylo by mi dobře."

"Jak to?" pravil Bruno.

Calandrino pravil:

"Ale nesmí se to nikomu povídat! Tam dole je jedna dívka krásnější neţ víla a ta se do mne tak zamilovala, ţe bys ţasl. Spatřil jsem ji zrovna, kdyţ jsem šel pro vodu."

"A jé," řekl Bruno. "Dej pozor, aby to nebyla Filippova manţelka!"

Calandrino prohlásil:

"Myslím, ţe to jeho manţelka je, protoţe na ni volal a ona šla za ním do světnice. Ale co na tom? V tomhle bych ošulil i Krista, copak teprve Filippa! Musím ti říci, brachu, pravdu: líbí se mi tak, ţe ti to ani nedovedu povědět."

Tu řekl Bruno:

"Příteli, já vyslídím, kdo to je, a jestli je to Filippova manţelka, zařídím ti to dvěma slovy, protoţe se s ní tuze dobře znám. Ale jak to udělat, aby se to nedověděl Buffalmacco? Nemohu s ní mluvit, aby on při tom nebyl."

Calandrino pravil:

"O Buffalmacca mi nejde, ale na Nella musíme dávat pozor, je příbuzný s Tessou a všecko by nám překazil."

"To máš pravdu," odvětil Bruno, jenţ dobře věděl, kdo je ta dívka, protoţe ji viděl, kdyţ

přišla, a také Filippo mu o ní pověděl - pročeţ vyčkal, aţ Calandrino poodejde od práce podívat se zase po té dívce, řekl všecko jak Buffalmaccovi, tak Nellovi - a všichni se potají domluvili, co dělat s Calandrinovým zamilováním.

Kdyţ se pak Calandrino vrátil, Bruno mu tiše řekl:

"Viděls ji?"

Calandrino odvětil:

"Ach, viděl, to bude moje smrt."

Bruno mu řekl:

"Pŧjdu se tedy podívat, zda je to ta, kterou myslím, a bude-li to ona, nech mě jednat."

Sestoupil dolŧ, vyhledal Filippa a Niccolosu a řádně jim pověděl, jaký je Calandrino, co mu vyprávěl, a umluvil s nimi, co bude kaţdý z nich říkat a dělat, aby se pobavili na účet Calandrinova zamilování. Pak se vrátil a řekl Calandrinovi:

"Jde to dobře, je to ona, musíme proto postupovat velice obezřele, aby to Filippo nepostřehl, jinak by nás neomyla voda z celého Arna. Co však chceš, abych jí vyřidil, jestli se mi s ní podaří promluvit?"

Calandrino odvětil:

"Hrome! Nejdřív jí řekni, ţe jí přeju tisíc měřic toho, po čem bývají ţenské v tom, a potom jí řekni, ţe jsem jí k sluţbám, jestli by něco nechtěla. Rozumíš mi?"

Bruno řekl:

"Rozumím, nech mě jednat."

Kdyţ nadešla hodina večeře a oni nechali práce, sešli všichni do dvora, kde byl také Filippo a Niccolosa, kteří tu chvilku s nimi pobyli, aby Calandrina popohnali. A tu se začal Calandrino dívat na Niccolosu a tropil přitom takové kousky, ţe by si jich byl povšiml i slepý. Ona zase dělala vše, co ho mohlo - podle jejího soudu - pořádně rozohnit, a dělala si z jeho chování dobrý den, jak ji Bruno navedl. Filippo a Buffalmacco se mezitím spolu s ostatními tvářili, jako by si povídali, a předstírali, ţe nepozorují, co se děje.

K velkému Calandrinovu ţalu však Filippo a Niccolosa za chvíli odešli, načeţ Bruno, vida je odcházet k Florencii, pravil Calandrinovi:

"Na mou duši, ty jsi na ni zapŧsobil jako slunce na sníh. Při těle boţím, kdyby sis přinesl ještě kytaru a trošku při ní zazpíval ty tvé

zamilované písničky, dohnal bys ji k tomu, ţe by k tobě skočila z okna."

"Myslíš?" řekl Calandrino. "Myslíš, ţe bych si ji sem měl přinést?"

"To se ví," odpověděl Bruno.

Calandrino mu na to řekl:

"Vidíš, tys mi dneska nevěřil, kdyţ jsem ti to říkal. Já opravdu, brachu, pozoruji, ţe dokáţi dělat, nač si vzpomenu a co jiný nedokáţe. Nu - byl by někdo jiný svedl to, aby se do něho zamilovala takováhle pěkná ţena, jako je tahle? To by nedokázali ani ti mladí hejsci, co chodí celý den sem a tam a ani za sto let se k ničemu nedostanou. Teď však mě spatříš taky trošku s kytarou - a to uvidíš hru! Nemysli si, ţe jsem tak starý, jak se ti zdám, a ona to dobře postřehla. A to ještě nic není, to ještě pozná, aţ se jí dostanu na kobylku! Při pravém těle Kristově, já ji tak zfanfrním, ţe za mnou bude běhat jako pejsek."

"Ty ji určitě slupneš," pravil Bruno. "Jako bych tě uţ viděl, jak hlodáš těmi svými řídkými zuby ta červená ústa a ty tváře jako rŧţe a nakonec ji hltáš se vším všudy."

Calandrinovi bylo po těchto slovech, jako by se uţ všecko stalo skutečností, i prozpěvoval si a poskakoval tak bujně, ţe si div nohu nezlomil.

Na druhý den si přinesl kytaru a k náramnému veselí celé společnosti zapěl při ní několik písní. Krátce a dobře dostal se do takového varu, ţe chtěl Niccolosu neustále vidět, vŧbec nepracoval a tisíckrát za den pádil tu k oknu, tu ke dveřím, tu do dvora, aby ji spatřil, neboť Niccolosa mu k tomu podle Brunova návodu dávala dobrou příleţitost.

Bruno jí nosil Calandrinovy vzkazy a přinášel mu je zase od ní; kdyţ tu nebyla, coţ se stávalo často, nosil mu od ní dopisy, v nichţ mu Niccolosa dělala veliké naděje na splnění jeho přání a vysvětlovala mu, ţe nyní je doma u svých rodičŧ, kde ji ovšem nemŧţe vidět.

Měli v tom ovšem prsty Bruno a Buffalmacco, kteří se tímto zpŧsobem znamenitě bavili na Calandrinŧv účet a čas od času se dávali obdarovat - jako ţe si to ona přeje - hřebenem ze slonoviny nebo zase sáčkem či noţíkem a takovýmihle tretkami a přinášeli mu za to prstýnky z kočičího zlata, jeţ neměly ţádnou cenu; Calandrino však z nich měl převelikou radost.

Krom toho ovšem dostávali od Calandrina dobré svačiny a ještě jiné dárky, aby podporovali jeho počínání.

Kdyţ mu takto věšeli bulíky na nos dva měsíce, aniţ pro něho něco podnikli, Calandrino nahlédl, ţe se práce tady chýlí ke konci a ţe by se mu aţ zde skončí práci, uţ nenaskytla příleţitost k naplnění

jeho lásky, začal tedy tuze naléhat na Bruna a pobízet ho, pročeţ se Bruno domluvil s Filippem a s ní, kdyţ sem zase přišla, co udělají, a potom řekl Calandrinovi:

"Podívej se, brachu, ta ţenská mi nejmíň tisíckrát slíbila, ţe udělá, co budeš chtít, ale nikdy neudělá nic, ba zdá se mi, ţe tě vodí za nos. A kdyţ tedy nesplní, co slíbila, přinutíme ji k tomu, ať chce nebo nechce - přeješ-li si to ovšem ty."

Calandrino odvětil:

"To se ví, pro lásku boţí, udělej to hned!"

Bruno pravil:

"Budeš mít odvahu dotknout se jí amuletem, který ti dám?"

Calandrino děl:

"Ovšemţe ano."

"Nuţe," řekl Bruno, "přines mi kus pergamenu, ţivého netopýra, tři zrnka kadidla a posvěcenou svíčku a nech mě jednat."

Calandrinovi trvalo celý večer, neţ se mu podařilo chytit do pasti netopýra; nakonec ho však přece jen chytil a s ostatními věcmi ho odnesl Brunovi. Ten se uchýlil do světnice, napsal na pergamen nějaké klikyháky, pergamen mu odevzdal a řekl:

"Calandrino, dotkneš-li se jí tímto listem, pak věz, ţe Niccolosa pŧjde v té chvíli za tebou a udělá, co budeš chtít. Vydá-li se proto dnes někam Filippo, snaţ se k ní nějak dostat, dotkni se jí a jdi s ní do slaměné boudy, co stojí tamhle stranou, protoţe to je k tomu nevhodnější místo, jeţto tam nikdy nikdo nepřijde. Uvidíš, ţe tam pŧjde - a aţ tam bude, snad víš, co máš dělat."

Calandrino byl v té chvíli nejveselejší člověk pod sluncem; popadl lejstro a řekl:

"Brachu, nech to na mně!"

Nello, před nímţ se měl Calandrino na pozoru, měl z Calandrinova počínání potěšení jako druzí a táhl s nimi v tomto šprýmu za jeden provaz. Vydal se proto do Florencie, jak mu Bruno nakázal, za Calandrinovou ţenou a řekl jí:

"Tesso, ty si ještě pamatuješ, kolik ran ti uštědřil Calandrino bez příčiny tenkrát, jak přišel s těmi kameny od Mugnonu, a proto si myslím, ţe bys mu to měla oplatit; jestli to neuděláš, nepovaţuj mé uţ ani za příbuzného, ani za přítele. On se tam zamiloval do nějaké ţenské a ta je tak ničemná, ţe se s ním často zavírá. Nedávno se zase umluvili, ţe se sejdou, proto chci, abys tam přišla, dopadla ho a pořádně ho potrestala."

Jak tohle Calandrinova manţelka uslyšela, vzala to váţně, vyskočila a spustila:

"No počkej, ty lumpe, tak ty mi děláš tohle? Při kříţi boţím, tohle ti tak hladce neprojde."

Vzala plášť a v doprovodu mladé sluţtičky se vydala s Nellem co nejrychlejším krokem na cestu. Uţ z dálky ji spatřil Bruno, a proto řekl Filippovi:

"Hele, náš přítel uţ je tady."

Filippo tedy hned zašel tam, kde pracoval Calandrino s ostatními, a řekl:

"Mistři, musím nakvap do Florencie, pracujte pilně."

Pak odešel a co nejrychleji se schoval na místě, kde ho nikdo nemohl spatřit, aby viděl, co bude Calandrino dělat.

Ten, kdyţ usoudil, ţe je Filippo uţ dost daleko, sešel na dvŧr, kde nalezl Niccolosu samotnou, i dal se s ní do řeči, a ta, protoţe dobře věděla, co má dělat, chovala se k němu tentokrát přátelštěji neţ obvykle. Vtom se jí Calandrino dotkl amuletem, a sotva to udělal, beze slova se otočil a zamířil k slaměné boudě. Niccolosa šla za ním, a sotvaţe byla uvnitř, zavřela dveře, objala Calandrina, povalila ho na zem pokrytou slámou a obkročmo si na něho sedla. Ruce mu drţela na ramenou, čímţ mu nedopřála, aby se mohl přitisknout k její tváři, dívala se na něho, jako by zmírala touhou, a říkala mu:

"Ó mŧj sladký Calandrino, ty srdce mého těla, duše má, mé všecko, mé útočiště, jak dlouho jsem touţila po tom, abych tě získala a mohla tě nosit ve své mysli. Tvá roztomilost mě utáhla na nitce, tvá kytara strhla mé srdce: je to moţné, ţe tě drţím?"

Calandrino, jenţ se sotva hýbal, řekl:

"Ach, duše moje sladká, dopřej mi, abych tě políbil."

Niccolosa mu děla:

"Ty příliš spěcháš, dopřej mi, abych si tě mohla po libosti prohlédnout, dopřej mi, abych se mohla dosyta vynadívat na tvou sladkou tvář."

Bruno a Buffalmacco se uchýlil k Filippovi a všichni tři pozorovali a poslouchali, co se dálo.

Calandrino uţ chtěl líbat Niccolu, ale v té chvíli sem dorazil Nello s monnou Tessou a prohlásil:

"Přísámbŧh, jsou pohromadě."

Došli tedy aţ ke dveřím boudy, rozzuřená paní Tessa se o ně opřela rukama, vyvrátila je, a kdyţ vešla dovnitř, spatřila Niccolosu na Calandrinovi.

Ta, jak zhlédla paní, hbitě se zdvihla, vzala nohy na ramena a uprchlá tam, kde byl Filippo.

Monna Tessa vjela nehty do obličeje Calandrinovi, který se ještě nestačil zdvihnout, celý mu jej rozdrásala, načeţ ho popadla za vlasy, začala jím cloumat a přitom křičela:

"Tak tohle ty mi děláš, ty špinavý, hnusný pse? Buď prokletá láska, kterou jsem k tobě chovala, ty starý pitomče! Tak tobě se zdá, ţe nemáš doma co na práci, ţe si namlouváš jinde?

No ty jsi mi krásný milovník! Copak se neznáš, uboţáku? Vţdyť by z tebe nebylo ani na omáčku, kdybych tě rozmačkala! Nebyla, proboha, tohleto ta Tessa, co tě přivedla do jiného stavu? Kéţ ji Bŧh potrestá, ať je kde je. Bude to asi pěkné zboţí, kdyţ našla zalíbení v takovém klenotu, jako jsi ty!"

Kdyţ Calandrino spatřil vcházet manţelku, nebyl ani mrtev, ani ţiv a neodvaţoval se ani bránit. Celý poškrábaný, potrhaný a rozcuchaný přece jen nakonec sebral čapku, vstal ze země a jal se pokorně prosit manţelku, aby nekřičela, nechce-li, aby byl roztrhán na kusy, protoţe ta, jeţ s ním byla, je manţelkou pána domu.

Paní odvětila:

"Aťsi, ať ji Bŧh potrestá!"

Bruno a Buffalmacco se spolu s Filippem a Niccolossou po chutí zasmáli tomu, co se dělo, ale pak dělali, jako by byli právě zaslechli hluk, přiběhli a dlouho museli mluvit, neţ se paní Tessa uklidnila; poradili téţ Calandrinovi, aby odešel do Florencie a uţ se sem nevracel, aby mu Filippo - kdyby snad o tom něco zaslechl - neudělal něco zlého.

Tak tedy podrápaný a oškubaný Calandrino přišel zkroušen a ve špatném rozmaru do Florencie a neodváţil se uţ vrátit, neboť dnem i nocí ho manţelka plísnila a zahrnovala výčitkami. A tím také skončila jeho horoucí láska, jeţ dala tolik podnětŧ ke smíchu jak jeho druhŧm, tak i Niccolose a Filippovi.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Dva mladíci nocují v jedné hospodě; jeden si lehne k dceři a k druhému náhodou přilehne ţena hostinského. Ten, jenţ leţel s dcerou, lehne si pak k jejímu otci a poví mu vše, domnívaje se, ţe to říká svému druhu. Vznikne z toho pozdviţení, načeţ manţelka hostinského pozná svŧj omyl, lehne si k dceři a vše několika slovy urovná.

Calandrino, jenţ několikrát uţ rozesmál společnost, rozesmál ji i tentokráte; kdyţ pak paní přestaly mluvit o jeho kouscích, pravila královna Pamfilovi, aby vyprávěl, a on pravil: Jméno Calandrinovy milenky Niccolosy mi, ctěné paní, připomnělo příběh o jiné Niccolose, který mám chuť vyprávět, neboť v něm uvidíte, jak duchapřítomnost jedné dobré ţeny odvrátila veliké pohoršení.

Není tomu dávno, ţil v mugnonské rovině jeden dobrý muţ, který poskytoval cestujícím lidem jídlo a pití za peníze. Jeţto byl chuďas a měl maličký domek, poskytoval lidem nocleh, jen kdyţ to bylo nanejvýš nutné; a to ještě ne kaţdému, ale jenom těm, které znal.

Měl za manţelku velmi hezkou zinku, s níţ měl dvě děti: hezké a pŧvabné děvče, jemuţ bylo patnáct nebo šestnáct let a nemělo dosud manţela, a maličkého chlapečka, kterému nebylo ještě rok a jejţ matka sama kojila.

Na děvče upřel zraky jeden pŧvabný a roztomilý mladík, šlechtic z našeho města, jenţ se často zdrţoval v tomto kraji a horoucně se do ní zamiloval. Ona, pyšná na to, ţe se do ní zamiloval takovýto mladík, se snaţila udrţet si jeho lásku líbezným chováním a zamilovala se do něho rovněţ. Jejich láska by byla došla několikrát naplnění, jeţto obě strany po tom touţily, ale Pinuccio (tak se jmenoval onen mladík) se chtěl vyhnout zhanobení dívky i sebe.

Jejich vášeň však den ode dne vzrŧstala, a tak Pinnucia přece jen pojala touha pobýt s ní; a napadlo ho také, ţe kdyby mohl přenocovat u jejího otce, ţe by mohl být s ní, aniţ by to někdo zpozoroval, jeţto věděl dobře, jak to vypadá uvnitř dívčina domu. A od té chvíle, co ho tato myšlenka napadla, jal se neprodleně usilovat, aby se stala skutkem.

Jednoho pozdního večera vypŧjčil si se svým věrným přítelem, jenţ slul Adriano a věděl o jeho lásce, dva koně, naloţili na ně zavazadla, snad plná slámy, vyjeli z Florencie, objeli ji oklikou a přicválali do mugnonské roviny jiţ za tmy. Zde se obrátili, jako by se vraceli z Romagne, zajeli k domku, zaklepali na dvoře toho dobrého muţe a ten jim ihned otevřel, protoţe se s oběma dobře znal.

Pinuccio mu řekl:

"Hleď, musíš nás tu nechat přes noc; mysleli jsme si sice, ţe se ještě dnes dostaneme do Florencie, ale jak vidíš, přes všechen spěch jsme sem dorazili aţ v tuto pozdní hodinu."

Hostinský mu pravil:

"Pinuccio, ty dobře víš, jaké pohodlí tu mám, aby u mne mohli nocovat takoví lidé, jako jste vy, ale kdyţ vás postihla tato hodina zde a není uţ čas, abyste jeli jinam, rád se postarám, abyste mohli přenocovat, jak to pŧjde."

Oba mladíci tedy slezli z koní, vešli do maličkého hostince, ustájili nejdříve své koně a potom povečeřeli s hostinským, protoţe si přinesli večeři s sebou.

Hostinský měl jen jednu velice malou světničku, v níţ postavil, jak dovedl nejlépe, tři lŧţka.

A protoţe dvě tu byla na jedné straně světnice a třetí naproti nim, zŧstalo tu jen tolik místa, ţe člověk stěţí prošel. Z těchto tří lŧţek to nejméně špatné uchystal pro oba přátele a uloţil je sem a po chvíli, kdy nikdo z nich ještě nespal, ačkoli předstírali, ţe spí, uloţil do druhého lŧţka dceru a do zbývajícího třetího si lehl sám se svou ţenou; ta si pak postavila k lŧţku, v němţ spala, ještě kolébku, v níţ leţel její malý synáček. Pinuccio vše pozoroval, a kdyţ bylo všechno uspořádáno tímhle zpŧsobem, po nějaké době, kdyţ měl za to, ţe všichni spí, tiše se zvedl, přistoupil k lŧţku, kde leţela jeho milovaná dívka, a lehl si k ní: dívka, ačkoli se trochu bála, ho přijala s radostí a Pinuccio s ní začal uţívat oněch radostí, po nichţ oba tolik touţili.

Zatímco Pinuccio meškal s děvčetem, stalo se, ţe kočka něco shodila, a paní to uslyšela. Jaly ji obavy, aby to nebylo něco jiného, vstala potmě a zamířila tam, kde slyšela hluk.

Adriano, jenţ netušil, co se stalo, vstal náhodou kvŧli jiné tělesné potřebě, a jda ji vykonat, našel v cestě kolébku, kterou tam postavila paní, a protoţe by byl neprošel, kdyby ji byl neodstranil, vzal ji z místa, kde stála, a postavil ji k lŧţku, na němţ spal; kdyţ si pak odbyl to, kvŧli čemu vstával, vrátil se zpět nestaraje se uţ o kolébku, a vlezl si do postele.

Paní zatím hledala, a kdyţ zjistila, ţe nespadlo to, co myslila, nerozţehla uţ ani světlo, aby viděla, co to vlastně bylo, ale okřikla kočku, vrátila se do komŧrky a tápajíc šla přímo k posteli, kde spal její muţ. Protoţe tam však nenašla kolébku, řekla si v duchu:

- Běda, já ubohá, co jsem to málem provedla. Přísámbohu, ţe jsem šla rovnou k posteli našich hostí. - Popošla tedy kousek dál, nalezla kolébku a ulehla do lŧţka vedle Adriana, majíc za to, ţe ulehla k manţelovi.

Kdyţ tohle zjistil Adriano, jenţ ještě neusnul, pěkně a mile ji přijal a beze slova a několikrát tímto mořem napjal plachty, coţ paní zpŧsobilo velké potěšení.

Tu však Pinuccio dostal strach, aby ho u jeho děvčete nezastihla paní, a kdyţ uţ si tedy uţil radosti, po níţ touţil, vstal a chtěl se

vrátit na své lŧţko, jeţ stálo stranou. Kdyţ však k němu přišel a našel tam kolébku, usoudil, ţe je to loţe hostinského; který se při Pinucciově příchodu probudil, a Pinuccio, jenţ myslel, ţe leţí s Adrianem, mu řekl:

"Říkám ti na mou duši, ţe jsem nikdy nic tak sladkého neuţil, jako to bylo s Niccolosou. Při těle boţím, to ti bylo takové potěšení, jaké neměl ţádný muţ s ţádnou ţenou; pomysli si, ţe od té chvíle, co jsem odešel tady odtud, jsem dobře šestkrát vešel do jejího stavení."

Kdyţ hostinský uslyšel tyto novinky, které se mu příliš nelíbily, řekl si nejdříve v duchu: -

Toho sem čert přinesl! - Ale pak, veden více hněvem neţ uvaţováním, pravil:

"Pinuccio, to, co jsi udělal, je velká ohavnost a já nevím proč jsi ji spáchal zrovna mně. Při těle boţím, já ti to odvedu!"

Pinuccio, jenţ nepatřil právě mezi nejchytřejší mladíky na světě, nezpozoroval svŧj omyl, a proto se také neuchýlil k výmluvám, coţ by bylo bývalo nejlepší, ale řekl:

"Co bys mi odváděl? Co ty mi mŧţeš udělat?"

Tu manţelka hostinského, jeţ myslela, ţe spí s manţelem, pravila Adrianovi:

"Běda, slyším, ţe naši hosté jsou mezi sebou nějak nastíní."

Adrian se dal do smíchu a řekl:

"Nech je, ať je Bŧh potrestá, včera večer příliš pili."

Paní čekala, ţe uslyší manţelovo hubování, kdyţ však zaslechla Adriana, neprodleně poznala, kde byla a s kým; moudře proto neřekla ani slŧvko, hbitě vstala, vzala kolébku se synáčkem, a protoţe ve světnici byla tma, ţe nebylo vidět dočista nic, odšmátrala se s ní k lŧţku, na němţ

spala její dcera. Uloţila se k ní, a dělajíc, jako by ji manţelŧv rámus právě probudil, zavolala na něho a zeptala se ho, jaké řeči to tam vedou s Pinucciem.

Manţel jí odvětil:

"Coţ ty neslyšíš, co říká, ţe provedl dnes v noci s Niccolosou?"

Paní pravila:

"V hrdlo lţe, protoţe s Niccolosou neleţel: lehla jsem si k ní kvŧli tomu a nemohla jsem proto ani spát. Jsi osel, jestli mu věříš. Pijete večer tolik, ţe se vám pak něco zdá, chodíte ve spánku sem a tam a zdá se vám, ţe děláte divy. Velká škoda, ţe jste si při tom nezlomili vaz! A co tam u tebe dělá Pinuccio? Proč není ve svém lŧţku?"

Tu pravil Adriano, vida, ţe paní chytře zastírá svou i dceřinu hanbu:

"Pinuccio, stokrát uţ jsem ti říkal, abys ve spaní nechodil sem a tam, ţe se ti jednou tahle nectnost nevyplatí, budeš-li ze spaní vstávat a vyprávět báchorky, jeţ se ti zdají, jako by to byla pravda."

Kdyţ hostinský uslyšel, co říkala paní a Adriana, uvěřil skálopevně, ţe se to Pinucciovi zdálo; vzal ho proto za ramena, začal s ním lomcovat a volat na něho:

"Pinuccio, probuď se a vrať se na své lŧţko."

Pinuccio slyšel vše, co se povídalo, i jal se předstírat, ţe opět začíná ze spaní blouznit, nad čímţ hostinský propukl v přenáramný smích. A kdyţ jím posléze začal hostinský lomcovat, začal se stavět, jako by se probouzel, jal se volat Adriana a pravil:

"To uţ je den, ţe mě budíš?"

Adriano pravil:

"Ano, pojď sem."

Pinuccio, předstíraje a dělaje, jako by byl tuze rozespalý, posléze vstal od hostinského a vrátil se k Adrianovi na lŧţko.

Kdyţ se pak rozednilo a všichni vstali, hostinský se začal posmívat a tropit si šašky z Pinuccia a jeho snŧ. A tak mladíci uprostřed ţertŧ osedlali své koně, naloţili na ně zavazadla, napili se ještě s hostinským, vsedli na koně a vrátili se do Florencie, neméně spokojeni s tím, jak se věc zběhla, neţ s tím, jak dopadla.

Pinuccio s Niccolosou si později našli jiný zpŧsob, aby se mohli sejít. Niccolosa matce dokazovala, ţe host tenkrát tvrdě spal, a proto si paní, kdyţ si vzpomněla na Adrianova objetí, v duchu říkala, ţe ona jediná tenkrát bděla.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Talanovi z Molesa se zdá, ţe vlk rozdrásal jeho ţeně hrdlo, i poví jí to, aby se měla na pozoru.

Ta však toho nedbá a sen se splní.

Kdyţ Pamfilo dokončil svŧj příběh a všichni chválili duchapřítomnost paní, rozhodla královna, aby nyní pověděla svŧj příběh Pampinea, a ta začala: Hovořili jsme uţ, rozmilé paní, o pravdivosti snŧ, jíţ se lidé často posmívají. Ať uţ o tom bylo řečeno, cokoli, nemohu si odpustit,

abych vám ve velmi krátkém příběhu nepověděla, co se před nedávném stalo jedné mé sousedce, která neuvěřila snu, který se o ní zdál jejímu manţelovi.

Nevím, zda znáte Talana z Molese.

Tento velmi ctihodný muţ pojal za manţelku dívku jménem Markéta, jeţ sice vynikala nad ostatní krásou, ale byla tak vrtošivá, nepříjemná a vrtohlavá, ţe se nikdy nechtěla řídit něčí radou a nic jí také nebylo po chuti. Talano to snášel velmi těţce, ale protoţe nemohl nic dělat, trpěl jí to.

Kdyţ byl jedenkrát Talano se svou Markétou na svém statku na venkově, měl jedné noci sen, v němţ viděl svou choť jít krásným lesem, který byl nedaleko jejich stavení - a co ji tak vidí ve snu kráčet, vyrazil z jednoho kouta lesa veliký a silný vlk, okamţitě se jí vrhl na hrdlo, srazil ji k zemi a vlekl ji pryč, zatímco ona volala o pomoc; kdyţ ji pak pustil z tlamy, měla paní Markéta obličej a hrdlo znetvořeny. Proto ráno, hned jak vstal, řekl své choti: "Paní, přestoţe jsem s tebou kvŧli tvé vzdorovitosti nezaţil jediný dobrý den, přece jen by mě mrzelo, kdyby se ti stalo něco zlého, a proto dáš-li na mou radu, nevycházej dnes z domu!" A kdyţ se ho ptala proč, vyprávěl jí popořadě svŧj sen.

Paní zavrtěla hlavou a pravila:

"Kdo někoho nemá rád, zle si o něm dává zdát. Děláš, jako bys o mne kdovíjak nestál, ale přitom se ti zdá, co by sis přál vidět ve skutečnosti! Budu si určitě dávat pozor dnes a jindy taky, abych ti neudělala radost ani touhle, ani jinou svou nehodou."

Talano na to řekl:

"Věděl jsem dobře, ţe budeš takhle mluvit, tak uţ nevděční odplácejí. Věř si, co chceš, já ti však říkám pro tvé dobro a ještě jednou ti radím, abys byla dnes doma nebo aspoň se střeţila jít do našeho lesa."

Paní pravila:

"Dobře, učiním tak," a pak si začala v duchu říkat: - Vidělas, jak lstivě to nastrojil, aby mi nahnal strach, abych nešla dnes do lesa? Určitě si dal dnes v lese schŧzku s nějakou darebnou ţenskou a nechce, abych ho tam přistihla. Ten by byl asi nejradši, abych byla slepá! To bych byla pěkně hloupá, kdybych mu věřila a nevěděla, jaký je. Ale tentokrát se mu to nepovede.

Kdybych měla být v lese celý den, pŧjdu se podívat, jaké to zboţí bude dneska kupovat. -

Kdyţ si tohle umínila, sotva její manţel vyšel z domu, vyšla ona druhou stranou, a jak mohla nejtajněji, pospíchala bez meškání do lesa; tady se ukryla v nejhustějším mlází a pozorně se rozhlíţela sem tam, zda neuvidí někoho přicházet.

A co tak stála a o vlka se nestarala, vyšel náhle z houštin nedaleko ní obrovský a strašný vlk, a neţ mohla paní Markéta vidouc ho vykřiknout: "Bŧh mi pomoz!", skočil jí na hrdlo, pevně ji sevřel a uţ ji unášel pryč jako malé jehňátko.

Měla hrdlo tak sevřené, ţe nemohla ani křičet, ani si nějak pomoci, a tak ji vlk vlekl pryč a byl by ji nepochybně zadávil, kdyby se nebylo objevilo několik pastýřŧ, kteří ho křikem donutili, aby ji pustil. Kdyţ pak pastýři ubohou a zohavenou paní poznali, donesli ji domŧ, kde se po dlouhém namáhání lékařŧ vyléčila, ale uţ ne úplně: měla hrdlo a část obličeje samou jizvu, a tak kdeţto dříve bývala krásná, potom vţdy uţ vypadala odpudivě a zohaveně.

Styděla se pak ukazovat lidem na oči a často plakávala nad svou umíněností a nad tím, ţe nechtěla popřát víry pravdivému snu svého manţela, ač by ji to bylo nic nestálo.

PŘÍBĚH OSMÝ

Biondello ztropí Ciaccovi čtveráctví s obědem, načeţ Ciacco se mu za to vychytrale pomstí: Biondello je hanebně bit.

Všichni z veselé společnosti souhlasně tvrdili, ţe to, co Talano viděl ve spánku, nebyl sen, nýbrţ vidění, jeţ se přesně a do všech podrobností splnilo. A kdyţ však do jednoho zmlkli, přikázala královna Laurettě, aby pokračovala, a ta pravila:

Skoro kaţdý, kdo vyprávěl přede mnou, velemoudré paní, musel vyprávět o něčem, co uţ zde bylo pověděno; mne nutká ona krutá pomsta, kterou spáchal onen scholár, jak tu včera vyprávěla Pampinea, povědět vám rovněţ o jedné pomstě, jeţ byla velmi těţká pro toho, koho stihla, i kdyţ ne tak krutá.

A proto dím, ţe ve Florencii ţil jeden člověk, jenţ slul Ciacco a jemuţ se snad v hltavosti nikdo nevyrovnal; protoţe mu jmění nestačilo na výdaje, jeţ si vyţadovala jeho ţravost, a protoţe byl jinak velmi zpŧsobný a samý pěkný a vtipný nápad, rozhodl se, ţe se nestane přímo šaškem, ale příţivníkem a ţe se bude stýkat s těmi, kteří jsou bohatí a rádi si pochutnávají na dobrých věcech. I chodíval pak k těmto lidem dosti často na oběd a večeři, i kdyţ nebyl pokaţdé pozván.

V té době ţil ve Florencii jiný člověk, jenţ se jmenoval Biondello, byl maličké postavy, vţdycky jako kytička, na čistotu dbal víc neţ moucha, na hlavě nosíval čepičku a v jeho plavé kštici nebyl ani vlásek nakřivo. Tento Biondello pak provozoval touţ ţivnost jako Ciacco.

Jednoho rána v postě kráčel Biondello místy, kde se prodávají ryby, a zrovna kdyţ kupoval dvě obrovité mihule pro messera Vieriho de Cerchi, spatřil ho Ciacco, jenţ hned přišel blíţ a pravil mu:

"Co to znamená?"

Bindello mu odpověděl:

"Včera večer byly poslány tři ještě krásnější neţ tyhle a jeden jeseter messeru Corsu Donatovi, ale protoţe to na hostinu několika šlechticŧ nestačí, pověřil mě, abych koupil ještě tyhle dvě. Nepřijdeš tam?"

"To víš, ţe tam přijdu," řekl mu na to Ciacco, a jakmile se mu uzdálo, ţe nadešla vhodná doba, odebral se do domu messera Corsa a zastihl ho ještě s několika jeho sousedy ještě předtím, neţ zasedli k tabuli. Messer Corso se ho zeptal, za jakým účelem přichází, a tu mu Ciacco hned odpověděl:

"Messere, přicházím s vámi a s vaší společností povečeřet."

"Buď tedy vítán," řekl mu na to messer Corso, "je zrovna čas, pojďme k tabuli." Všichni tedy usedli k tabuli, nejprve měli hrách a plecko, poté pečenou rybu z Arna a víc nic.

Kdyţ Ciacco prohlédl Biondellŧv podvod, nemálo se v duchu rozkatil. Umínil si, ţe mu tohle oplatí.

Uplynulo však mnoho dní, neţ se Ciacco opět setkal s Biondellem, jenţ zatím rozesmál mnoho lidí tímto šibalstvím. A kdyţ nyní opět spatřil Ciacca, ihned ho pozdravil a se smíchem se vyptával, jaké byly mihule pana Corsa.

Ciacco mu na to řekl:

"Do týdne to budeš vědět líp neţ já!"

A nehodlaje svŧj čin oddalovat, odešel od Biondella. Poté se domluvil s jedním protřelým dohazovačem na ceně, dal mu velkou skleněnou baňku a dovedl ho do podloubí Cavicciuliŧ a ukázal mu kavalíra jménem messer Filippo Argenti, jenţ byl velký, svalnatý a silný muţ, tuze prchlivý, popudlivý a vzteklejší nad jiné. Nato dohazovači řekl:

"Pŧjdeš s touhle baňkou k tamhletomu a řekneš mu: ,Messere, posílá mě k vám Biondello, abyste mi ráčil nacmrndat do téhle baňky toho vašeho dobrého červeného vína, protoţe by se rád trochu poveselil s několika fešáky.' Dej však pozor, aby ses mu nedostal pod ruku, protoţe by to s tebou špatně dopadlo a mou věc by to poškodilo."

Dohazovač pravil:

"Mám říci ještě něco jiného?"

"Ne," děl Ciacco, "jdi, a jak to řekneš, vrať se s baňkou ke mně a já ti zaplatím."

Dohazovač tedy odešel vyřídit messeru Filippovi vzkaz. Messer Filippo však nikdy neměl k hněvu daleko, a tak kdyţ vzkaz vyslechl, hned ho napadlo, ţe si z něho Biondello tropí šašky, neboť ho dobře znal, zrudl v celém obličeji a pravil: "Jaké nacmrndal a jací fešáci? Ať Bŧh ztrestá tebe i jeho." Poté vyskočil, chňapl rukou po dohazovači, chtěje ho chytit, ale dohazovač se měl na pozoru, a jeţto byl ve střehu, vzal nohy na ramena; poté se druhou stranou vrátil k Ciaccovi, jenţ vše pozoroval, a pověděl mu, co mu messer Filippo řekl.

Ciacco spokojeně zaplatil dohazovači a nedal si pokoje, dokud nenašel Biondella, jemuţ řekl:

"Ty uţ jsi dlouho nebyl pod podloubím Cavicciuliŧ, ţe?"

Biondello odvětil:

"To nebyl. Proč se ptáš?"

Ciacco mu řekl:

"Protoţe ti mám vyřídit, ţe tě hledá messer Filippo, nevím však, co ti chce."

Biondello na to odpověděl:

"Dobrá, zajdu tam a promluvím s ním."

Kdyţ Biondello odešel, Ciacco se hned vydal za ním, aby viděl, jak to dopadne.

Messer Filippo, jemuţ se nepodařilo dopadnout dohazovače, byl převelice rozzuřen a hryzl se v duši zlobou, neboť nemohl ze slov, jeţ mu řekl dohazovač, vyvodit nic jiného neţ to, ţe někdo Biondella navedl, aby si z něho udělal dobrý den. V té chvíli však, co se takto uţíral vzteky, objevil se Biondello.

Messer Filippo, sotvaţe ho spatřil, vyrazil mu v ústrety a dal mu pěstí jednu pořádnou do tváře.

"Ouvej, messere," pravil Biondello, "co má tohle znamenat?"

Messer Filippo ho popadl za vlasy, roztrhl mu čapku na hlavě, strhl z něho plášť, a nakládaje mu nepočítaných, volal:

"Ty bídáku, hned uvidíš, co to má znamenat! Jaké nacmrndejte mi a o jakých fešácích máš co vzkazovat mně? Myslíš, ţe jsem nějaký kluk, aby sis ze mne dělal dobrý den?"

A promlouvaje tato slova, rozbil mu pěstmi, jeţ byly jako ze ţeleza, celý obličej, ba neponechal mu na hlavě jeden vlas nedotčený,

a kdyţ ho srazil do bláta, roztrhal na něm veškerý šat. Zabýval se jím dokonce tak horlivě, ţe Biondello nemohl říci za celou tu dobu ani slovo, neřkuli zeptat se, proč s ním takhle nakládá.

Slyšel sice dobře slova nacmrndejte mi a fešáci, ale nevěděl, co to má znamenat.

Kdyţ ho konečně messer Filippo pořádně ztloukl a kdyţ se lidem, kteří se shromáţdili okolo, podařilo s převelikou námahou vytáhnout ho zpod rukou messera Filippa celého pobitého a zle zřízeného, ptali se ho, proč tohle messeru Filippovi udělal, a kárali ho za to, ţe vzkazoval takovéhle věci, kdyţ by přece měl dobře vědět, ţe s messerem Filippem nejsou ţádné ţerty.

Biondello se s pláčem ospravedlňoval a říkal, ţe nikdy si k messeru Filippovi pro víno neposlal. Kdyţ se pak dal trochu do pořádku a zkormoucen a v bolestech se vrátil domŧ, domyslil si, ţe tohle asi bylo Ciaccovo dílo.

Teprve po mnoha dnech, kdyţ mu zmizely podlitiny z tváře, začal vycházet na ulici, a tak se stalo, ţe ho potkal Ciacco a s úsměvem se zeptal:

"Nu, Biondello, jakpak ti chutnalo víno messera Filippa?"

Biondello odvětil:

"Tak jako tobě mihule messera Corsa."

Tu mu řekl Ciacco:

"Povţdy si pamatuj, kdykoli se ti zachce dát mi najíst tak dobře, jako jsi mi dal, dám ti zrovna tak dobře napít, jako jsi pil."

Biondello uznal, ţe Ciaccovi mŧţe více zlého přát neţ udělat, i jal se ho pro Boha prosit, aby ho nechal na pokoji, a od té chvíle si dával dobrý pozor, provést mu nějaké čtveráctví.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Dva mladíci ţádají Šalamouna o radu: jeden se ptá, jak by dosáhl toho, aby byl milován, druhý chce vědět, jak ztrestat vzpurnou ţenu. Šalamoun prvnímu odpoví, aby miloval, a druhému, aby šel na Husí most.

Jestliţe královna chtěla zachovat Dioneovu výsadu, byla řada uţ jen na ní. Kdyţ se proto paní dosyta zasmály nešťastnému Biondellovi, začala královna zvesela a takto vyprávět: Podívám-li se, milované paní, na uspořádání věci se zdravým rozumem, tu snadno poznáme, ţe příroda, obyčeje a zákony podrobily muţŧm všechny ţeny a ţe je tedy třeba řídit se a chovat se tak, jak chtějí muţi. Chce-li mít ţena od muţe, kterému patří, pokoj, útěchu a klid, musí být pokorná, trpělivá a krom toho i počestná, coţ je nejvyšším a obzvláštním pokladem kaţdé rozváţné ţeny.

A pokud nás o tom nepoučují zákony, jeţ mají ve všech věcech na zřeteli obecné dobro, či zvyk - nebo jak říkáme - obyčeje, jeţ mají převelikou a úctyhodnou sílu, ukazuje nám to jasně sama příroda, jeţ nás obdařila něţnými a slabými těly, bojácnou a bázlivou duší a dala nám do vínku jen chabou tělesnou sílu, sladký hlas a rozkošné pohyby údŧ, coţ všechno dokazuje, ţe je zapotřebí, aby nám někdo vládl. Kdo pak potřebuje být podporován a ovládán, tomu rozum káţe, aby byl vŧči svému vládci úsluţný, uctivý a oddaný. A kdo jiný je naším vládcem a panovníkem, ne-li muţ? Musíme mít proto k muţŧm úctu a ctít je co nejvíce, jestliţe jsme jim podrobeny. A jestliţe se tomu některá ţena vzepře, myslím, ţe si nejen zaslouţí váţné pokárání, ale i tuhý trest.

K této úvaze - ačkoli se to mohlo stát i předtím - mě přivedlo to, co vyprávěla Pampinea o vzpurné manţelce Talanově, na niţ Bŧh seslal trest, který jí nedovedl udělit její manţel, a proto si podle mého - jak jsem uţ uvedla - zaslouţí přísné a ostré pokárání všechny, jeţ

odmítají být roztomilé, jemné a povolné, jak tomu chce příroda, zvyk a zákony.

Z této příčiny se mi zachtělo vyprávět vám o jedné radě, kterou udělil kdysi Šalamoun, neboť ji povaţuji za uţitečný lék k vyléčení oněch ţen, jeţ jsou postiţeny takovouto nemocí. Jestliţe si některá ţena tohoto léku nezasluhuje, nechť se prostě nedomnívá, ţe ona rada byla určena jí, i kdyţ muţi uţívají rčení "Dobrý i špatný kŧň chce ostruhy, dobrá i špatná ţena hŧl".

Kdyby ovšem někdo chtěl vykládat tato slova rozmarně, jistě by připustil, ţe je to pravda.

Avšak i kdyţ je chceme brát váţně, musíme připustit, ţe platí.

Ţeny jsou od přírody vrtkavé a náladové, a proto k nápravě nepravostí těch, které příliš překračují vytčené meze, je třeba trestu holí; a hole je třeba i k podpoře ctnosti ostatních, které se neopovaţují překročit tyto meze, a k jejich zastrašení.

Nechám však uţ kázání a přistoupím k vyprávění toho, co mám na mysli. Vězte tedy, ţe za dřívějších časŧ byla takřka po celém světě rozšířena přeslavná pověst o podivuhodné moudrosti Šalamouna i o jeho ochotě dokázat to kaţdému, kdo se o tom chce přesvědčit, takţe mnoho lidí ze všech koutŧ světa chodilo k němu, kdyţ potřebovali radu jak v nějaké malicherné, tak v nějaké závaţné věci. Mezi ty, kteří k němu šli o radu, byl i mladík jménem Melisso, urozený a velmi bohatý muţ z města Aliazza, odkud pocházel a kde také bydlel.

Jel koňmo k Jeruzalému a tu za Antiochií dojel jiného mladého muţe, jenţ se jmenoval Josef a měl touţ cestu jako on. Jak uţ to bývá zvykem cestujících lidí, rozmlouvali nějakou chvíli spolu, a kdyţ se uţ Melisso dověděl, kdo Josef je a odkud je, otázal se ho téţ, kam jede a proč.

Josef mu pověděl, ţe jede k Šalamounovi pro radu, co má počít se svou manţelkou, jeţ je ţena nad jiné svéhlavá a zarputilá, takţe ji ani prosbami, ani lichocením či nějakým jiným zpŧsobem nemŧţe odvrátit od její sveřeposti.

Kdyţ to vše pověděl, zeptal se zase on Melissa, odkud je, kam jede a proč, načeţ mu Melisso odpověděl:

"Jsem z Aliazza a také mám - podobně jako ty - nějaké nepříjemnosti. Jsem bohatý mladík a utrácím mnoho peněz na pohoštění a uctění svých spoluobčanŧ. Je to však zvláštní a podivné, kdyţ pomyslím, ţe při tom všem nemohu najít člověka, který by mě měl rád. Jedu proto tam, kam jedeš i ty, aby mi Šalamoun poradil, jak to zaříditi, abych byl milován."

Oba dva jeli tedy spolu, a kdyţ dorazili do Jeruzaléma, byli prostřednictvím jednoho Šalamounova kníţete k němu předvedeni a Melisso mu stručně pověděl svou záleţitost.

Šalamoun mu na to odpověděl:

"Miluj."

Po těchto slovech byl Melisso neprodleně odveden, načeţ pověděl Josef, oč mu jde.

Šalamoun mu na to odpověděl pouze:

"Jdi na Husí most."

Po těchto slovech byl i Josef bez meškání odveden od krále, a kdyţ se setkal s Mellisem, který na něj čekal, pověděli si jeden drahému, jakou kdo z nich obdrţel odpověď.

Ačkoli však oba dva přemýšleli o těchto slovech, přesto nemohli přijít na to, co znamenají a k čemu jim mají být v jejich případě dobrá. A tak se zahanbeně vydali na cestu nazpátek.

Jeli pospolu uţ několik dní, kdyţ tu dojeli k řece, přes niţ se klenul krásný most, a jeţto přes něj přecházela právě veliká karavana naloţených mul a koní, museli čekat u mostu tak dlouho, neţ karavana přejde.

Skoro celá karavana byla uţ na druhé straně, kdyţ tu náhodou začala jankovatět jedna mula -

jak to muly často dělávají - a nechtěla přejít na druhou stranu. Jeden mezkař popadl klacek; několikrát mulu jenom přetáhl, aby přešla, ale protoţe mula skákala sem a tam a obracela se nazpátky a nechtěla ani zanic přejít, mezkař se nesmírně rozzuřil a začal ji mlátit ze všech sil hned přes hlavu, hned přes boky, hned přes hřbet.

Protoţe to však nic nebylo platné, prohodili Josef s Melissem, kteří se na to dívali:

"Co to děláš, darebáku? Chceš ji zabít? Proč to s ní nezkusíš po dobrém a mírně? Dokáţeš tím jistě víc, neţ kdyţ ji takhle mlátíš."

Mezkař jim však odvětil:

"Vy znáte své koně a já zase znám svou mulu. Nechtě mě být, já uţ si s ní budu vědět rady."

Po těchto slovech začal mulu opět tlouci a naloţil jí z té i z oné strany tolik nepočítaných, ţe se mula pohnula a mezkař dosáhl svého.

Kdyţ byli oba mladí lidé na odchodu, otázal se Josef jakéhosi dobrého muţe, jenţ seděl na jednom konci mostu, jak se tento most jmenuje. A tu mu onen dobrý muţ odpověděl:

"Messere, říká se mu Husí most."

Sotvaţe to Josef uslyšel, rozpomněl se na Šalamounova slova a pravil Melissovi:

"Řeknu ti, příteli, ţe ta rada, kterou mi dal Šalamoun, je patrně dobrá a správná, neboť tady velmi jasně poznávám, ţe jsem neuměl pořádně natlouci své paní. Ten mezkař mi však ukázal, kudy na to."

Za několik dní dorazili do Antiochie a Josef pozdrţel u sebe Melissa, aby si tu několik dní odpočinul. Paní však přijala Josefa tuze nelaskavě a Josef jí řekl, aby dala připravit večeři podle Melissových pokynŧ. Melisso tedy - kdyţ viděl, ţe si to Josef přeje - vysvětlil několika slovy, co má paní připravit k večeři a jak, ale ta zdaleka neučinila to, co Melisso nařídil, nýbrţ

udělala skoro opak toho - jak uţ byla od dřívějška zvyklá.

Kdyţ to spatřil Josef, rozhněval se a vykřikl:

"Copak ti neřekl, jak máš dát připravit tuto večeři?"

Paní se na něho pohrdavě obrátila a pravila:

"Co to znamená? I kdyţ mi říkal něco jiného, mně se zlíbilo udělat to takhle. Jestli se ti to líbí, dobře, jestli se ti to nelíbí, nejez."

Melisso se podivil odpovědi paní a velmi ji pokáral. Josef však na její slova odvětil:

"Paní, jsi pořád stejná, ale věř mi, ţe tvé chování změním."

Poté se obrátil k Melissovi a pravil:

"Příteli, brzy se přesvědčíme, jako radu mi dal Šalamoun. Prosím tě však, aby ti nebylo zatěţko zhlédnout, jak nyní své paní zahraji. Nepleť se do toho a vzpomeň si jen na odpověď, kterou nám dal mezkař, kdyţ nám bylo líto jeho muly."

Melisso na to odpověděl:

"Jsem v tvém domě a nerad bych přišel o tvou přízeň."

Josef si poté našel pěkný klacek z mladého dubu, odešel do světnice, kam paní ze vzteku a s bručením odešla od stolu, popadl ji za vrkoče, mrštil jí o zem a zuřivě ji začal tlouci tímto klackem.

Paní se jala nejprve křičet, pak vyhroţovat, ale vidouc, ţe Josef pořád ještě v bití neustává, prosila ho proboha o milost, aby ji nezabíjel - neboť byla uţ celá rozmlácená -, a krom toho mu slibovala, ţe vyhoví vţdy všemu, co si bude přát.

Josef se však na to neohlíţel a bil je dále, ba tloukl ji ještě s větší zuřivostí neţ předtím, tu přes boky, tu z obou stran, tu přes ramena a tak dlouho ji vyplácel, dokud se neunavil. Krátce a dobře, ani jedna kost nezŧstala na paní zdravá a ani kousíček jejích zad nebyl nepotlučený.

Kdyţ tohle udělal, přišel k Melissovi a řekl mu:

"Zítra uvidíme, jaký výsledek bude mít rada, abych šel na Husí most."

Kdyţ se trochu oddychl, umyl si ruce, povečeřel s Melissem, a kdyţ nadešel čas ke spánku, odešel s Melissem na lŧţko.

Zlá paní se zvedla z podlahy jen s velkou námahou, načeţ se rovnou vrhla na lŧţko a zde odpočívala, jak nejlépe mohla, aţ do příštího rána. Nazítří pak hned za rozbřesku vstala a vzkázala Josefovi, co si přeje mít přichystáno k obědu.

Josef s Melissem se tomu usmál, dal rozkaz, a kdyţ nadešla hodina oběda a oni oba dva se vrátili domŧ, shledali, ţe vše bylo vykonáno přesně podle rozkazu. Pochválili proto onu radu, které předtím nerozuměli.

Zanedlouho nato se zas Melisso rozloučil s Josefem, a kdyţ se vrátil domŧ, pověděl jakémusi moudrému člověku, jakou mu dal Šalamoun radu.

Tu mu onen moudrý člověk pravil:

"Nikdo ti nemohl dát lepší a pravdivější radu. Sám dobře víš, ţe nikoho nemiluješ a ţe ony pocty a sluţby, které někomu prokazuješ, prokazuješ nikoli z lásky, ale z okázalosti. Miluj tedy, jak ti radil Šalamoun, a budeš milován."

Tak tedy byla potrestána svéhlavá ţena a milující mladík byl pak milován.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Velebníček Gianni se na naléhání kmotra Pietra pokusí začarovat jeho ţenu v kobylu; kdyţ

dojde k přidělávání ohonu, kmotr Pietro řekne, ţe ohon nechce, a tím celé kouzlo pokazí.

Na povídku, kterou vyprávěla královna, paní trochu reptaly a mladíci se jí smáli; a kdyţ

nastalo ticho, Dioneo začal vyprávět.

Uprostřed mnoha bílých holubic se jeví, líbezné paní, černý havran daleko krásnější neţ

bělostná labuť a méně moudrý člověk uprostřed moudrých lidí pak často nejenom zvýší lesk a pŧvab jejich zralého ducha, ale přispívá i k zábavě a obveselení.

A protoţe vy jste všechny arcirozváţné a umírněné a já jsem - jak si připadám - spíše potřeštěný neţ ne, dávám tímto svým nedostatkem vaší ctnosti tím většího lesku, a musím vám proto být milejší, neţ kdybych vaši ctnost dokázal zastiňovat; z toho také plyne, ţe já musím mít daleko větší volnost k tomu, abych se vám mohl ukázat, jaký jsem, a ţe vy musíte přijímat mé vyprávění trpělivěji, neţ by toho bylo třeba, kdybych byl moudřejší.

Povím vám tedy jeden nepříliš dlouhý příběh, z něhoţ pochopíte, jak pečlivě je třeba dodrţovat pokyny dané lidmi konajícími něco pomocí kouzel a jak mŧţe sebemenší prohřešek proti těmto pokynŧm porušit vše, čeho čarodějník uţ dosáhl.

Před nějakým rokem ţil v Barlettě kněz, jenţ slul velebný pán Gianni di Bardo, a ten, aby uhájil ţivobytí - protoţe fara byla chudá -, začal s kobylou vozit odtud a odjinud rŧzné druhy zboţí na trhy do Puglie a zde je prodával a kupoval. A co tak jezdil, spřátelil se úzce s jedním člověkem, jemuţ bylo jméno Pietro z Tresanti a který provozoval totéţ řemeslo s jedním svým oslem, a velebný pán mu - na znamení náklonnosti a přátelství - a jak uţ je v Puglii zvykem - neříkal jinak neţ kmotře Petře.

Zavedl jej na svou faru, vţdy, kdyţ Pietro přijel do Barletty, a tady ho nechal noclehem a uctil ho pokaţdé, jak mohl.

Kmotr Pietro zase vodil k sobě velebného pána, kdykoli se objevil v Tresanti, a tady ho za pocty, jichţ se mu dostalo v Barlettě, uctíval, jak mohl, ačkoli byl převelice chudý a měl v Tresanti malý domek, jenţ sotva stačil jemu, jeho mladé a hezké manţelce a jeho oslu. Co se však týče noclehu, měl kmotr Pietro pouze jedno malé lŧţko, na němţ spával se svou hezkou manţelkou, a nemohl poctít

velebného pána, jak by byl chtěl; a tu si tedy velebný pán musel lehnout vţdy na trochu slámy v malé stáji, vedle své kobyly a vedle Pietrova osla.

Paní věděla, jakou poctu prokazuje kněz jejímu manţelovi v Barlettě, a kdyţ kněz přijel, chtěla jít častokrát spát ke své sousedce, která se jmenovala Zita Carapresa di Giudice Leo, aby kněz mohl spát v lŧţku s manţelem; častokráte to také knězi řekla, ale ten to nechtěl připustit a jednou jí řekl:

"Kmotro Gemmato, nedělejte si se mnou starosti; mně je tam dobře, protoţe kdyţ se mi zlíbí, udělám si z kobyly pěkné děvče, pobudu s ní, a kdyţ chci, udělám z ní zase kobylu. Proto od ní nepŧjdu."

Mladá paní se tomu podivila, ale uvěřila tomu a pověděla o tom i manţelovi s podotknutím:

"Kdyţ jste takoví přátelé, jak říkáš, proč se nenaučíš tomu kouzlu, abys mohl ze mne udělat kobylu? To bys pak mohl jezdit s oslem a s kobylou a vydělávali bychom dvojnásobně. Nu a aţ bychom se vrátili domŧ, mohl by sis ze mne udělat ţenu, jak jsem."

Kmotr Pietro nejídal právě mnoho vtipné kaše, uvěřil tomu a souhlasil s manţelčinou radou. I jal se, jak dovedl nejlépe prosit velebníčka, aby ho té věci naučil.

Velebníček Gianni vynaloţil velké úsilí, aby ho vyvedl z této pošetilosti, a kdyţ se mu to nepovedlo, pravil:

"Nuţe, kdyţ si to tedy přejete, aţ zítra jako obvykle před rozedněním vstaneme, ukáţu vám, jak se to dělá. ale jak sám uvidíš, nejtěţší na celé věci je přilepení ohonu."

Kmotr Pietro a kmotra Gemmata sotva mohli dospat - tak touţebně čekali na onu událost -, a sotva bylo před rozedněním, vstali a zavolali velebného pána Gianniho. Ten tedy vstal, v košili přišel do světnice kmotra Pietra a řekl:

"Neznám na světě člověka, kvŧli němuţ bych tohle udělal, ale pro vás to udělám, kdyţ tomu chcete. Musíte však dělat opravdu všechno, co vám řeknu, chcete-li, aby se to stalo skutkem."

Manţelé pravili, ţe budou dělat, co jim řekne, načeţ velebný pán vzal jedno světlo, dal ho do ruky kmotru Pietrovi a řekl mu:

"Dívej se dobře, jak to budu dělat, a dobře si pamatuj, co budu říkat; jestli však chceš, aby to dobře dopadlo, střeţ se promluvit jediné slŧvko, ať vidíš či slyšíš cokoli. To by vše pokazilo.

A pros Boha, aby ohon dobře drţel."

Kmotr Pietro vzal světlo a slíbil, ţe vše dobře vykoná. Nato velebný pán Gianni kázal, aby se kmotra Gemmata svlékla do naha,

postavila se na všechny čtyři a stála po zpŧsobu kobyl; rovněţ poručil, aby ani nehlesla, ať se děje cokoli, a dotýkaje se rukama její tváře a hlavy, jal se hovořit:

"Toto budiţ hezká kobylí hlava." Pak se dotkl vlasŧ a řekl: "Toto budiţ hezká koňská hříva."

Pak se dotkl jejích paţí a řekl: "A toto buďteţ pěkné kobylí nohy a kopyta." Pak se dotkl jejích ňader, jeţ shledal pevnými a oblými, a zatímco se probral a zdvihl ten, jenţ nebyl volán

- pravil: "A toto budiţ krásná kobylí hruď." Takto si počínal, kdyţ se dotkl zad, břicha, zadku, stehen a nohou.

Kdyţ uţ pak nakonec nezbývalo nic neţ přidělat ohon, zdvihl košili, vzal kolík, jímţ se sázejí lidé, vloţil jej do brázdy k tomu stvořené a pravil:

"A toto budiţ krásný kobylí ohon."

Kdyţ spatřil tuto poslední věc kmotr Petr, sledující vše pozorně, nikterak mu to nebylo po chuti a pravil:

"Ach velebný pane, já ohon nechci, já ohon nechci!"

Vlhkost, která je nutná kořenŧm, aby rostly a drţely, se jiţ dostavila, kdyţ velebný pán vytáhl kolík a pravil:

"Běda, kmotře Pietro, co jsi udělal? Copak jsem ti neříkal, abys při tom, co uvidíš, ani nehlesl? Kobyla uţ byla málem hotová, ale ty jsi povídáním všechno zkazil a dneska uţ

nemáme moţnost, abychom mohli začít znovu."

Kmotr Pietro řekl:

"To je dobře, já jsem tenhle ohon nechtěl. Proč jste neřekl mně: Přidělej ho ty? A taky jste ho přidělával příliš nízko."

Velebný pán mu na to řekl:

"Protoţe bys jej byl napoprvé nedovedl přilepit tak jako já."

Mladá choť, kdyţ slyšela tato slova, vstala a pravila váţně svému choti:

"Ty jsi přece hlupák! Teď jsi mně i sobě všechno zkazil! Copak jsi někdy viděl nějakou kobylu bez ohonu? Boţe, stŧj při mně, ty jsi chuďas, ale kéţ by Pánbŧh dal, abys byl ještě chudší!"

Jeţto uţ nebylo ţádné moţnosti, jak udělat kobylu, protoţe kmotr Pietro promluvil, mladá paní se zkormoucená a trudomyslná oblékla a kmotr Pietro se svým jediným oslem, jako dřív, se přichystal k vykonávání svého starého řemesla; spolu s velebným pánem se vydal na trh do Bitonta a uţ nikdy o takovouto sluţbu nepoţádal.

Kaţdý si mŧţe domyslit, jak se všichni zasmáli tomuto příběhu, jemuţ paní rozuměly víc, neţ

Dioneo chtěl. Protoţe však bylo uţ vyprávění příběhŧ u konce a slunce uţ tolik nehřálo, viděla královna,

ţe nadešel konec i jejímu vladaření; povstala tedy, sňala korunu, posadila ji na hlavu Pamfilovi, jemuţ jedinému se dosud nedostalo této pocty, a s úsměvem pravila:

"Pane mŧj, zbyl na tebe velký úkol, neboť kvŧli mně a kvŧli ostatním, kteří přede mnou zaujímali místo, jeţ zaujímáš nyní ty, zŧstal jsi poslední; nechť ti Bŧh pomáhá, jako pomáhal mně, při tvém království."

Pamfilo vesele přijal poctu a odvětil:

"Vaší zásluhou a zásluhou ostatních mých poddaných stane se, ţe i já nakonec budu chválen, jako byli chváleni ostatní."

Poté podle zvykŧ svých předchŧdcŧ zařídil se správcem vše, co bylo potřeba, obrátil se k čekajícím paním a pravil:

"Láskyplné paní, ohleduplnost naší předchozí královny Emilie dopřála vašim silám oddechu a ponechala vám na vŧli vyprávět, co se vám nejvíce líbilo. A protoţe jste si uţ odpočaly, soudím, ţe bude dobře vrátit se k obvyklému pravidlu, a přikazuji vám proto, aby si kaţdá z vás do zítřka promyslela příběh na takovýto námět: bude se vyprávět o lidech, kteří vykonali něco šlechetně nebo skvěle ve věcech lásky či jiných. Vyprávění a konání těchto věcí nepochybně vaše mysli, uţ tak dobru nakloněné, rozplamení k velkodušným činŧm; náš ţivot, jenţ ve smrtelném těle mŧţe být jen krátký, získá tím jen chvalnou pověst, po čemţ má kaţdý, kdo neslouţí jen tělu po zpŧsobu zvířat, nejenom touţit, nýbrţ i usilovně se o takový ţivot snaţit a ţít jej."

Námět se veselé společnosti zalíbil a všichni s dovolením nového krále vstali a pustili se do nových zábav, kaţdý podle toho, co ho nejvíce lákalo; tak se veselili aţ do hodiny večeře.

Poté slavnostně zasedli ke stolu, a kdyţ byli bedlivě a řádně obslouţeni, zvedli se po večeři jako obvykle k tancŧm a zazpívali snad na tisíc písní, vynikajících spíše ţertovnými slovy neţ

mistrným zpěvem.

Nato přikázal král, aby Neifile zazpívala sama nějakou píseň, a ta bez okolkŧ a líbezně zapěla jasným a veselým hlasem:

Nadešlo zase jaro a já pěji -

dík něţné lásce - v sladkém zamyšlení.

Jsem mladičká a je mi veseleji.

Shýbám se ku trávníku zelenému,

ke květŧm bílým, ţlutým, rudě ţhoucím,

k liliím, k rŧţím na trní se pnoucím,

a hledám, zdali podobny jsou jemu,

jemuţ já patřím - mému milenému,

který mne zajal k mému potěšení,

a já jeho jen být si vroucně přeji.

A naleznu-li podle zdání mého -

květ rovný jemu, kdyţ se porozhlédnu,

ten utrhnu, s ním mluvím, k rtŧm jej zvednu

a potom do srdce ho pozvu svého,

kde mu chci říci mnoho touţebného.

Pak k ostatním jej vloţím bez prodlení

a plavé vlasy mé jej ovíjejí.

Na onen kvítek pouhé pohlédnutí

mi vybavuje jeho a s tím blaho.

Je mi, jak před sebou bych viděla ho,

coţ vyvolává ve mně něhy vzdutí.

Jen vzdechy svědčí, do čeho mne nutí

ta jeho vŧně, neboť slovo není,

jeţ mohlo by to říci výrazněji.

Nevzdychám ale z hlubin duše s tíţí

tak jaké jiné ţeny. Proudí ze mne

jen vzdechy horoucí a jemné,

jeţ letí k tomu, k němuţ zrak mŧj vzhlíţí,

a ten, jak uslyší je, hned se ke mně blíţí

a radost nese mi v tom okamţení,

kdy uţ chci říc: Přijď, tonu v beznaději.

Král i všechny paní velmi chválili píseň, kterou zapěla Neifile. Jeţto však noc jiţ tuze pokročila, přikázal král, aby si šel kaţdý odpočinout aţ do rána.

KONČÍ SE DEVÁTÝ DEN

POČÍNÁ SE DESÁTÝ A POSLEDNÍ DEN, BĚHEM NĚHOŢ SE POD VLADAŘENÍM

PAMFILA VYPRAVUJE O LIDECH, KTEŘÍ VYKONALI NĚCO ŠLECHETNĚ NEBO

SKVĚLE VE VĚCECH LÁSKY ČI JINÝCH

Na západě bylo ještě rŧţových mráčkŧ, ale mráčky na východě měly uţ okraje zlaté, jak na ně dopadaly sluneční paprsky, zářící stále z větší blízkosti. V té chvíli vstal Pamfilo, dal svolat své přátele, a kdyţ všichni přišli, porokoval s nimi, kam by se měli vydat za zábavou, a pak volným krokem první vykročil, provázen Filomenou a Fiammettou; za nimi kráčeli ostatní a cestou hovořili o všelijakých věcech týkajících se jejich dalšího ţivota. Procházeli se při této zábavě dlouho, a kdyţ se prošli, vrátili se do paláce, protoţe slunce začalo uţ příliš pálit; u jasné fontány si opláchli sklenky - kdo chtěl, ten se napil - a potom se v příjemných stínech zahrady procházeli a bavili aţ do hodiny jídla.

Kdyţ jako obvykle pojedli a prospali se, sešli se tam, kde si přál král, a ten pak přikázal, aby první začala vyprávět Neifile. A Neifile zvesela začala.

PŘÍBĚH PRVNÍ

Jeden rytíř slouţí španělskému králi, a protoţe se mu zdá, ţe byl za to špatně odměněn, dokáţe mu král na základě bezpečné zkoušky, ţe to není vinou jeho, ale vinou osudu, jenţ

není rytíři přízniv, a potom rytíře skvěle obdaruje.

Musím to povaţovat za převelikou přízeň, ctné paní, kdyţ mi náš král dal přednost při takové věci, jako je vyprávění o šlechetnosti;

jako je slunce ozdobou a okrasou celé oblohy, tak šlechetnost dodává kaţdé jiné ctnosti jas a třpyt. Povím vám o ní tedy jeden drobný příběh, protoţe je po mém soudu veselý a protoţe nebude bez uţitku připamatovati si jej.

Vězte tedy, ţe mezi chrabrými rytíři, co jich odedávna bylo v našem městě, ţil i jeden - a snad nejlepší -, jenţ se jmenoval Ruggieri. Byl i bohatý, i velkodušný, ale kdyţ uváţil, jak se ţije v Toskánsku a jaké jsou tu mravy, seznal, ţe by tu nemohl - anebo jen velmi málo - projevit svou chrabrost, a rozhodl se proto, ţe stráví nějaký čas u dvora Alfonse, krále španělského, o němţ v těch dobách šla pověst, ţe svou chrabrostí předčí kaţdého jiného pána. Odebral se tedy slavně se svými zbraněmi, koňmi a druţinou do Španěl a král ho tu přelaskavě přijal.

Messer Ruggieri tedy meškal ve Španělsku, vedl skvělý ţivot, dokázal v bojích pozoruhodné věci a dosti brzy dosáhl toho, ţe byl uznáván za chrabrého.

Kdyţ byl jiţ hezký čas u krále a pozoroval přitom jeho zpŧsoby, zdálo se mu, ţe král tu a tam daroval někomu hrad či město či baronství dosti málo obezřetně, protoţe je udílel těm, kteří si to nezaslouţili, a protoţe on sám, jenţ měl o sobě vysoké mínění, nic nedostal - i usoudil, ţe se tím tuze zlehčuje jeho pověst, a rozhodl se z té příčiny, ţe odejde, a poţádal také krále o propuštění.

Král mu dovolil odejít a daroval mu nejkrásnější a nejlepší mulu, na které kdy kdo jezdil, jeţ

byla messeru Ruggierimu vítaná vzhledem k dlouhé cestě, kterou měl před sebou.

Hned nato však král pověřil jednoho svého spolehlivého sluhu, aby nějakým zpŧsobem, který uzná za nejlepší, docílil toho, ţe bude messera Ruggieriho doprovázet - ovšem tak, aby rytíř nepoznal, ţe sluha je vyslán králem, a aby sledoval vše, co rytíř řekne, a to tak, aby to mohl potom opakovat, a pozítří aby Ruggierimu řekl, ţe se má vrátit ke králi.

Sluha dával pozor, a jakmile messer Ruggieri vyjel z města, velmi obratně se k němu připojil a řekl mu, ţe jede rovněţ směrem na Itálii.

Messer Ruggieri tedy jel na mule, kterou dostal od krále, povídal si se sluhou o tom a o onom, a kdyţ se blíţila devátá hodina, řekl:

"Myslím, ţe bude dobře, kdyţ necháme zvířata vymočit."

I zavedli je do stáje a všechna zvířata kromě muly se tu vymočila.

Pak pokračovali v cestě, podkoní pořád dával pozor, co rytíř říká, a tak dojeli k jedné řece, kde se při napájení zvířat mula vymočila do vody.

Kdyţ to spatřil messer Ruggieri, řekl:

"Aby ti Pánbŧh přitíţil, ty potvoro, jsi zrovna taková jako pán, který mi tě dal."

Podkoní po celý den, co s rytířem jel, neslyšel o králi nic jiného neţ samou chválu. Kdyţ však zaslechl rytířova slova, vyřídil mu hned nazítří ráno, kdyţ sedli na koně a chtěli jet do Toskánska, co mu král vzkazuje, pročeţ messer Ruggieri se hned vydal na zpáteční cestu.

Král nejdříve vyslechl, co rytíř řekl o mule, pak si dal messera Ruggieriho zavolat, vesele ho přijal a otázal se ho, proč ho přirovnával k mule, či proč přirovnával mulu k němu.

Ruggieri mu otevřeně pravil:

"Protoţe se jí, pane mŧj, podobáte. Dáváte tam, kde nemáte, a kde máte, nedáváte - zrovna tak jako ta mula, jeţ močila, kde neměla."

Tu pravil král:

"To, ţe jsem vás, messere Ruggieri, neobdaroval jako jiné, kteří ve srovnání s vámi neznamenají nic, nestalo se proto, ţe bych ve vás byl neviděl převelice chrabrého rytíře, jenţ

si zaslouţí velikého daru. Vinu na tom nese váš osud, ten byl proti tomu a ne já, a hned vám zjevně dokáţi, ţe mluvím pravdu."

Messer Ruggieri mu odvětil:

"Pane mŧj, mne nemrzí, ţe jsem od vás nedostal ţádný dar, protoţe jsem si nepřál, abych zbohatl; mne mrazí, ţe se mi od vás nedostalo dŧkazu, jenţ by dosvědčoval mou cenu. Vaši omluvu však povaţuji za správnou a čestnou a jsem ochoten zhlédnout, co vám bude libo, ač vám věřím i bez dŧkazŧ."

Král ho však odvedl do veliké síně, kde byly podle jeho předchozího rozkazu postaveny dvě veliké zavřené pokladny, a v přítomnosti mnoha lidí mu řekl:

"Messere Ruggieri, v jedné z těchto pokladen je moje koruna, královské ţezlo a jablko a mnoho mých krásných opaskŧ, spon, prstenŧ a jiných vzácných klenotŧ, jeţ mi patří. Druhá je plná hlíny. Vezměte si tedy jednu z nich; ta, kterou si vyberete, bude vaše a pak budete moci posoudit, kdo byl vŧči vaší statečnosti nevděčný, zda já, nebo váš osud."

Kdyţ messer Ruggieri viděl, ţe si to král přeje, vybral si jednu pokladnu. Tu pak na rozkaz králŧv otevřeli a shledalo se, ţe je to ta, jeţ byla plná hlíny.

Tu se král usmál a pravil:

"Zde se mŧţete, messere Ruggieri, dobře přesvědčit, ţe je pravda, co jsem vám řekl o osudu. Vaše chrabrost však zasluhuje, abych se postavil proti jeho silám.

Vím, ţe nemáte v úmyslu stát se Španělem, a proto vám nehodlám dát ani hrad, ani město, ale onu pokladnu, o niţ vás osud připravil, a jemu navzdory si přeji, aby byla vaše, abyste si ji mohl donést do vašich končin a právem se chlubit mezi svými krajany mými dary, jeţ jsou dŧkazem vaší statečnosti."

Messer Ruggieri přijal pokladnu, vzdal králi díky, jakých vyţadoval onen dar, a radostně se vrátil do Toskánska.

PŘÍBĚH DRUHÝ

Ghino di Tacco zajme opata z Cluny, vyléčí ho z nemoci ţaludku a pak ho propustí. Opat se pak vrátí do Říma, smíří ho s papeţem Bonifácem a učiní z něho představeného špitálu.

Všichni ještě chválili krále Alfonse, jak štědře se zachoval vŧči florentskému rytíři, kdyţ tu král, jemuţ se příběh velmi líbil, uloţil Elise, aby pokračovala, a ta hbitě začala vyprávět: Zajisté nelze říci, jemnocitné paní, ţe to nebyla věc veliká a hodná chvály, kdyţ onen král byl štědrý a ukázal se štědrým i vŧči tomu, jenţ mu slouţil. Leč co řeknete, aţ budu vypravovat o jednom knězi, jenţ se obdivuhodně šlechetně zachoval k jedné osobě, ačkoli nikdo by ho nebyl mohl hanět, kdyby se byl zachoval nepřátelsky? Neřekli byste určitě nic jiného neţ to, ţe šlechetnost u krále byla ctnost, u duchovního pak zázrak, protoţe duchovní jsou naveskrz lakotnější neţ ţenské a jsou úhlavními nepřáteli jakékoli šlechetnosti. Je přirozené, ţe kaţdý člověk touţí pomstít se za utrpěnou pohanu, ale kněţí se mstí daleko zuřivěji neţ ostatní lidé -

jak býváme svědky -, ačkoli káţí trpělivost a náramně doporučují, aby se pohany odpouštěly.

Tuto věc - totiţ šlechetnost jednoho kněze - mŧţeme seznat z tohoto mého příběhu.

Kdyţ byl Ghino di Tacco vyhnán ze Sieny a stal se nepřítelem hrabat di Santa Fiore, proslul ukrutností a lupičstvím a vyvolal ţét v Radicofani rebelii proti římské církvi. Usadil se tu pak se svými ozbrojenci a olupoval kaţdého, kdo procházel krajem.

Tenkrát byl papeţem v Římě Bonifác VIII. a na jeho dvŧr přišel opat z Cluny, o němţ se mělo za to, ţe je to nejbohatší prelát pod sluncem. A jeţto si tu milý prelát pokazil ţaludek, poradili mu lékaři, aby se vydal do sienských lázní, kde se určitě vyléčí. Proto mu dal papeţ svolení a opat, nestaraje se o pověsti o Ghinovi, vydal se na cestu s velice nádherným nákladem, koňmi, výstroji a čeledí.

Ghino di Tacco zaslechl, ţe se blíţí opat z Cluny, rozestřel své sítě, aby z nich nemohl uniknout ani jeden mladíček, a uzavřel opata se vším jeho sluţebnictvem a věcmi v jedné soutěsce. Kdyţ to učinil, poslal toho nejchytřejšího ze svých lidí s pěkným prŧvodem k opatovi, aby ho po straně velmi laskavě vyzval, ţe se má opat s ním odebrat do Ghinova hradu.

Kdyţ to opat uslyšel, všecek rozlícen odpověděl, ţe ho ani nenapadne, aby to udělal, protoţe nemá u Ghina co dělat, ale ţe chce cestovat dál a ţe by rád věděl, kdo mu stojí v cestě.

Posel mu velmi poníţeně řekl:

"Messere, dostal jste se do končin, kde se nebojíme nikoho kromě boţí moci a kde všechny interdikty a exkomunikace jsou exkomunikovány. Nejlíp proto uděláte, kdyţ Ghinovi vyhovíte."

Zatímco si takhle povídali, zbrojnoši obklíčili celé místo. Opat nahlédl, ţe je se všemi svými lidmi zajat, i vydal se velmi rozezlen s poslem ku hradu a za ním šla celá jeho druţina s veškerým nákladem. Kdyţ opat slezl z koně, byl na příkaz Ghinŧv zcela sám zavřen do velmi

temné a nepohodlné komŧrky, ačkoli všichni ostatní byli podle svých hodností velmi dobře ubytováni na hradě. Veškerý náklad byl dán do bezpečí a nikdo se ničeho ani nedotkl.

Kdyţ se toto stalo, šel Ghino za opatem a řekl mu:

"Ghino, jehoţ jste hostem, vás, messere, prosí, abyste mu ráčil vzkázat, kam se odebíráte a z jaké příčiny."

Opat, protoţe byl moudrý muţ, přestal jednat povýšeně a řekl mu, kam míří a proč.

Kdyţ ho Ghino vyslechl, odešel a usmyslil si, ţe ho uzdraví bez lázní. Postaral se, aby ve světničce byl neustále udrţován velký oheň, a přišel k opatovi aţ příštího rána. Přinesl mu v bělostném ubrousku dva krajíce opečeného chleba a velkou číši bílého vína z Corniglie, jeţ

bylo z opatových zásob, a řekl:

"Messere, kdyţ byl Ghino ještě mladší, studoval lékařství a zde se přiučil, ţe nic není tak dobré na bolesti ţaludku jako léčení, které vám chystá a které začíná věcmi, jeţ vám přináším.

Vezměte si je a posilněte se."

Opat měl větší chuť k jídlu neţ k mluvení, a ačkoli dělal, ţe je roztrpčen, snědl chléb a vypil víno a pak začal přemoudřele rozprávět; na mnoho věcí se vyptával, mnoho věcí radil a obzvláště chtěl vidět Ghina.

Ghino to přeslechl, něco přešel jako věci bezvýznamné, na něco velmi zdvořile odpověděl a pak opata ujistil, ţe ho Ghino navštíví, jakmile bude moci. Po těchto slovech odešel a opět se vrátil aţ příštího dne, kdy zase přinesl tolik vína a opékaného chleba jako předtím; tak vydrţoval opata několik dní, dokud nezpozoroval, ţe snědl suché boby, které úmyslně a nepozorovaně nechal v opatově jizbě.

Zeptal se proto Ghinovým jménem, jak se daří jeho ţaludku, a opat mu na to odpověděl:

"Dařilo by se mi dobře, kdybych nebyl v Ghinových rukou. Kromě toho nemám na nic tak velkou chuť jako na jídlo - tak mě jeho léky uzdravily."

Ghino dal tedy pro opata a jeho druţinu vyzdobit opatovými věcmi pěknou síň, kázal uchystat velkou hostinu, na niţ bylo pozváno mnoho lidí a opatova druţina, a příštího rána, kdyţ přišel za opatem, řekl mu:

"Messere, protoţe se uţ cítíte dobře, je na čase, abyste vyšel z nemocnice." A vzal ho za ruku, uvedl ho do připravené síně, zanechal ho tu se svými lidmi a postaral se, aby hostina dopadla velkolepě.

Opat se pobavil se svými lidmi a pověděl jim také, jaký vedl ţivot, oni však mu řekli, ţe je naopak Ghino hostil obdivuhodně.

Kdyţ nadešla hodina jídla, opat a všichni ostatní byli obslouţeni dobrými jídly a dobrými víny, leč Ghino ani teď ještě nedopřál opatovi, aby ho poznal.

Takto tedy jednal Ghino s opatem po několik dní, poté však dal přinést do jedné síně veškerá jeho zavazadla a na dvŧr, který byl pod ní, přivést všechny jeho koně včetně té nejmizernější herky, odebral se k opatovi a otázal se ho, zda se cítí tak silný, ţe by snesl jízdu na koni. Opat odvětil, ţe má dost sil, ţe má ţaludek dostatečně pozdravený a ţe by mu bylo tuze dobře, kdyby se dostal z Ghinových rukou.

Ghino tedy odvedl opata do síně, kde byla jeho zavazadla a veškerá jeho čeleď, přivedl ho k oknu, odkud mohl spatřit všechny své koně, a pravil:

"Pane opate, vězte, ţe nikoli špatné srdce, ale četní a mocní nepřátelé donutili chudého a z domova vyhnaného šlechtice Ghina di Tacco, jímţ jsem já, aby hájil svŧj ţivot a své šlechtictví jako loupeţník při cestách a jako nepřítel Říma. Protoţe vás však povaţuji za vynikajícího šlechtice, nezamýšlím - kdyţ jsem vám předtím vyléčil ţaludek - jednat s vámi tak, jako bych jednal s jiným, kdyby

se octl v mých rukou, jako jste nyní vy, neboť bych mu odňal z jeho věcí, co by se mi zdálo.

Mám však za to, ţe sám přihlédnete k mým představám a necháte mi tu ze svých věcí takový díl, jaký budete chtít. Všechny vaše věci jsou tu před vámi a z okna mŧţete spatřit veškeré své koně. Vezměte si proto díl nebo vše, jak je vám libo, neboť od této chvíle záleţí jen na vás, zda odejdete, nebo ne."

Opat se podivil, ţe tak šlechetná slova vycházejí z úst lapky, a jeţto se mu velmi zalíbila, rázem opadly jeho hněv a opovrţení, ba proměnily se v laskavost, a opat, změniv se v upřímného Ghinova přítele, kvapil ho obejmout a pravil:

"Přísámbohu, snášel bych ještě větší příkon neţli toho, jeţ jsi na mně do této chvíle spáchal -

jak jsem měl za to -, kdybych věděl, ţe si získám přátelství takového muţe, za jakého tě teď povaţuji. Buď proklet osud, který tě ţene k takovému řemeslu, hodnému zatracení."

Poté si vybral ze svých četných věcí ty nejpotřebnější a v co nejmenším počtu, a podobně učinil i s koňmi; všechny ostatní tu zanechal a vrátil se do Říma.

Papeţ věděl, ţe opat upadl do zajetí, a byť mu to velmi tíţilo mysl, nezdrţel se, kdyţ ho spatřil, aby se ho nezeptal, jak mu lázně prospěly.

Opat mu s úsměvem odvětil:

"Svatý otče, dřív neţ lázně nalezl jsem výtečného lékaře a ten mě znamenitě vyléčil."

Pak mu pověděl jak, a kdyţ se tomu papeţ zasmál, pokračoval ve vyprávění, a nutkán velkodušností, poţádal o jednu milost.

Papeţ v domnění, ţe poţádá o něco jiného, slíbil, ţe splní, oč opat poţádá.

Tu opravil opat:

"Svatý otče, zamýšlím vás poţádat, abyste přijal na milost mého lékaře Ghina di Tacco, neboť určitě vyniká nad všechny čacké muţe, které jsem kdy poznal, a zlo, které páše, povaţuji spíše za hřích osudu neţ za hřích jeho! Dáte-li mu něco, aby mohl ţít podle svého stavu,

změníte tím celý jeho osud a pak nepochybuji, ţe se vám bude zdát za krátký čas takovým, jakým se zdá mně."

Papeţ byl velkodušný a měl rád chrabré lidi, proto kdyţ vyslechl opata, odpověděl, ţe to rád učiní, je-li tomu tak, jak tvrdí opat, a přikázal mu, aby se postaral, aby Ghino k němu bez obav přišel.

Ghino se tedy dostavil na papeţŧv dvŧr s glejtem, jak si to opat přál, a ačkoli tu pobyl jen krátce, papeţ uţ nahlédl, ţe Ghino je statečný. Smířil se s ní tedy, udělil mu velké špitální opatství, čímţ jej povýšil na svého rytíře, a Ghino jím pak zŧstal jako přítel a sluha svaté církve a opata z Cluny, pokud ţil.

PŘÍBĚH TŘETÍ

Mitridanes ţárlí na Natanovu ušlechtilost a jde ho zavraţdit. Jeţto však ho nezná, setká se přímo s ním a Natan ho poučí, jak to má provést. Mitridanes se pak setká s Natanem v háji, který mu Natan označil, a kdyţ ho pozná, zastydí se a stane se Natanovým přítelem.

Všem to připadalo opravdu jako zázrak, kdyţ slyšeli, ţe nějaký duchovní učinil cosi velkolepého. Jeţto pak rozhovor paní ztichl, přikázal král Filostratovi, aby pokračoval ve vyprávění, a ten bez okolkŧ takto začal:

Španělský král byl zajisté štědrý, vznešené paní, a opat z Cluny vykonal snad neslýchaný čin.

Vyslechnete-li však, jak se jeden člověk v obvyklé své šlechetnosti rozhodl věnovat jinému člověku, jenţ po tom dychtil, svou krev i duši a jak by to byl také učinil, kdyby si to byl onen člověk chtěl vzít - bude vám to připadat neméně podivuhodné neţ předchozí příběhy a já vám o tom zamýšlím vyprávět.

Je naprosto jisté - mŧţeme-li věřit vyprávění některých Janovanŧ a jiných muţŧ, kteří v oněch končinách byli -, ţe kdesi v Kataji ţil kdysi muţ urozeného pŧvodu a tak bohatý, ţe se mu bohatstvím nikdo nevyrovnal. Jmenoval se Natan a přebýval poblíţe cesty, po níţ musel cestovat takřka kaţdý, kdo se bral od západu k východu nebo od východu k západu. Jeţto byl muţ velkého ducha, štědrý a tuze touţil po tom, aby proslul svými dobrými skutky, dal si tu od mnoha mistrŧ vystavět v celkem krátkém čase krásný, veliký a bohatý palác, jaký nikdo nikdy neviděl, a co nejlépe jej vybavil vším, čeho je třeba k přijímání a uctění urozených lidí.

Maje pak mnoţství krásného sluţebnictva, vítal tu a hostil s roztomilostí a okázalostí kaţdého, kdykoli přišel či odcházel.

Dodrţoval tento chvalný obyčej tak, ţe ho podle pověsti znal nejen Východ, ale téměř celý Západ, a toto pohostinství ho neunavovalo, ani kdyţ uţ byl v letech. Tu se však stalo, ţe se zvěst o něm donesla i k sluchu jakéhosi mladíka, jenţ slul Mitridanes a ţil v končinách nedaleko odtud. Měl se za člověka neméně bohatého neţ Natan, a jeţto začal ţárlit na jeho pověst a zásluhy, umínil si, ţe tuto pověst zahladí anebo zastíní ještě větší štědrostí. Dal si proto vystavět palác podobný paláci Natanovu a jal se kaţdého, kdo jej míjel, hostit tak, ţe snad nikdo nikoho tak štědře nehostil. A skutečně za krátkou dobu byl všude tuze znám.

Kdyţ však jednou dlel mladík sám a sám na dvoře svého paláce, stalo se, ţe sem vešla nějaká ţena jednou z palácových bran, poţádala ho o almuţnu a obdrţela ji. Kdyţ odešla, vrátila se sem druhou branou, opět dostala almuţnu a tak to postupně udělala dvanáctkrát. Kdyţ se vrátila potřinácté, řekl jí Mitridanes:

"Nějak sis příliš zvykla, dobrá ţeno."

Nicméně však jí dal almuţnu.

Kdyţ stařena uslyšela jeho slova, odvětila:

"Ó jak jsi podivuhodná, štědrosti Natanova! Ačkoli jsem tam v jeho paláci prošla všemi dvaatřiceti branami jako teď tady a pokaţdé jsem poprosila o almuţnu, nikdy mě nepoznal -

jak se zdálo - a vţdy jsem almuţnu dostala. Zde jsem přišla jen třináctkrát a uţ jsem byla poznána a pokárána."

To řkouc odešla a uţ se nevrátila.

Mitridanes pokládal slova o Natanově pověsti za zmenšování svého věhlasu, i rozzuřil se a hněvivě začal křičet:

"Ach běda mně, kdy se vyrovnám štědrosti Natanově ve velkých věcech, ba kdy ji předstihnu, kdyţ se mu ani v maličkostech nemohu rovnat, ačkoli se o to snaţím. Budu se zřejmě zbytečně namáhat do té doby, dokud ho nezahladím z povrchu zemského. A kdyţ ho nechce odstranit stáří, je nutno, abych to bez meškání provedl vlastníma rukama."

Posedlý svým vztekem vstal, aniţ se někomu svěřil se svými úmysly, vyšvihl se s malou druţinou na koně a třetího dne dorazil do míst, kde přebýval Natan. Zde uloţil svým prŧvodcŧm, aby se stavěli, jako by k němu nepatřili a neznali ho, a aby se kaţdý staral sám o sebe, dokud nedostanou od něho jiný rozkaz. Zcela sám pak zastihl k večeru nedaleko krásného paláce Natana, jenţ si vyšel jen tak pro svou zábavu bez nádherného šatu, a neznaje ho otázal se ho, zda mu mŧţe povědět, kde Natan bydlí.

Natan mu vesele odpověděl:

"Milý synu, nikdo v těchto končinách ti to nedovede ukázat líp neţ já, a přeješ-li si, dovedu tě tam."

Mladík odvětil, ţe by mu to bylo velmi milé, ale ţe by byl rád - je-li to moţné -, aby ho Natan ani nespatřil, ani nepoznal.

"I to udělám, přeješ-li si to," řekl mu na to Natan.

Mitridanes tedy sestoupil z koně a v doprovodu Natana, jenţ ho velmi brzy zaujal roztomilým rozhovorem, došel k jeho krásnému paláci.

Tam Natan přikázal jednomu ze svých sluhŧ, aby se ujal mladíkova koně, a nakloniv se k jeho uchu, rozkázal mu, aby ihned vyřídil

všemu sluţebnictvu v domě, ţe nikdo nesmí mladíkovi prozradit, ţe on sám je Natan.

Tak se také stalo.

Kdyţ se pak octli v paláci, uvedl Natan Mitridana do krásné komnaty, kde ho nikdo - krom těch, které vybral k jeho obsluze - nespatřil, a sám dělaje Mitridanovi společníka, štědře ho pohostil.

Ačkoliv Mitridanes choval ke svému společníkovi úctu jako k svému otci, přece jen se ho zeptal, kdo je.

A tu mu Natan odpověděl:

"Jsem nepatrný Natanŧv sluha. Rostl jsem s ním od dětství a s ním jsem zestárnul. Vychoval mě však pouze k této sluţbě, jak vidíš, a proto - i kdyţ si ho všichni ostatní velmi pochvalují, já ho z této příčiny chválit nemohu."

Tato slova skytla Mitridanovi jakousi naději, ţe bude moci snáze a s větší jistotou provést svŧj zvrácený záměr. Kdyţ se ho proto Natan velmi zdvořile zeptal, kdo je a jaká záleţitost ho sem přivedla - přičemţ mu nabídl svou radu i pomoc, pokud bude v jeho silách -, Mitridanes s odpovědí chvíli váhal, ale posléze usoudil, ţe nemá dŧvod nedŧvěřovat mu, a po dlouhém okolkování ho nejen poţádal, aby zachoval jeho tajemství a poskytl mu radu a pomoc, ale úplně mu odhalil, kdo je i proč přišel a co ho k tomu nutká.

Kdyţ Natan uslyšel o Mitridanově ukrutném záměru, zděsil se sice v nitru, ale neváhaje dlouho, odpověděl mu srdnatě a s nehnutou tváří:

"Mitridane, tvŧj otec byl urozený muţ, jemuţ se - jak vidím - nechceš odrodit, neboť se chystáš k odváţnému kousku: být šlechetný ke všem lidem - a proto tě tuze chválím za nenávist, kterou chováš vŧči Natanově ctnosti, neboť kdyby bylo na světě více takové zášti, jako je tvá, stal by se brzy náš prašpatný svět dobrým. Tvŧj záměr, který jsi mi svěřil, zŧstane utajen, tím buď jist, a vynasnaţím se téţ jak uţitečnou radou, tak vydatnou pomocí, abys mohl svŧj záměr provést co nejrychleji. Slyš tedy: Tady odtud vidíš háj, k němuţ není ani pŧl míle, a tam takřka kaţdé ráno chodí Natan úplně sám a hezky dlouho se v něm pro svou potěchu prochází. Nebude pro tebe těţké dopadnout ho tam a naloţit s ním, jak ti bude libo.

Jestliţe ho zavraţdíš a budeš se chtít vrátit domŧ bez překáţek, nesmíš jít cestou, kterou jsi sem přišel, ale tou cestou, jeţ vyúsťuje z levé strany lesa, jak vidíš. I kdyţ se zdá trochu divoká, je blíţ k tvému domovu a bude pro tebe bezpečnější."

Kdyţ Mitridanes obdrţel tyto zprávy a Natan od něho odešel, dal tajně svým prŧvodcŧm meškajícím tu s ním na srozuměnou, kde ho mají nazítří očekávat.

Nazítří ráno nezměnil Natan nic na radě, kterou dal Mitridanovi, či na svém zvyku a za svítání si sám šel k háji pro smrt.

Mitridanes ráno rovněţ vstal, vzal si luk a meč - neboť jiné zbraně neměl -, vsedl na koně, zamířil k háji a uţ z dálky spatřil Natana, jak se zcela sám prochází po háji. Jeţto by ho byl však rád viděl a slyšel ještě předtím, neţ ho přepadne, rozjel se k němu, popadl ho za turban, jejţ měl na hlavě, a vzkřikl:

"Zemřeš, starče!"

Natan mu však odpověděl pouze:

"Budiţ, pak jsem si to zaslouţil."

Kdyţ Mitridanes uslyšel jeho hlas, pohlédl starci do obličeje a v té chvíli poznal, ţe má před sebou toho, jenţ ho laskavě přijal, přátelsky doprovázel a s dŧvěrou mu poradil. Jeho zloba byla proto mţikem tatam a jeho zlost se změnila v hanbu.

Poté odhodil meč, který jiţ tasil, aby Natana zabil, slezl z koně, s pláčem se vrhl Natanovi k nohám a pravil:

"Nejdraţší otče, nyní jasně poznávám vaši velkodušnost, kdyţ vidím, ţe jste mi přišel obětovat svŧj ţivot, po němţ jsem bezdŧvodně prahl, jak jsem vám ve své zaslepenosti odhalil. Bŧh však dbal o mé povinnosti více neţ já sám, a kdyţ to bylo nejvíc potřeba, otevřel oči mého ducha, jeţ mi zastřela bídná zášť. Čím větší byla vaše ochota vyhovět mi, tím více jsem povinen kát se ze svých hříchŧ. Nechť je proto vaše odplata přiměřená mému provinění."

Natan přikázal Mitridanovi, aby vstal, něţně ho objal a políbil, načeţ mu řekl:

"Milý synu, za tvŧj čin, ať uţ jej nazveš špatností nebo jinak, není třeba ţádat ani udělovat odpuštění, neboť ses ho nedopustil ze záští, ale proto, abys byl povaţován za lepšího. Neměj tedy ze mne ţádný strach a buď jist, ţe ţádný člověk pod sluncem tě nemiluje tak jako já, neboť beru ohled na tvou velkodušnost, která se neoddává hromadění peněz, jak to činí lakomci, ale rozdávání nashromáţděných. Nehanbi se téţ, ţes mě chtěl zabít, aby ses stal slavným, a nedomnívej se také, ţe se tomu divím. Slavní císařové a velcí králové nerozšiřovali svá království a tím svou slávu téměř ničím jiným neţ tím, ţe vraţdili - a nezabili snad jen jednoho člověka, jako jsi to chtěl udělat ty, ale zavraţdili nesčíslná mnoţství lidí, vypálili kraje a rozvrátili města. Jestliţe jsi tedy chtěl zabít jen mne, abys sobě získal proslulost, neudělal jsi nic podivuhodného ani nic nového, nýbrţ něco docela obvyklého."

Mitridanes v duchu neomlouval své zvrácené choutky, ale chválit to, co nalezl Natan na omluvu, a při tomto rozhovoru přišel na myšlenku,

aby se ho otázal, jak se mohl odhodlat dát mu radu a naznačit mu i zpŧsob, jak ji provést -

čemuţ se nesmírně diví.

Natan mu řekl:

"Byl bych nerad, Mitridane, aby ses divil mé radě a tomu, k čemu jsem byl ochoten, neboť nikdy nikdo ke mně nezavítal, abych nebyl uspokojil kaţdé jeho přání, a já byl odedávna rozhodnut učinit si sám to, co jsi chtěl učinit, kdyby ke mně někdo přišel a já nebyl s to jeho přání splnit. Tys přišel za mnou, protoţe jsi prahl po mém ţivotě, a já se rozhodl, kdyţ jsem uslyšel, po čem touţíš, ţe ti ten ţivot daruji, abys ode mne neodcházel jako jediný člověk, jemuţ jsem nemohl vyhovět. Proto jsem ti dal podle mého tu nejlepší radu, jak bys mě mohl připravit o ţivot a neztratit přitom ţivot svŧj. Znovu ti tedy říkám a prosím tě, aby sis jej vzal, těší-li tě to, a nabyl tak sebeuspokojení. Nevím, zda bych jej mohl darovat lépe. Je mi jiţ

osmdesát let a strávil jsem je v zábavách a potěšení; sleduji běh přírody a podle ostatních lidí a vŧbec podle všeho vím, ţe mi příroda mŧţe dopřát jiţ jen málo času na tomto světě. Soudím proto, ţe je mnohem lépe darovat jej tak, jako jsem vţdy dával a rozdával své poklady, neţ si ho chtít udrţet, aby mi nakonec byl stejně vzat přírodou proti mé vŧli.

Darovat sto let je malý dar, oč tedy menší je dar, dám-li ti šest nebo sedm let, která mi ještě na tomto světě zbývají. Vezmi si proto mŧj ţivot, je-li ti milý. Prosím tě o to - neboť za celou dobu mého ţivota se nenašel nikdo, kdo by po něm zatouţil, a nevím, zda se vŧbec ještě někdo najde, nevezmeš-li si ho ty, jenţ po něm dychtíš. A kdyby se přece jen stalo, ţe by se někdo takový našel, vím, ţe mŧj ţivot bude mít tím menší cenu, čím víc ho budu střeţit. Proto tě prosím, aby sis jej vzal, neţ bude jeho cena ještě menší."

Mitridanes, jenţ se velice styděl, odvětil:

"Něco tak vzácného, jako je váš ţivot, nechť odejme Bŧh, a nikoli já. Neučiním to, i kdyţ

jsem po něm ještě donedávna baţil, a nejenom ţe nechci váš ţivot zkrátit o jeho léta, ale rád bych mu ještě přidal svá vlastní."

Natan mu hbitě odpověděl:

"Jestliţe mi chceš přidat svá léta, nutíš mě přece k tomu, abych jednal vŧči tobě tak, jak jsem ještě vŧči nikomu nejednal, ţe bych si totiţ vzal něco od tebe, ačkoli jsem dosud od nikoho nikdy nic nepřijal."

"Ano," odpověděl na to bez meškání Mitridanes.

"Udělej tedy to, co ti řeknu," pravil Natan. "Jeţto jsi mlád, zŧstaneš zde v mém domě a přijmeš jméno Natan, já pak odejdu do tvého domu a budu se navţdy zvát Mitridanes."

Mitridanes mu na to odpověděl:

"Kdybych uměl jednat tak správně, jako to dovedete a jako jste to dovedl vy, přijal bych bez nevelkého váhání to, co mi nabízíte. Jsem však přesvědčen, ţe by mé činy zmenšovaly pověst Natanovu, a já nechci pod jménem jiného zkazit to, co nemohu dobře dělat pod jménem svým. Nepřijmu to proto."

Ještě dlouho a dlouho spolu takto pŧvabně rozmlouvali a pak teprve se na Natanovo přání vrátili oba do paláce, kde Natan Mitridana několik dní velmi hostil a s veškerým svým dŧvtipem a znalostmi ho posiloval v jeho vznešeném a velikém záměru.

Kdyţ se pak Mitridanes se svou druţinou chtěl vrátit domŧ, Natan ho propustil a dal mu tak znamenitě na srozuměnou, ţe ho nikdo ve štědrosti nemŧţe předčit.

PŘÍBĚH ČTVRTÝ

Messer Gentile de'Carisendi se vracel z Modeny a cestou vysvobodí z hrobky paní, kterou miluje a která tam byla pohřbena, neboť byla pokládána za mrtvou. Paní však přijde k sobě, porodí hošíka a messer Gentile ji vrátí jejímu manţelu Niccolucciovi Caccianimicovi.

Všichni ţasli nad tím, jak mohl někdo chtít prokázat druhému sluţbu svou vlastní krví, a všichni tvrdili, ţe Natan jistě předčil svou velkomyslností krále španělského i opata z Cluny.

Bylo o tom řečeno mnoho věcí z té i z oné strany, ale král posléze pohlédl na Laurettu a dal jí tak najevo, ţe si přeje, aby vyprávěla - pročeţ Lauretta bez meškání začala:

Byly zde - mladé paní - vyprávěny tak skvělé a krásné věci, aţ se mi zdá, ţe na nás, kteří jsme ještě na řadě, nezbývá uţ nic, o čem by se dalo ještě vyprávět. Kaţdé vyprávění bylo obestřeno nesmírnou velkolepostí, a proto nezbývá neţ sáhnout do skutkŧ lásky, jeţ skýtají přehojnou zásobu námětŧ k rozhovoru o čemkoli. Jednak z tohoto dŧvodu, jednak proto, ţe se to tuze hodí pro náš věk, zamýšlím vám tedy vyprávět o jednom velkolepém činu jakéhosi zamilovaného. Mohlo by se vám sice zdát, ţe má chudší děj neţ

ostatní příběhy, ale není tomu tak, uváţíme-li, ţe kvŧli tomu, abychom se zmocnili toho, co milujeme, jsou rozdávány poklady, zapomíná se na nepřátelství, dává se v sázku vlastní ţivot a čest i pověst, jeţ znamená ještě mnohem víc, ţe kvŧli lásce se lidé vrhají do tisícerých nebezpečí.

V Bologni, v nádherném to městě lombardském, ţil kdysi jeden šlechtic, jenţ poţíval velké váţnosti pro svou povahu a urozenost krve. Jmenoval se messer Gentile de'Carisendi a jako mladík se zamiloval do jedné urozené paní, jeţ slula Catalina a byla chotí jakéhosi Niccoluccia Caccianimica. Jeţto se mu však v lásce nedařilo, málem si zoufal, a kdyţ byl jmenován podestou v Modeně, odebral se tam.

Niccoluccio nebyl v té době v Bologni, a paní se proto odebrala na svŧj statek, leţící asi tři míle od města, neboť byla těhotná. Tu se však stalo, ţe paní zachvátila tak prudká mdloba, aţ

v ní pohasly veškeré známky ţivota, a všichni lékaři usoudili, ţe zemřela; nejbliţší příbuzní paní tvrdili, ţe podle jejich řečí není ještě příliš dlouho těhotná, aby byl plod jiţ vyvinutý, a proto se nikdo dál o paní nestaral a po velkém hořekování ji pohřbili tak, jak byla, do hrobky nedaleko kostela.

Jeden z jeho přátel oznámil tuto zvěst vzápětí téţ messeru Gentilovi a ten se nad tou zprávou velmi zarmoutil, ačkoli právě jemu se dostalo nejméně její přízně. Posléze si však řekl:

"Jsi mrtva, Catalino. Dokud jsi byla naţivu, nedopřálas mi jediného pohledu; nyní se však nemŧţeš bránit, a proto ti jistě budu moci uloupit nějaký polibek, třeba jsi mrtva."

To řka vyčkal, uţ nastane noc, aby jeho odjezd byl utajen, s jedním sluhou vsedl na koně a bez zastávky jel aţ tam, kde byla paní pohřbena. Zde otevřel hrobku, obezřele vstoupil dovnitř, poloţil se vedle paní, přitiskl svou tvář k její, a prolévaje slzy, mnohokrát ji políbil.

Chuť muţŧ, a zejména chuť milencŧ - jak často býváme svědky - není však nikdy ukojena a touţí neustále po dalším a po dalším. Tak i messer Gentile, ačkoli se rozhodl, ţe zde uţ déle prodlévat nebude, přece jen si řekl:

"Kdyţ uţ tu jsem, proč bych si nesáhl na její ňadra? Nikdy jsem se jich nedotkl a uţ nikdy se jich nedotknu."

Přemoţen tedy touto touhou poloţil jí ruku na ňadra, a kdyţ ji tam chvíli drţel, zdálo se mu pojednou, ţe cítí její slabě bijící srdce. Zaplašil veškerý strach, jal se pátrat po tom dále a s větší pečlivostí, a tu zjistil, ţe paní skutečně není mrtva, i kdyţ ţivota je v ní jenom namále.

Zdvihl proto paní co nejšetrněji, s pomocí svého

sluhy ji vynesl z hrobky, vzal ji před sebe na koně a tajně ji dopravil do svého domu v Bologni.

Ţil zde se svou matkou, rozšafnou a moudrou paní, jí také vše dopodrobna pověděl a tato ţena posléze ve své soucitnosti za pomoci ţáru ohně a tato ţena posléze ve své soucitnosti za pomoci ţáru ohně a několika koupelí probudila bez hluku onu paní k ţivotu.

Kdyţ se paní probrala, zhluboka vzdychla a pravila:

"Běda, kde jsem se to octla?"

Ona rozšafná paní jí však odpověděla:

"Upokoj se, jsi na dobrém místě."

Paní, která jiţ úplně přišla k sobě, se rozhlíţela kolem sebe, a jeţto nemohla pochopit, kde se to octla, a jeţto viděla před sebou messera Gentileho, vyděšeně prosila jeho matku, aby jí pověděla, jak se sem dostala.

Messer Gentile jí tedy vše náleţitě vypověděl a paní, zkormoucená tím vším, vzdala mu po chvíli co největší díky a pak ho prosila, aby jí pro lásku, kterou k ní vţdy choval, a z ohledu k ní neudělal ve svém domě něco, co by zneuctilo ji i jejího muţe, a aby jí dovolil, sotvaţe se rozední, vrátit se domŧ.

Messer Gentile jí na to odvětil:

"Paní, ať uţ byla má touha v dřívějších dobách jakákoli, nemám v úmyslu nyní ani v budoucnu jednat s vámi zde či jinde neţ jako s drahou sestrou - kdyţ uţ mi Bŧh popřál té milosti, ţe mi vás vrátil ze smrti do ţivota, čehoţ příčina byla láska, kterou jsem k vám kdysi choval. Pomoc, kterou jsem vám této noci poskytl, si však zaslouţí nějakou odměnu, a proto bych byl rád, kdybyste mi neodepřela laskavost, o niţ vás poţádám."

Paní mu vlídně odpověděla, ţe to ráda udělá, bude-li to moci učinit ona sama a jde-li o počestnou věc.

Tu pravil messer Gentile:

"Paní, všichni vaši příbuzní a všichni Bolognané soudí a mají za jistou věc, ţe jste mrtva, takţe vás nikdo doma neočekává - proto od vás ţádám tu milost, abyste laskavě posečkala v tajnosti zde s mou matkou, dokud se nevrátím z Modeny, coţ bude brzy. Ţádám vás o to z té příčiny, ţe mám v úmyslu dát vás v přítomnosti nejznamenitějších občanŧ tohoto města jako vzácný a drahý dar vašemu manţelovi."

Jeţto paní cítila, ţe je šlechtici zavázána, a jeţto jeho prosba byla počestná, rozhodla se, ţe vyhoví tomu, oč ji messer Gentile prosí - i kdyţ by si byla tuze přála potěšit své příbuzné zprávou, ţe ţije -, a dotvrdila mu to slibem na svou víru.

Sotvaţe však domluvila a dala mu svŧj slib, ucítila náhle, ţe nadešla její hodina, a po krátké době za něţné pomoci Gentilovy matky porodila krásného chlapce - coţ radost její i messera Gentileho ještě zvětšilo.

Messer Gentile dal příkazy, aby bylo opatřeno vše, co je třeba, a aby byla paní obsluhována tak, jako by to byla jeho manţelka, a v tajnosti se vrátil do Modeny.

Kdyţ skončila doba jeho úřadu a messer Gentile se mohl vrátit, uspořádal na ten den, kdy měl přijet do Bologne, velikou a krásnou hostinu ve svém domě, na niţ pozval velké mnoţství bolognských šlechticŧ a mezi nimi i Niccoluccia Caccianimica.

Posléze se tedy vrátil domŧ, a kdyţ sestoupil z koně a shledal, ţe paní je ještě krásnější a zdravější, neţ byla předtím, a ţe i hošíkovi se vede dobře, s nesmírnou veselostí posadil své hosty za stŧl a dal je velkolepě obsluhovat přehojnými jídly.

Ještě před hostinou však pověděl paní, co zamýšlí udělat, a umluvil si s ní, jak si paní bude počínat, a proto kdyţ se hostina blíţila ke konci, takto promluvil:

"Vzpomínám si, pánové, jak jsem několikrát slyšel, ţe v Persii se udrţuje jistý zvyk, který je podle mého mínění chvályhodný. Chce-li tam totiţ někdo poctít svého přítele, pozve ho do svého domu a tam mu ukáţe buď manţelku, nebo přítelkyni, nebo dceru či někoho jiného, koho si nejvíc váţí, a prohlásí, ţe kdyby mohl, ukázal by jim ještě raději, neţ ukazuje toto -

své srdce.

Zamýšlím tento zvyk zavést i v Bologni. Byli jste tak laskavi, ţe jste poctili mou hostinu, a já vás chci uctít po perském zvyku, neboť vám ukáţi to nejdraţší, co jsem na světě měl či mám.

Neţ to udělám, prosím vás, abyste mi pověděli, co soudíte o jedné nejasné věci, kterou vám povím. Někdo má ve své domácnosti dobrého a věrného sluţebníka a ten se těţce roznemŧţe.

Nepočká však ani, aţ ochořelý sluha zemře, dá ho vynést doprostřed cesty a více se o něho nestará. Tu přijde cizinec, a jat soucitem k nemocnému, vezme si ho domŧ a s velikou péčí i náklady vrátí mu zdraví. Chtěl bych proto od vás vědět, zda má onen první pán právo mrzet se a naříkat na toho druhého - jestliţe si ho ten druhý ponechal k svým sluţbám a nechce ho na naléhání prvého pána vrátit."

Šlechtici byli zprvu rŧzného názoru, posléze se však domluvili a pověřili Niccoluccia Caccianimica, výtečného a skvělého řečníka, aby odpověděl za všechny.

Niccoluccio Caccianimico pochválil nejprve onen perský obyčej a pak řekl, ţe spolu s ostatními sdílí mínění, ţe onen první pán

nemá na svého sluhu uţ ţádný nárok, neboť ho v tomto případě nejen opustil, ale dokonce vyhodil, a ţe sluha, jeţto poţíval dobrodiní druhého pána, je po právu sluhou toho druhého, neboť tento druhý pán, jenţ si ho ponechal, nedopustil se na prvním pánu ani křivdy, ani našili, ani uráţky.

Všichni ostatní, který byli u hostiny, a byli to muţové znamenití, přisvědčili, ţe souhlasí s tím, co za ně Niccoluccio odpověděl.

Rytíř byl s touto odpovědí spokojen, prohlásil, ţe je téhoţ mínění, a pak pravil:

"Je na čase, abych vás podle slibu poctil."

Zavolal své dva sluhy a poslal je k paní, kterou dal nádherně obléci a vystrojit, aby ráčila přijít a rozveselit šlechtice svou přítomností, Paní vzala do náručí svého překrásného chlapce a doprovázena dvěma sluhy vešla do síně, jak si to šlechtic přál, a usedla vedle jednoho váţeného muţe.

Tu pravil Messer Gentile:

"Pánové, zde je ona věc, která je mi - a doufám, ţe i nadále bude - nejdraţší. Podívejte se na ni a posuďte, zda mám pravdu."

Šlechtici jí vzdávali poctu, velmi ji chválili a přisvědčovali Gentilemu, ţe opravdu stojí za to, aby mu byla drahá. Jak si ji tak všichni prohlíţeli, prohlásili někteří málem, kdo to je - měli však za to, ţe je dávno mrtva.

Nejvíce si ji však prohlíţel Niccoluccio, který tak dychtil dovědět se, kdo je ta ţena, ţe to uţ

nemohl vydrţet, a kdyţ messer Gentile na chvíli odešel, zeptal se jí, zda je z Bologne či odjinud.

Kdyţ paní vyslechla otázku svého manţela, jen s velkou námahou se zdrţela odpovědi a mlčela, aby zachovala smluvený postup. Tu se jí zeptal kdosi jiný, zda je synáček její, někdo další se tázal, zda je manţelkou messera Gentileho či snad jeho příbuznou, ale ani těm neodpověděla.

Kdyţ se messer Gentile vrátil do síně, otázal se ho kdosi z hostŧ:

"Messere, to, co vám patří, je opravdu krásné, zdá se však, ţe je to němé. Je tomu opravdu tak?"

"Pánové," odvětil messer Gentile, "to, ţe aţ dosud nepromluvila, je nemalý dŧkaz její ctnosti."

Tu začal naléhat ten, jenţ se ptal předtím:

"Řekněte nám tedy, kdo to je."

"Rád to udělám," pravil messer Gentile, "jestliţe mi slíbíte, ţe se nikdo nehne z místa, ať řeknu cokoli, dokud nedomluvím."

Všichni mu to slíbili, a jeţto byly stoly jiţ odneseny, messer Gentile usedl paní po boku a pravil:

"Pánové, tato paní je onen spravedlivý a věrný sluha, na něhoţ jsem se vás před chvilkou ptal.

Ona byla málo ceněna svými příbuznými, to ona byla vyhozena doprostřed cesty jako věc špatná a neuţitečná, a já jsem ten, kdo ji pozdvihl. Dík mé starostlivosti a dík mému přičinění ji vyrvaly mé ruce smrti a Bŧh, jenţ milostivě shlédl na mou počestnou náklonnost, mi popřál, aby se to tělo, nahánějící hrŧzu, proměnilo v tělo tak krásné. Abyste tomu však porozuměli ještě lépe, povím vám ve stručnosti, jak se to přihodilo."

Začal tím, jak se do paní zamiloval, a k velkému úţasu naslouchajících vyprávěl dopodrobna o všem, co se aţ dosud přihodilo, načeţ dodal:

"Jestliţe jste tedy vy, a zejména Niccolluccio, nezměnili ještě své mínění, je tato paní právem má a nikdo nemá právo ji ţádat ode mne zpět."

Nikdo na to neodpověděl a všichni čekali, co messer Gentile ještě dodá.

Niccoluccio, všichni ostatní i paní ze soucitu slzeli, ale tu messer Gentile pojednou povstal, vzal malého hošíka do náručí a paní za ruku, a kdyţ došel k Niccolucciovi, pravil:

"Povstaň, kmotře, nevracím ti tvou ţenu, kterou tví i její příbuzní vyhodili. Vracím ti tuto paní jakoţto svou kmotru a s tímto tvým synáčkem, kterého jsi zplodil ty, čímţ jsem jist, a kterého jsem při křtu drţel a pojmenoval Gentile. A prosím tě, aby ji nemiloval o nic méně neţ

předtím, i kdyţ pobývala v mém domě téměř tři měsíce. Při Bohu, který sám mě snad přiměl k tomu, abych se zamiloval do ní jen proto, aby má láska byla příčinou její spásy - jak se to také stalo -, přísahám, ţe neţila s otcem či s matkou či s tebou počestněji, neţ ţila u mé matky v mém domě."

Po těchto slovech se obrátil k paní a pravil:

"Paní, zprošťuji vás slibu, který jste mi dala. Jste volna a mŧţete jít k Niccolucciovi."

Poté vloţil dítě do Niccolucciova náručí a šel si opět sednout.

Niccoluccio dychtivě přijal svou paní a synka a měl tím větší radost, čím menší byla jeho naděje, ţe je kdy spatří; poděkoval šlechtici, jak dovedl nejlépe, a všichni ostatní, kteří ze soucitu slzeli, velmi ho za to chválili. Chválili ho i ti, kteří se o tom doslechli.

Paní byla s úţasnou slávou přijata ve svém domově a Bolongští na ni dlouho hleděli s úţasem, jako by měli před sebou vzkříšenou ţenu; messer Gentile pak ţil od těchto dob jako přítel Niccolucciŧv i jeho příbuzných a paní.

Co na to, vlídné paní, řeknete? I kdyţ onen král daroval své ţezlo a korunu, i kdyţ opat ne na svŧj účel smířil zločince s papeţem a i kdyţ onen stařec nabídl své hrdlo vrahovu noţi, myslíte, ţe se to vyrovná činu messera Gentileho? Ačkoli byl mlád a horoucně miloval, ačkoli měl spravedlivý nárok na to, co bylo nedbalostí jiného pohozeno a co on dík šťastné náhodě pozdvihl, přece jen počestně potlačil v sobě milostný ţár a zcela dobrovolně vrátil to, po čem z celé duše touţíval a čeho by se byl rád zmocnil. Proto myslím, ţe nelze ţádný příběh, který zde byl vyprávěn, přirovnat k tomuto příběhu.

PŘÍBĚH PÁTÝ

Paní Dianora ţádá na messeru Ansaldovi v lednu zahradu tak krásnou, jako je v květnu.

Messer Ansaldo se zaváţe černokněţníkovi a zahradu jí opatří. Manţel dovolí paní Dionaře, aby byla Ansaldovi po vŧli, ale ten, kdyţ se doví o manţelově šlechetnosti, zbaví paní jejího slibu, načeţ čaroděj zbaví Ansalda jeho závazku a nic od něho neţádá.

Kaţdý z veselé společnosti vychvaloval ještě messera Gentileho aţ do nebe, kdyţ tu král přikázal Emilii, aby pokračovala ve vyprávění. Ta směle a téměř dychtivě začala vyprávět: Jemnocitné paní, nikdo nemŧţe po právu říci, ţe messer Gentile nejednal velkodušně, ale kdyby chtěl někdo tvrdit, ţe více uţ nelze chtít, pak by nebylo jistě obtíţné dokázat, ţe je to moţné. O tom se vám chystám vyprávět ve svém příběhu.

Friulský kraj je chladný, ale jsou zde pŧvabné a krásné hory, mnoho řek a jasné bystřiny; zde pak je téţ město zvané Udine, v němţ kdysi ţila krásná a urozená paní jménem Dianora. Byla

ţenou velmi bohatého, příjemného a dobromyslného člověka, jenţ slul Gilberto. Pro svou cenu jistě zasluhovala, aby byla milována velmi ušlechtilým a vysokým šlechticem, jemuţ

bylo jméno Ansaldo Grandense. Byl to muţ tuze váţený a tuze proslulý svými válečnými činy a uhlazeností - ale ačkoli paní Dionaru horoucně miloval a dělal všecko moţné, aby byl rovněţ milován, ba posílal jí co chvíli vzkazy, namáhal se nadarmo.

Šlechticovy vzkazy začaly paní brzy obtěţovat, a kdyţ viděla, ţe ji neustále miluje a posílá jí vzkazy, i kdyţ mu odpírá vše, co od ní ţádá, usmyslila si, ţe se ho zbaví podivnou a podle jejího mínění nesplnitelnou ţádostí. I řekla jednoho dne ţeně, kterou k ní Ansaldo co chvíli posílal:

"Často jsi mi, dobrá ţeno, tvrdila, ţe messer Ansaldo mě nade vše miluje; nabízel mi tvým prostřednictvím i skvostné dary, ale já je nikdy nepřijmu, neboť mě jimi nikdy nedonutí, abych ho milovala či abych mu byla po vŧli. Kdybych však byla jista, ţe mě miluje tak, jak tvrdíš, rozhodně bych se odhodlala Ansalda milovat a učinila bych vše, co ţádá. Přesvědčí-li mě proto tím, oč ho poţádám, podvolím se všem jeho přáním." Tu pravila ta dobrá ţena:

"A co byste si, paní, přála, aby vykonal?"

Paní odvětila:

"Mé přání je takovéto: přeji si mít v měsíci lednu, který se blíţí, zahradu nedaleko tohoto města, v níţ by bylo plno zelené trávy, květŧ a tolik listnatých stromŧ, jako by byl měsíc máj.

Jestli to nedokáţe, ať uţ ke mně neposílá ani tebe, ani nikoho jiného, neboť bude-li mě pak ještě dále dráţdit, budu si stěţovat svému manţelovi a rodičŧm, jimţ jsem aţ dosud vše zatajila, a postarám se, abych měla od něho pokoj."

Kdyţ šlechtic uslyšel, co jeho paní ţádá a nabízí, rozhodl se, ţe se přece jen pokusí, co by se dalo v této věci podniknout, i kdyţ se mu zdálo skoro holou nemoţností provést tuto těţkou věc a i kdyţ věděl, ţe paní to ţádá od něho jenom kvŧli tomu, aby ho zbavila veškeré naděje.

Rozeslal proto do mnoha končin posly, aby pátrali, zda by se tam přece jen nenašel někdo kdo by mu přispěl radou a pomocí - a tak mu padl do rukou člověk, jenţ se nabídl, ţe to dokáţe pomocí svého černokněţnického umění, dostane-li ovšem za to dobrou odměnu. Messer Ansaldo se s ním domluvil, ţe mu dá za to obrovské mnoţství peněz, a radostně očekával, aţ

nadejde určená doba.

Kdyţ se přiblíţila stanovená lhŧta - byly zrovna převeliké mrazy a všude leţelo plno sněhu a ledu -, dosáhl onen dovedný muţ pomocí svého umění jedné noci, po níţ uţ začínal leden, ţe se ráno objevila na překrásné louce nedaleko města zahrada, jakou dosud nikdo nikdy neviděl

- a jak dosvědčují ti, kteří to viděli, rostla tu tráva i stromy i ovoce všeho druhu.

Kdyţ messer Ansaldo spatřil tuto zahradu, byl rozradostněn na nejvyšší míru, dal v zahradě natrhat ty nejlepší plody a květy, jeţ

zde rostly, a tajně je poslal darem své paní; pozval ji téţ současně, aby se přišla podívat na zahradu, o kterou ho ţádala, přesvědčit se na vlastní oči, jak ji miluje, rozpomenout se na slib, který mu dala a přísahou stvrdila, a dodrţet jej, je-li čestná ţena.

Sotvaţe paní spatřila květy a plody a uslyšela od mnoha lidí vyprávět o zázračné zahradě, začala litovat, ţe dala messeru Ansaldovi onen slib. Přes všecku lítost však byla zvědava na

onu novinku, i šla se s mnoha jinými paními z města podívat na onu zahradu, nad níţ uţasla a kterou velmi pochválila. Vrátila se však domŧ zasmušilá aţ do hloubi duše, neboť jí nešlo z mysli to, k čemu se zavázala, ba její hoře bylo takové, ţe se projevovalo i navenek, neboť je paní nemohla v sobě dost dobře utajit, a tak se stalo, ţe si jejího zármutku všiml i její manţel a snaţil se vyzvědět, co je toho příčinou.

Paní se styděla a dlouho mlčela; posléze však byla donucena odhalit mu vše po pořádku.

Gilberto se zprvu velmi zlobil, kdyţ to uslyšel, ale kdyţ pak uváţil, ţe úmysly paniny byly čisté, změnil názor, zaplašil hněv a řekl:

"Dianoro, tak nejedná moudrá a počestná paní, aby naslouchala nějakým takovýmto vzkazŧm anebo aby kladla podmínky, za jakých se vzdá své čistoty. Slova, jeţ se dostanou ušima do srdce, mají větší sílu, neţ si mnozí myslí, a pro milence není nic nemoţného. Nedobře sis tedy počínala, kdyţ jsi nejprve dopřála něčemu sluchu a potom se smlouvala. Jeţto však vím, jak neposkvrněnou máš duši, dovolím ti, co by ti snad nikdo jiný nedovolil, abych tě zbavil onoho závazného slibu; nabádá mě k tomu i strach z onoho čarodějníka, jejţ by mohl messer Ansaldo, kdybys ho vodila za nos, přimět k tomu, aby nám ublíţil. Přeji si proto, abys k němu šla. Mŧţeš-li, vymysli si něco, aby sis zachovala svou počestnost a abys byla svého slibu zproštěna - nepŧjde-li to jinak, dej mu pro tentokrát své tělo, ale nikoli duši."

Paní vyslechla svého manţela s pláčem a odmítla přijmout od něho takovou milost. Gilberto si však přál, aby se tak stalo, i kdyţ se paní tuze zpěčovala.

Na druhý den proto hned na úsvitě se paní - jeţ se ani příliš nenastrojila - vypravila se svými dvěma sluhy a jednou sluţkou do domu messera Ansalda - a ten, kdyţ uslyšel, ţe přišla jeho paní, tuze se tomu podivil, vstal, dal si zavolat čaroděje a řekl mu:

"Byl bych rád, abys viděl, jakého štěstí jsem dosáhl pomocí tvého umění."

Poté vyšel paní v ústrety, a nepoddávaje se nikterak nějakým nezřízeným choutkám, uctivě a počestně ji přivítal, a kdyţ všichni

vešli do překrásné komnaty, kde plál veliký oheň, dal paní přistavit křeslo a pravil:

"Paní, jestli má dlouhá láska, kterou k vám chovám, zasluhuje nějaké odměny, pak vás prosím, aby vám nebylo zatěţko povědět mi, proč jste sem přišla v tuto hodinu a s tímto doprovodem."

Paní stydlivě a se slzami na krajíčku odpověděla:

"Messere, nepřivádí mě sem ani láska, kterou k vám chovám, ani daný slib, ale příkaz mého manţela. Má větší ohled na to, co jste podnikl při své nezřízené lásce, neţ na svou a mou čest, a proto mi přikázal, abych sem šla. Jeţto je to jeho rozkaz, jsem ochotna pro tentokrát vyhovět kaţdému vašemu přání."

Udivený messer Ansaldo poslouchal paní, ţasl stále víc, a jeţto dojetí nad Gilbertovou velkomyslností začalo měnit jeho vášeň v soucit, pravil:

"Paní, je-li tomu tak, jak pravíte, chraň mě Bŧh, abych zničil čest, která má soucit s mou láskou. Proto zde zŧstaňte, pokud vám bude libo, nejinak neţ jako kdybyste byla mou sestrou,

a sotvaţe se vám uráčí, mŧţete volně odejít; za onu rytířskost, kterou projevil váš manţel, musíte mi však prokázat tu milost - uznáte-li to za vhodné -, ţe ho poţádáte, aby mě pro budoucí časy měl za svého bratra a sluhu."

Nikdy se nezaradovala paní tak, jako kdyţ zaslechla tato slova, a proto děla:

"Znala jsem vaše mravy, a nikdy bych byla proto nevěřila, ţe mŧj příchod zpŧsobí něco jiného neţ to, co nyní vidím a za coţ vám budu navţdy zavázána."

Poté se rozloučila a v ctném doprovodu se vrátila k Gilbertovi. Pověděla mu, co se vše zběhlo, a messer Ansaldo ţil od těch dob s messerem Gilbertem v úzkém a věrném přátelství.

Kdyţ čaroděj - jemuţ se messer Ansaldo chystal dát slíbenou odměnu - viděl, jak velkomyslně jedná Gilberto vŧči messeru Ansaldovi a messer Ansaldo vŧči paní, pravil:

"Kdyţ jsem viděl, jak velkoryse jedná Gilberto, pokud jde o čest, a vy, pokud jde o lásku, chraň mne Bŧh, abych já nejednal podobně, pokud jde o mŧj zisk. A jeţto vidím, ţe peníze budou u vás v dobrých rukou, nechť v nich tak zŧstanou."

Rytíř se ostýchal přijmout ty peníze a přemlouval čaroděje, aby si vzal buď všechny, anebo aspoň část. Marně se však namáhal. Kdyţ třetího dne černokněţník odčaroval svou zahradu a projevil přání odejít, dal mu sbohem a zapudil ze srdce smyslnou lásku k paní, k níţ od té doby choval pouze počestnou náklonnost.

Co na to říci, milované paní? Máme vynášet spíše onu skoro mrtvou paní a lásku, která jiţ v mizivé naději skoro ochladla, anebo tuto velkorysost messera Ansalda, jenţ miloval tak horoucně jako nikdy předtím a roznícen tou největší nadějí drţel ve svých rukou kořist, kterou tak dlouho pronásledoval? Zdá se mi, ţe by bylo zcela bláhové přirovnat onu velkorysost z minulého příběhu k této.

PŘÍBĚH ŠESTÝ

Král Karel Vítězný se na stará kolena zamiluje do jedné dívky; zastydí se však za svou pošetilost a skvěle provdá jak tuto dívku, tak i její sestru.

Trvalo by příliš dlouho, kdyby někdo chtěl vypovídat všechny ty rŧznící se názory, jeţ

pronesly paní, posuzující, kdo v záleţitosti paní Dianory projevil větší velkodušnost - zda Gilberto, nebo messer Ansaldo, či onen čaroděj. Král také nějakou chvíli proti dlouhé rozmluvě nic nenamítal, ale posléze přece jen pohlédl na Fiammettu a přikázal, aby přerušila jejich spor svým příběhem. Fiammetta proto bez váhání začala vyprávět.

Byla jsem vţdy toho mínění, skvostné paní, ţe ve společnosti, jako je naše, je nutno vyprávět tak srozumitelně, aby přílišná stručnost vyprávěných věcí nezavdávala podnět k disputacím.

Ty se hodí spíš pro ţáky ve školách neţ pro nás, které sotva stačíme přeslici a vřetenu. Já sama jsem měla v duchu také nějaký sporný příběh, ale nechám jej stranou, kdyţ teď vidím, jak se přete o to, co jiţ bylo vyprávěno, a budu vám raději vyprávět příběh nikoli o člověku nevelikého významu, ale o statečném králi, který se zachoval rytířsky, aniţ přitom poskvrnil svou čest.

Kaţdá z vás jistě mnohokrát slyšela vyprávět o králi Karlu Starém čili Prvním, po jehoţ

velkolepé výpravě a pak vítězství, jeţ dobyl na králi Manfredovi, byli z Florencie vyhnáni ghibellini a vrátili se tam guelfové. Proto také se odtud vystěhoval s celou svou rodinou a veškerým svým jměním jakýsi rytíř zvaný Neri degli Uberti, a jeţto se nechtěl uchýlit pod ochranu nikoho jiného neţ krále Karla, odebral se do Castello a mare di Stabia, aby tu ţil v samotě a v klidu zde

dokonal svŧj ţivot. Asi na dostřel z kuše od ostatních městských domŧ zakoupil si pozemek mezi olivami, ořechy a kaštany, jimiţ ten kraj oplývá, zde si vystavěl pěkný a pohodlný dŧm a vedle něho si zaloţil rozkošnou zahradu, uprostřed níţ si podle našeho zvyku udělal krásný prŧzračný rybníček - jeţto zde byl dostatek pramenité vody - a bez obtíţí jej naplnil mnoha rybami.

A zatímco se nezabýval den co den ničím jiným neţ tím, jak by zkrášlil svou zahradu, přihodilo se jednou v letních vedrech, ţe se král Karel vypravil do Castello a mare, aby si zde trochu odpočal, a kdyţ uslyšel o krásách zahrady messera Neriho, zatouţil ji spatřit. Jeţto zvěděl, ke které straně přísluší, usoudil, ţe s ním musí jednat co nejpřátelštěji, neboť rytíř náleţel k nepřátelské straně, a vzkázal mu, ţe s ním chce příštího večera se svými čtyřmi druhy tajně povečeřet v jeho zahradě.

Messeru Nerimu to bylo velmi milé, i upravil vše velkolepě a zařídil se svým sluţebnictvem vše, co bylo potřeba, a přijal krále ve své zahradě co nejpřátelštěji.

Kdyţ si král prohlédl celou zahradu a dŧm messera Neriho, vše pochválil, umyl si ruce a usedl ke stolu stojícímu u rybníka, přičemţ přikázal hraběti Guidovi di Monforte, jenţ patřil k jeho druţině, aby si sedl vedle něho z jedné strany, a messeru Nerimu, aby si sedl z druhé strany. Zbývající tři, kteří přišli s ním, měli pak podle jeho příkazu obsluhovat u stolu podle pořádku ustanoveného messerem Nerim.

Na stŧl byly přinášeny vybrané pokrmy, vína byla výtečná a vzácná, sled jídel krásný a chvályhodný, nikde nebyl ţádný hluk a nepříjemnosti, takţe král si hostinu velmi chválil.

Co tak vesele pojídal a těšil se z tohoto opuštěného místa, vstoupily do zahrady dvě dívky, obě asi patnáctileté, vlasŧ plavých jako zlaté nitě, jeţ jim v prsténcích padaly na ramena a na nichţ měly věnečky z břečťanu. Jejich tváře se podobaly nejspíše andělŧm, tak byly krásné a pŧvabné, a oděny byly v roucha z nejjemnějšího plátna bílého jako sníh, která byla nad pasem co nejuţší a na zem spadala po zpŧsobu baldachýnu.

Dívka jdoucí napřed si přidrţovala levou rukou na rameni dvě sítě a v pravé ruce měla dlouhou hŧl. Druhá dívka jdoucí za ní nesla na levém rameni pánev, pod paţí otýpku dříví a v ruce trojnoţku, v druhé ruce pak nesla nádobu s olejem a rozţatou louč.

Kdyţ je král zhlédl, podivil se, co to má znamenat, a napjatě očekával, co se bude dít.

Dívky předstoupily před krále, uctivě a stydlivě se mu poklonily, načeţ se odebraly k místŧm, kudy bylo moţno vstoupit do rybníka; zde dívka nesoucí pánev odloţila vše, co nesla, vzala hŧl, kterou měla druhá dívka, a obě dvě vstoupily do rybníka, jehoţ voda jim sahala aţ k ňadrŧm.

Jeden ze sluhŧ messera Neriho ruče rozdělal oheň, postavil pánev na trojnoţku, nalil do ní oleje a jal se čekat, aţ mu dívky začnou házet ryby.

Jedna dívka pak začala šťárat v místech, o nichţ věděla, ţe se tam ukrývají ryby, a druhá čekala s připravenými sítěmi, takţe k velkému pobavení krále, jenţ tomu pozorně přihlíţel, nalovily v krátké době hojnost ryb. Kdyţ jich naházely dost sluhovi, který je skoro ještě ţivé kladl na pánev, začaly vybírat ty nejlepší, a protoţe se v tom vyznaly, házely je na stŧl před krále, před hraběte Guida a před otce. Ryby sebou mrskaly na stole, z čehoţ měl král neobyčejnou zábavu; s pŧvabem je házel dívkám zase zpět a tak se bavili po nějakou dobu, neţ sluha upekl ty, které měl na pánvi. Messer Neri poté poručil, aby byly předloţeny králi nikoli jako vzácný a druhý chod, ale spíše jako předkrm.

Kdyţ dívky viděly, ţe ryby jsou jiţ upečeny a ţe uţ mohou lov skončit, vystoupily z rybníka a v bílém šatu, jenţ se jim přilepil na tělo a nic z jejich něţných těl neskrýval, posbíraly přinesené věci, a stydlivě kráčejíce kolem krále, vrátily se domŧ.

Král, hrabě i ostatní, obsluhující u stolu, pozorně obhlíţeli tyto dívky a všichni v duchu soudili, ţe jsou krásné, ztepilé, roztomilé a zpŧsobné.

Ze všech nejvíc se však líbily králi. Kdyţ vystupovaly z vody, sledoval kaţdou část jejich těla tak pozorně, ţe by byl ani nepoznal, kdyby ho byl někdo píchal - a jak tak na ně neustále myslil, aniţ věděl, kdo to je a jaké to jsou dívky, pocítil v srdci vzrŧstat horoucí touhu pokochat se s nimi, ba velmi dobře postřehl, ţe by se mohl zamilovat, kdyby si na to nedal pozor.

Všecko na oněch dvou dívkách si bylo tak podobné, ţe král opravdu nevěděl, která z obou se mu více líbí, a kdyţ se uţ chvíli zabýval těmito dívkami ve své mysli, otočil se náhle k messeru Nerimu a otázal se ho, kdo to byl.

Messer Neri mu odvětil:

"Monseigneure, to jsou mé dcery, jeţ se narodily v týţ den. Jedna z nich sluje Krásná Ginevra a druhá Plavá Isotta."

Král jeho dcery tuze pochvaloval a doporučoval mu, aby je provdal, messer Neri však prosil za prominutí, ţe to za daných poměrŧ nemŧţe udělat.

Kdyţ pak jiţ nezbývalo podat k večeři nic neţ ovoce, přišly obě dívky v nádherných brokátových rouchách a v rukou nesly veliké stříbrné mísy rozmanitého ovoce, jeţ skýtala tato roční doba, a předloţily je před krále. Poté poněkud poodstoupily a jaly se zpívat píseň, jejíţ počáteční slova byla:

Kde já dlím, dlí i láska a k vylíčení toho nedostává se mi slov...

Zpívaly s takovou líbezností a s takovým pŧvabem, ţe králi, jenţ je pozoroval a poslouchal s rozkoší, to připadlo, jako by sem sestoupily zpívat kŧry andělské. Kdyţ dozpívaly, poklekly, uctivě pozdravily krále, a ten je laskavě propustil, ačkoli ho mrzelo, ţe odcházejí.

Po večeři král se svou druţinou vsedli na koně, rozloučili se s messerem Nerim a za rozhovorŧ o tom a o onom vrátili se do královského paláce.

Král pečlivě ukrýval svou náklonnost, ale i kdyţ se vyskytla příleţitost sebeváţnější, přece jen nemohl zapomenout na líbeznost a pŧvab Krásné Ginevry, z lásky k níţ miloval i její sestru, jeţ jí byla tak podobná, a tak se zapletl do sítí lásky, ţe nemyslel takřka na nic jiného. Začal proto pěstovat s messerem dŧvěrné přátelství, a předstíraje rŧzné dŧvody, velmi často navštěvoval jeho krásnou zahradu jen proto, aby spatřil Ginevru.

Kdyţ uţ to nemohl dále snášet, a jeţto také neviděl ţádné východisko, napadlo ho, ţe by mohl otci odejmout ne jednu, ale obě dívky, a odhalil svou lásku i svŧj záměr hraběti Guidovi.

Hrabě Guido však byl znamenitý muţ, a proto králi pravil:

"Naplňuje mě, monseigneure, velikým úţasem, co mi tu vyprávíte, a tento úţas je tím větší, ţe znám - po mém soudu - vaše mravy líp neţ kdokoli jiný od vašeho dětství aţ do tohoto dne.

Ani v dobách vaší mladosti, kdy nás láska snáze dostává do svých spárŧ, nepostřehl jsem u vás takovou vášeň, a proto mi to nyní připadá skoro jako zázrak, kdyţ slyším tu zvláštní a podivnou zvěst, ţe jste se v tak pozdním věku zamiloval z lásky. Kdyby se slušelo, abych já vás káral, vím dobře, co bych vám řekl, neboť bych měl na mysli to, čeho jste před nedávném se zbraní v ruce dobyl pro své království mezi obyvatelstvem neznámým, plným podvodŧ a zrad; musel jste tuze strádat a věnovat se váţným záleţitostem, takţe jste si nemohl ani odpočinout - a přesto jste ve svém srdci dopřál místa potměšilé lásce.

Takhle nejedná ani nesmělý mladík, tím spíše ne velkodušný král. A ještě horší je to, ţe jste se odhodlal - jak říkáte - vzít obě

dcery chudému šlechtici, který vás ve svém domě hostil nad svoje moţnosti, a aby vás uctil, ukázal vám své dcery téměř nahé na dŧkaz, jakou má ve vás dŧvěru a jak věří, ţe jste králem, a ne vlkem.

To vám tak rychle vymizelo z paměti, ţe právě ona násilí, jeţ páchal Manfred na paních, vám otevřela cestu do tohoto království? Byla spáchána někdy zrada, jeţ by zasluhovala větší trest, neţ by byla ta, kdybyste odňal čest, naději a útěchu tomu, kdo si vás váţí? Jak by se mu mluvilo o vás, kdybyste se toho dopustil? Vy moţná máte za to, ţe by bylo dostatečnou omluvou, kdybyste řekl: ,Učinil jsem to proto, ţe je ghibellin.' Taková má být spravedlnost králova, aby takto nakládal s tím, kdo se utíká pod jeho rámě, ať uţ je to kdokoli?

Nezapomeňte, králi, ţe vaše vítězství nad Manfredem bylo veliké, ale ţe ještě větší slávu získáme, zvítězíme-li nad sebou samými. Zvítězíte proto nad sebou vy, jenţ máte spravovat jiné, zkroťte tuto choutku a nechtějte touto hanbou zkazit to, co jste tak slavně získal."

Tato řeč vyvolala velkou hořkost v králově nitru a tím více ho zkrušilo, čím ji povaţoval za správnější. Vzdechl proto zhluboka a odvětil:

"Dobře vycvičený válečník, hrabě, zvítězí nad sebesilnějším nepřítelem mnohem snáze a pohodlněji neţ nad vlastní choutkou. I kdyţ je však mŧj zármutek veliký a i kdyţ je k tomu třeba nevýslovné síly, vaše slova mě tak povzbudila, ţe vám musím během několika dní ukázat skutky, ţe dovedu vítězit sám nad sebou právě tak, jako jsem dokázal zvítězit nad jinými."

Za několik dní po této rozmluvě se král vrátil do Neapole, jednak proto, aby neměl příleţitost provést něco nečestného, jednak proto, aby odměnil onoho šlechtice za poctu, kterou mu prokázal. A ačkoli bylo pro něho těţké učinit jiného vlastníkem toho, po čem nesmírně touţil

sám, přece jen se rozhodl, ţe obě dívky provdá, nikoli však jako dcery Neriho, nýbrţ jako dcery své.

Dal k Neriho radosti oběma dívkám velkolepá věna a Krásnou Ginevru provdal za messera Maffea do Plizzi, Plavou Isottu pak za messera Guiglielma della Magna, coţ byli oba šlechetní rytíři a velcí šlechtici.

Kdyţ jim je odevzdal, odebral se s nesmírným hořem do Puglie a neustálou námahou tu hubil svou krutou vášeň tak dlouho, aţ rozbil a zničil pouta lásky a zŧstal pak aţ do své smrti takovýchto choutek prost.

Najdou se moţná lidé, kteří řeknou, ţe to bylo pro krále maličkost provdat obě dvě díky, a já s nimi souhlasím. Prohlásím však,

ţe to bylo mnohem těţší a větší věcí, uváţím-li, ţe to udělal zamilovaný král - ţe provdal tu, kterou miloval, aniţ si vzal a utrhl ze své lásky jediný list, květ či plod. Tak tedy jednal skvělý král: ušlechtilého šlechtice skvěle odměnil, milovanou dívku čestně vyznamenal a sám nad sebou chrabře zvítězil.

PŘÍBĚH SEDMÝ

Král Petr se doví o horoucí lásce, jíţ ho miluje chorá Lisa. Utěšuje ji, a kdyţ ji provdá za mladého šlechtice, políbí ji na čelo a prohlásí se provţdy za jejího rytíře.

Kdyţ Fiammetta dospěla ke konci svého příběhu, paní velmi chválily muţnou velkodušnost krále Karla, i kdyţ se leckteré paní, která byla ghibellinkou, do chvály nechtělo. Tu však začala vyprávět Pampinea, jak jí to přikázal král:

Kaţdý rozváţný člověk, váţené paní, bude hovořit o dobrém králi Karlovi tak, jak o něm hovoříte vy, s výjimkou takového člověka, jenţ mu nebude přát nic dobrého. Vytanul mi však na mysli jeden čin, snad stejně chvályhodný; vykonal jej jeden jeho protivník kvŧli jedné naší mladé Florenťance, a mně se zlíbilo vyprávět vám o něm.

V těch dobách, kdy byli Francouzové vyhnáni ze Sicílie, ţil v Palermu jako lékárník jeden Florenťan. Slul Bernardo Puccini, byl to velmi bohatý muţ a měl se svou paní pouze jedinou dceru, jeţ byla překrásná a skoro na vdávání. Kdyţ se pak pánem ostrova stal král Petr z Aragony a uspořádal jednou se svými šlechtici velkolepou slavnost, při níţ se zúčastnil turnaje po zpŧsobu katalánském, stalo se, ţe ho z okna spatřila závodit Bernardova dcera jménem Lisa, která tu byla s několika jinými paními, a našla v něm takové zalíbení, ţe se do něho po několika pohledech zamilovala, a kdyţ se pak po slavnosti vrátila do otcovskému domu, nemohla myslit na nic jiného neţ na tuto skvělou a vznešenou lásku.

Nejvíc ji však přitom suţovalo pomyšlení, ţe ona sama je nízkého pŧvodu, který jí neskýtá téměř ţádnou naději, ţe věc šťastně dopadne - nicméně se nechtěla lásky ke králi vzdát, i kdyţ se ji neodváţila projevit - ze strachu před ještě větším zármutkem.

Král si této příhody ani nepovšiml, a nestaral se proto o Lisu, čímţ tato dívka - jak se lze domyslit - nesnesitelně trpěla.

Jeţto její láska neustále vzrŧstala a zármutek se druţil k zármutku, stalo se, ţe to uţ krásná dívka nemohla déle snášet, roznemohla se a den ode dne viditelně scházela jako sníh na slunci.

Její otec i matka byli z toho tuze zkormouceni a snaţili se jí pomáhat neustále všemi prostředky i lékaři a léky, ale bez výsledku, neboť dívka, zoufalá ze své lásky, se rozhodla, ţe nechce déle ţít. Jelikoţ jí však otec vyhovoval v kaţdém jejím přání, připadlo jí jednou na mysl, zda by to nemohla nějak zařídit, aby se král dověděl o její lásce a jejím záměru ještě předtím, neţ ona zemře, a proto jednoho dne otce poprosila, aby k ní dal zavolat Minuccia d'Arezzo.

Minuccio byl tehdy pokládán za nejlepšího zpěváka a hudce, a rád ho vídal i král Petr; Bernardo se tedy domníval, ţe ho Lisa chce chvíli slyšet hrát a zpívat, vzkázal mu proto a Minuccio, jenţ byl ochotný člověk, bez meškání k ní přišel. Potěšil ji několika vlídnými slovy, zahrál jí sladce na své loutně několik stampit a zazpíval jí několik písní, ale tím dívčinu lásku ještě víc rozohnil a rozplamenil, ačkoli se domníval, ţe ji tím uklidní.

Po nějaké chvíli prohlásila Lisa, ţe by chtěla s Minucciem promluvit několik slov o samotě, a kdyţ ostatní odešli, řekla mu:

"Minuccio, vybrala jsem si tě za nejvěrnějšího stráţce svého tajemství, a doufám proto, ţe mé tajemství nikdy nikomu neodhalíš, leda osobě, kterou ti označím, a prosím tě, abys mi pomáhal, pokud to bude v tvé moci.

Věz tedy, milý Minuccio, ţe v onen den, kdy náš pán král Petr pořádal při svém nastolení onu velkou slavnost, zadívala jsem se do něho při turnaji do té míry, ţe láska k němu zaţehla v mém srdci oheň, jenţ mě dohnal aţ do těch koncŧ, v nichţ mě vidíš. Kdyţ jsem však uváţila, ţe se nesluší, abych milovala krále, a kdyţ jsem nemohla ani zapudit, ani zmenšit svou lásku, kterou tak těţko snáším, rozhodla jsem se, ţe raději zemřu, abych skončila své trápení, a to také učiním.

Je však pravda, ţe bych odcházela z tohoto světa tuze nešťastná, kdyby se on předtím o mé lásce nedověděl, a jeţto neznám kromě tebe dovednějšího člověka, jehoţ prostřednictvím bych mohla tebe dát králi na vědomost, k čemu jsem se rozhodla, chci to svěřit tobě a prosím tě, abys mi neodepřel tuto sluţbu a abys mi o tom pověděl, aţ to provedeš, neboť tím se zbavím těchto strastí a budu umírat klidně."

Kdyţ pronesla s pláčem tato slova, umlkla.

Minuccio uţasl nad vznešeností jejího ducha i nad jejím krutým předsevzetím a tuze se mu dívky zţelelo - vzápětí však ho napadlo, jak by mohl dívce poctivě poslouţit, a proto jí řekl:

"Liso, zavazuji se ti svou vírou, ţe se na mne mŧţeš spolehnout, a nezklamu tě, neboť tě chválím za tvŧj veliký záměr upnout svou mysl k tak velikému hráli. Chtěl bych tě potěšit, a proto ti poskytnu svou pomoc; a ta bude, jak doufám, tak úspěšná, ţe ti snad do tří dnŧ budu moci přinést zprávy, které ti budou svrchovaně milé. Abych však neztrácel čas, začnu ihned."

Lisa ho znovu poprosila o tuto sluţbu, a kdyţ mu slíbila, ţe bude klidnější, rozloučila se s ním.

Kdyţ Minuccio odešel, vyhledal jakéhosi muţe, jenţ slul Mico da Siena a byl v těchto dobách znám jako dobrý veršovník, a přinutil ho, aby sloţil tuto píseň: Leť, Amore, a spěchej bez meškání

povědět pánu o mých útrapách.

Já ze smrti uţ začínám mít strach,

protoţe musím tajit svoje přání.

S rukama sepjatýma já tě prosím,

bys, Amore, spěl tam, kde pán mŧj ţije.

Rci mu, jak v srdci svém ho nosím

a jak mé srdce pro něho jen bije. Snad sama sebe láskou svou já skosím, snad to mé srdce nepřeţije.

Tak velké moje strádání je.

Ach, dej mu vědět, ať to ví,

co ret mŧj nikdy nepoví,

protoţe stud a strach mi mluvit brání.

Ty - kdyţ jsem k němu zahořela -

nedopřál jsi mi zmuţilosti

třeba jen vzdechem říci, co bych chtěla.

Ba, bylo holou nemoţností

říci mu, ţe mu patřím celá.

Tak smrt je pro mne nezbytností.

Snad mne on viny za to zprostí,

aţ sezná strach, jeţ pociťuji,

ţe povědět se odvaţuji

o souţení svém, o strádání.

Kdyţ nechtěls, Amore, mi dopřát ani,

by jistota mé srdce trochu hřála,

ţe pán se doví o mém vroucím přání,

kdyţ nepřáls mi, abych najevo to dala,

měj se mnou alespoň v tom slitování,

Ţe připomeneš den, kdy bojovala

druţina rytířŧ a já ho uhlídala,

jak se sokem zbraň zkříţil.

Dej, aby rek své zraky sníţil

k té, která smrtí zaplatí své milování.

Minuccio neprodleně opatřil tato slova něţným a tklivým nápěvem, jak to vyţadoval jejich obsah, a třetího dne se odebral ke dvoru, kam přišel právě ve chvíli, kdy král Petr ještě jedl.

Byl tedy vyzván, aby ke své loutně něco zazpíval, a tu Minuccio začal tak sladce hrát a zpívat tuto píseň, ţe všichni, kdoţ dleli v královské síni, byli jako u vytrţení; všichni mlčky a pozorně naslouchali a nejvíce z nich král.

Kdyţ Minuccio dokončil svou píseň, otázal se ho král, jaký je její pŧvod, neboť prý se mu zdá, ţe tuto píseň ještě nikdy neslyšel.

"Monseigneure," odpověděl mu Minuccio, "nejsou tomu ani tři dny, co byla sloţena píseň i nápěv."

Kdyţ se král zeptal, pro koho byla píseň sloţena, Minuccio odpověděl:

"Neodvaţuji se to odhalit nikomu jinému neţ vám."

Král v té chvíli zatouţil dovědět se to, i dal si hned po hostině předvolat Minuccia do své komnaty a Minuccio mu tam věrně pověděl vše, co slyšel. Krále to velmi potěšilo, tuze dívku pochválil a prohlásil, ţe s tak vzácnou pannou nutno mít soucit. Přikázal proto Minucciovi, aby šel dívku potěšit jeho jménem a aby jí oznámil, ţe k večeru ji přijde král určitě navštívit.

Minnucio rozradostněn na nejvyšší míru, ţe mŧţe přinésti tak příjemnou zprávu, spěchal se svou loutnou bez meškání k dívce, a sotvaţe s ní mohl promluvit mezi čtyřma očima, pověděl jí vše, co se zběhlo, a potom jí ještě zazpíval při své loutně onu píseň.

Dívku tato zpráva tak rozveselila a tak potěšila, ţe se vzápětí začaly ukazovat zřejmé známky toho, jak se zotavuje, a touţebně se jala očekávat večer, kdy ji měl přijít její pán navštívit.

Nikdo z domu však o tom nevěděl, ani to netušil.

Král byl štědrý a vlídný pán a přemýšlel o tom, co mu Minuccio vyprávěl. Jeţto znamenitě znal dívku i její krásu, pojal ho ještě větší soucit, a kdyţ táhlo k večeru, vsedl na koně a tváře se, jako by si

byl vyjel jen pro svou zábavu, zajel aţ k místŧm, kde stál lékárníkŧv dŧm. Zde ţádal, aby mu otevřeli překrásnou zahradu, kterou lékárník měl, vešel do ní a po chvíli se zeptal Bernarda, co je s jeho dcerou a zda uţ ji neprovdal.

Bernardo mu odvětil:

"Monseigneure, nejenţe se neprovdala, ale dokonce se roznemohla a je pořád tuze chorá.

Pravda však je, ţe je jí uţ od třetí hodiny podivuhodně líp."

Král ihned pochopil, jaká je příčina tohoto zlepšení, a řekl:

"Věru, bylo by škoda, aby bylo světu odňato něco tak hezkého. Chceme se na ni podívat."

Za chvíli nato se toliko s dvěma svými společníky a s Bernardem odebral do dívčiny světnice, a kdyţ vešel dovnitř, přistoupil k lŧţku, na němţ se trochu pozdvihla dívka, jeţ ho s touhou očekávala, vzal jí za ruku a pravil:

"Paní, co to znamená? Jste mladá, měla byste jiné obveselovat, a vy se zatím poddáváte nemoci. Chceme vás poprosit, abyste se z lásky k nim ráčila tak zotavit, abyste byla brzy zdráva."

Dívku, cítící na svých rukou dotek toho, jejţ nade vše milovala, prodchnula v jejím nitru taková rozkoš, jako by byla v ráji, a třebaţe se trochu červenala, odpověděla mu, jak jen mohla:

"Pane mŧj, příčinou této nemoci bylo odhodlání podrobit mé slabé síly nesmírné tíze; uvidíte však, ţe díky vám budu zase brzy zdráva."

Těmto zahaleným slovŧm rozuměl jediný král, jenţ si jí hodinu od hodiny víc váţil a v duchu zlořečil Štěstěně, ţe obdařila tohoto člověka takovou dcerou. Pobyl u ní tedy ještě chvíli, a kdyţ ji ještě více potěšil, odešel.

Tento soucit králŧv byl všude tuze vychvalován a všichni měli jeho čin za velkou čest prokázanou lékárníkovi a jeho dceři, jeţ byla tak šťastná, jak šťastna snad nikdy nebyla ţádná paní se svým milencem, a jeţto jí v tom pomáhala ta nejlepší naděje, v několika málo dnech se uzdravila a byla ještě krásnější neţ předtím.

Kdyţ uţ byla zdráva, poradil se král s královnou, jakou odměnu by měl dát oné dívce za takovou lásku, načeţ vsedl na koně a s mnoha svými šlechtici se vypravil do lékárníkova domu, kde vešel do zahrady a dal si zavolat lékárníka s jeho dcerou; kdyţ se tam pak dostavila i královna s mnoha paními, vzala dívku do této společnosti a začala se úţasná slavnost. Po nějaké chvíli zavolal král s královnou Lisu a řekl jí:

"Ctná dívko, ona veliká láska, kterou jste k nám chovala, zjednala

vám u nás tak velkou úctu, ţe chceme, abyste za svou lásku k nám byla odměněna; jeţto pak jste na vdávání, přejeme si, aby onou poctou bylo to, ţe si vezmete za manţela muţe, jejţ vám dáváme, majíce přesto v úmyslu zvát se vaším rytířem a neţádat z tak veliké lásky nic neţ

jeden jediný polibek."

Dívka studem ve tváři celá zčervenala, a sdílejíc potěšení královo, tichým hlasem takto odpověděla:

"Pane mŧj, jsem příliš jista, ţe kdyby vešlo ve známost, ţe jsem byla do vás zamilována, povaţovala by mě většina lidí za blázna, neboť by se domnívali, ţe jsem se pomátla na rozumu, ţe jsem zapomněla, jaký je mŧj stav, a zvláště ţe nechápu vaše postavení. Ale ví Bŧh, jenţ jediný nahlédá do srdcí smrtelníkŧ, ţe já si uţ tenkrát, kdyţ jste se mi poprvé zalíbil, uvědomovala, ţe jste králem a já ţe jsem dcerou lékárníka Bernarda a ţe mi za to patří trest, neboť jsem své horoucí srdce pozdvihla k tak vznešenému místu. Vy sám však víte mnohem lépe neţ já, ţe nikdo se nezamiluje podle povinné volby, ale podle své chuti a záliby.

Tomuto zákonu se téţ vzepřely i mé síly, a kdyţ uţ jsem se mu nemohla vzpírat, zamilovala jsem se do vás, miluji vás a budu vás milovat navţdy.

Pravda, od té chvíle, co jsem cítila, ţe jsem v zajetí lásky k vám, odhodlala jsem se učinit provţdy z vaší vŧle vŧli svou, a proto nejenţe si ráda vezmu za manţela a budu milovat toho, kterého mi ráčíte dát k mé poctě a podle mého stavu, ale kdybyste řekl, abych skočila do ohně, bude mi to zábavou, přesvědčím-li se, ţe vás to těší. Vy sám téţ víte, jak si váţím toho, ţe mým rytířem je sám král, a proto vám na to nedám ţádnou odpověď, ale onen polibek - to jediné, co chcete od mé lásky - nebude vám povolen bez svolení paní královny. Kéţ vám za všechnu vaši dobrotu a za všechnu dobrotu paní královny uštědří Bŧh dík a odměnu, kterou poskytnout já nejsem s to."

Po těchto slovech se odmlčela.

Královně se tuze slíbila dívčina odpověď a zdálo se jí, ţe dívka je skutečně tak moudrá, jak ji král vylíčil.

Král dal poté zavolat otce a matku dívky, a kdyţ uslyšel, ţe nemají nic proti tomu, co zamýšlí provést, dal zavolat jednoho mladého chudého šlechtice, jenţ se jmenoval Perdicone, vloţil mu snubní prsteny do dlaně, a jeţto se tomu Perdicone nevzpíral, dal ho zasnoubit s Lisou.

Nehledě na jiné četné a vzácné klenoty, jeţ král a královna darovali dívce, přiřkl král oběma i Ceffalu a Calatebellottu, velmi dobré a velmi úrodné kraje.

"Dávám ti to jako věno tvé paní," pravil poté král Perdiconovi, "co učiníme pro tebe, uvidíš v budoucnu."

Po těchto slovech se obrátil k dívce a řekl:

"A nyní si chcem vzít ovoce vaší lásky, na něţ máme právo."

Vzal její hlavu do dlaní a políbil Lisu na čelo.

Perdicone, otec i matka Lisina a sama Lisa byli nesmírně šťastni a vystrojili převelikou slavnost a veselou svatbu.

Jak mnozí dosvědčují, král tuze dobře dostál svému slovu, neboť dokud ţil, slul jejím rytířem a nikdy se nevypravil do ţádného boje s jiným znamením neţ s tím, jeţ mu poslala mladá paní.

Takovýmto jednáním se získávají mysli poddaných. Lidé mají příleţitost jednat dobře a dobývat si tím věčnou slávu. Nikdo, anebo jen málokteří vladaři však na to myslí, neboť z většiny se stali ukrutní tyrani.

PŘÍBĚH OSMÝ

Sofronie se domnívá, ţe je Gisippovou manţelkou, zatímco je manţelkou Tita Quintia Fulva.

Odstěhuje se s ním do Říma, kam přibude v zbídačelém stavu téţ Gisippos, jenţ se domnívá, ţe Titus jím opovrhuje, a zamýšlí zemřít, tvrdě, ţe zabil člověka. Titus ho pozná, svaluje vraţdu na sebe, aby ho osvobodil, a kdyţ to spatří skutečný vrah, sám se přiznává. Octavianus proto všechny osvobodí. Titus dá svoji sestru Gisippovi za manţelku a rozdělí se s ním o celé svoje jmění.

Kdyţ Pampinea domluvila a všechny paní pochválily krále Petra, zvláště pak ta, jeţ byla ghibellinka, jala se na králŧv rozkaz vyprávět Filomena:

Kaţdý ví, skvělé paní, ţe králové, kdyţ chtějí, mohou vykonat kaţdou velkou věc, a ţe zvláště od nich se ţádá, aby byli velkorysí. Kdyţ tedy někdo mŧţe něco udělat a udělá to, co má, činí dobře; není však třeba toho člověka příliš obdivovat a zahrnovat ho takovou chválou jako jiného, kdo mŧţe méně, a přece učinil totéţ. Jestliţe tu tedy velebíme mnoha slovy činy královy, jeţ se vám zdají krásné, nepochybuji ani trochu, ţe se vám budou líbit a ţe budete chválit činy lidí nám rovných, čím více se podobají činŧm králŧ, nebo jsou dokonce ještě větší. Mám proto v úmyslu vyprávět vám příběh o jedné velkolepé a chvályhodné příhodě, k níţ došlo mezi dvěma občany, kteří se měli rádi.

Za časŧ, kdy Caesar Octavianus neslul ještě Augustus, ale vládl Římskou říší v triumvirátu, ţil v Římě šlechtic jménem Publius Quintius Fulvus a ten měl syna, jemuţ bylo jméno Titus Quintius Fulvus; jeţto pak tento syn projevoval obdivuhodného ducha, poslal ho otec do Athén, aby se tam učil filozofii, doporučil ho, jak jen mohl, jednomu šlechtici, jenţ se jmenoval Cremetes a byl jeho dávným přítelem. Titus byl ubytován v Cremetově domě společně s jeho synem zvaným Gisippos, a oba - Titus i Gisippos - byli svěřeni filozofu, který se jmenoval Aristippos, aby se u něho učili.

Oba mladíci byli stále pohromadě a jejich povahy se navzájem tak přizpŧsobily, ţe z toho vzešlo takové bratrství a přátelství, ţe bylo posléze rozdvojeno teprve smrtí.

Nikdo z nich se nikdy necítil dobře a neměl pokoje leda tehdy, kdyţ byli pospolu. Oba studovali od začátku spolu, a jeţto byli oba nadáni stejně velikým dŧvtipem, stoupal kaţdý z nich stejným krokem a se stejnými pochvalami k slavným výšinám filozofie.

Ţili takto dobré tři roky k velké radosti Cremetově, jenţ oba povaţoval za své syny. Jak se však uţ přihází se všemi věcmi, stalo se ke konci třetího roku, ţe Cremetes, jsa jiţ stár, odešel z tohoto ţivota, z čehoţ měli stejně veliký ţal oba, jako by oběma odešel jejich otec, a Cremetovi přátelé a příbuzní nevěděli, kterého z obou mají po tomto neštěstí utěšovat víc.

Za několik měsícŧ se stalo, ţe přátelé i příbuzní i sám Titus začali Gisippovi domlouvat, aby se oţenil, a našli mu dívku, jeţ byla úţasně krásná a pocházela ze šlechtických rodičŧ. Byla athénskou občankou, bylo jí asi patnáct let a slula Sofronie. Kdyţ se uţ blíţil den nastávající svatby, poprosil Gisippos jednoho dne Tita, aby se s ním šel na ni podívat, jeţto Sofronii ještě nikdy neviděl. Přišli tedy do jejího domova, dívka se posadila mezi ně a Titus, aby posoudil krásu nevěsty svého přítele, prohlíţel si Sofronii co nejbedlivěji; líbilo se mu na ní vše nesmírně a v duchu ji na výsost chválil, ale tu se stalo - aniţ to někdo zpozoroval -, ţe Titus pro Sofronni tak zahořel, jako se dosud ţádný milenec do ţádné dívky nezamiloval.

Pobyli tedy u dívky nějakou chvíli, načeţ odešli a vrátili se domŧ. Titus sám vstoupil do své komnaty, začal vzpomínat na roztomilou dívku, a čím více se jí v myšlenkách obíral, tím více se rozplameňovala jeho láska k ní. Kdyţ to po několikerém ţhavém vzdechnutí zpozoroval, začal rozmlouvat sám se sebou:

"Jak bídný je tvŧj ţivot, Tite, jak a kým se obírá tvá mysl, tvá láska a tvá naděje! Coţ

nechápeš, ţe vzhledem k poctám, jichţ se ti dostalo od Cremeta a jeho rodiny, a vzhledem k dŧvěrnému přátelství, které váţe tebe a Gisippa, jehoţ je ona nevěstou, musíš se chovat k Sofronii s takovou úctou jako k sestře? Proč ji tedy miluješ? Kam se to dáváš unést klamnou láskou a rozmarnou naději? Otevři oči svého ducha a poznej sám sebe, uboţáku. Nech jednat rozum, zkroť tělesný chtíč, zmírni nezdravé tuţby a zaměř své myšlenky k něčemu jinému!

Vzepři se svým choutkám hned v počátku a zvítězíš sám nad sebou, dokud je čas. To, co ty chceš, se nesluší a není to počestné. I kdybys byl jist (jako ţe nejsi), ţe dosáhneš toho, co hodláš podniknout, měl bys před tím prchat, chceš-li brát ohled na to, co vyţaduje pravé přátelství a k čemu jsi zavázán. Co tedy, Tite, učiníš? Chceš-li jednak tak, jak se patří, zanecháš té nevhodné lásky."

Pak si však vzpomněl znovu na Sofronii, změnil svŧj názor a vše, co řekl, odsoudil řka:

"Zákony lásky jsou silnější neţ kterékoli jiné zákony. Ruší nejenom zákony přátelství, ale i zákony boţské. Kolikrát uţ miloval otec dceru, bratr sestru, macecha nevlastního syna, jsou to věci ohavnější, neţ je láska přítele k přítelově manţelce, a staly se jiţ tisíckrát. Jsem přece mlád a kaţdé mládí je vţdy podrobeno zákonŧm lásky. Musí se tedy líbit i mně vše, co se líbí lásce. Jednat počestně přísluší starším a já nemohu chtít nic jiného neţ to, co chce láska. Její krása si zaslouţí, aby ji miloval kaţdý, a jestliţe ji miluji já, protoţe jsem mlád, má někdo právo mi to vyčítat? Ne, já ji nemiluji proto, ţe náleţí Gisippovi, jsem do ní zamilován a byl bych do ní zamilován, i kdyby patřila komukoli. Vším je vinna Štěstěna, jeţ ji dala mému příteli dřív neţ někomu jinému. A musí-li být Sofronia milována, a to musí, a zaslouţeně, neboť je krásná, tím šťastnější musí být Gisippos, kdyţ se doví, ţe ji miluji já jako kaţdý jiný."

Po této úvaze se začal vysmívat sám sobě, pak se vrátil k tomu, co tvrdil předtím, od toho k onomu a od onoho k tomuto, a tak strávil nejen tento den a noc, jeţ následovala, ale mnoho dalších nocí a dní, aţ nemohl ani jíst, ani spát a slabostí byl nucen ulehnout.

Kdyţ Gisippos viděl, jak je Titus uţ několik dní zamyšlen a teď dokonce onemocněl, velmi se nad tím trápil a vŧbec ho neopouštěl. Vynaloţil veškerý svŧj um a péči, aby ho potěšil, a co chvíli se ho naléhavě ptal, co je příčinou jeho zádumčivosti a nemoci.

Kdyţ uţ Titus odpověděl Gisippovi několikrát nějakým výmyslem a Gisippos to poznal, tu Titus cítil, ţe bude muset odpovědět, a proto se mu s pláčem a vzlykáním přiznal:

"Gisippe, kdyby bylo libo bohŧm, byla by mi smrt mnohem milejší neţ ţivot, pomyslím-li, ţe mě Štěstěna zavlekla tam, kde mám vyzkoušet svou ctnost a kde k mé převeliké hanbě budu poraţen. S určitostí a brzo však uţ čekám odměnu, jeţ mi za to náleţí - to je smrt; bude mi milejší zemřít, neţ ţít se vzpomínkou na svou podlost, kterou ti musím ke své veliké hanbě odhalit, neboť před tebou nemohu a nesmím nic tajit."

A pověděl mu od začátku příčiny svých chmurných myšlenek, i to, jak s nimi bojoval, a posléze mu řekl téţ, jaké myšlenky nad ním zvítězily. Přiznal se mu, ţe hyne z lásky k Sofronii, ţe poznává jak je to špatné, a ţe se rozhodl z pokání zemřít, ke kterémuţ konci snad brzy dospěje.

Kdyţ Gisippos slyšel jeho slova a viděl jeho slzy, zamyslil se zprvu, jeţto byl rovněţ

uchvácen pŧvabem mladí dívky, i kdyţ mnohem méně. Brzy se však bez váhání rozhodl, ţe ţivot přítele mu musí být draţší neţ Sofronie. Dojat jeho pláčem aţ k slzám, odpověděl mu proto plačky:

"Kdybys, Tite, nepotřeboval pomoc, musel bych se na tebe mrzet jakoţto na člověka, který zneuctil naše přátelství, neboť jsi přede mnou tajil svou převelikou vášeň. A i kdyţ se ti něco nezdálo čestné, příteli nemají být utajovány ani věci nečestné, ani věci čestné, neboť kdo je přítelem, podílí se s přítelem na potěšení z věcí čestných, nebo se snaţí zaplašit z přítelova nitra věci nečestné. Tím se však nyní nebudu zabývat a přejdu k tomu, co povaţuji za nutnější. Nedivím se tomu, ţe horoucně miluješ Sofronii, jeţ byla zasnoubena mně, divil bych se naopak, kdyby tomu tak nebylo, neboť znám její krásu a ušlechtilost tvého ducha, který se dá unésti tím vášnivěji, čím více vyniká věc, jeţ se mu líbí. Čím oprávněněji miluješ Sofronii, tím menší máš právo naříkat si na Štěstěnu - i kdyţ to neříkáš -, která ji dala mně, neboť tvá láska by ti připadala počestnou, kdyby Sofronia patřila někomu jinému, a ne mně. Ale kdybys byl rozumný, jako býváš, pak bys děkoval Štěstěně, ţe ji dala právě mně. Kdyby ji měl kdokoli jiný, miloval by ji více pro sebe neţ pro tebe - ať by tvá láska byla jakkoli čestná -, čehoţ se u mne nemusíš obávat, povaţuješ-li mě za svého přítele jako já tebe. A příčina toho je ta, ţe si nevzpomínám, ţe bych byl měl něco - od těch dob, co jsme přáteli -, co by nebylo bývalo tvé jako mé.

Kdyby byla bývala věc došla tak daleko, ţe by se nedalo dělat nic jiného, byl bych býval udělal s ní totéţ co s ostatními věcmi. Věc však je zatím jen tak daleko, ţe Sofronii mohu učinit jen tvou, a také to učiním, neboť má-li ti být mé přátelství vzácné, nevím, proč bych ji nemohl učinit tvou, je-li to má vŧle a mohu-li to udělat počestně. Je pravda, ţe Sofronia je mou nevěstou, ţe jsem ji měl tuze rád a ţe jsem se velmi těšil na svatbu. Jeţto však ty touţíš po něčem tak vzácném, jako je ona, s daleko větší horoucností, buď jist, ţe Sofronia vejde do mé loţnice ne jako má, ale jako tvá manţelka. Nelam si tím proto uţ hlavu, zaplaš trudomyslnost, zavolej zpět své ztracené zdraví, útěchu a veselost a od této chvíle radostně očekávej za svou lásku odměnu, kterou si zaslouţíš víc neţ já."

Kdyţ Titus slyšel Gisippa takto mluvit, měl radost z vábné naděje, ale současně se hanbil při spravedlivém uvaţování, neboť čím větší byla velkodušnost Gisippova, tím víc se mu zdálo, ţe se nehodí ji vyuţít. Nepřestával proto plakat a s námahou mu takto odpověděl:

"Tvé šlechetné a opravdové přátelství Gisippe, mi dává velmi jasně najevo, co musí učinit přátelství mé. Bŧh mne chraň, abych někdy přijal za svou tu, kterou on daroval tobě, jenţ si to zaslouţíš více neţ já. Kdyby On znal, ţe Sofronia má patřit mně, nesměl by ses ani ty, ani

nikdo jiný nikdy domnívat, ţe ji dal tobě. Raduj se tedy, ţe jsi byl vyvolen ty, raduj se z jeho tajného rozhodnutí o jeho daru a ponechej mne trápit se v slzách, jeţ mně - nehodnému takového štěstí - připravil On. Buď já tyto slzy přemohu a tobě to bude milé, anebo ony přemohou mne a já tím uniknu strastem."

Gisippos mu na to odpověděl:

"Tite, jestliţe naše přátelství mně dává právo, abych tě nutil činit, co je mi libo, a tebe nutí se řídit mým přátelstvím, pak je to jistě v této chvíli, kdy tohoto práva zamýšlím vyuţít svrchovanou měrou. A jestliţe nyní nevyhovíš mým prosbám, přičiním se, aby byla Sofronia tvou, a učiním to násilím, jakého je nutno pouţít při konání dobra příteli. Vím, co zmohou síly lásky, a vím také, jak ne jednou, ale častokrát dovedly milence aţ k nešťastné smrti. Vidím téţ, ţes jí tak blízký, ţe se nemŧţeš ani vrátit, ani přemoci své slzy, a kdyby to pokračovalo, byl bys přemoţen a já bych tě nepochybně brzy následoval.

A kdybych tě neměl rád uţ pro nic jiného, je mi tvŧj ţivot drahý, neboť na něm závisí ţivot mŧj vlastní. Budiţ tedy Sofronia tvou, neboť tak snadno nenajdeš ţádnou jinou, která by se ti líbila; já pak snadno obrátím svou lásku k jiné a budeme šťastni ty i já. Nebyl bych tak šlechetný, kdyby najít manţelku bylo tak nesnadné, jako je nesnadné najít přítele. Jeţto si tedy mohu snadno najít manţelku - nikoli však jiného přítele -, chci ji raději - neříkám ztratit, neboť tím, ţe ji dám tobě, o ni nepřijdu, nýbrţ převedu ji z dobrého do lepšího - dát tobě, neţ

ztratit tebe. Proto tě prosím, zmohou-li u tebe

něco mé prosby, aby ses přestal trápit, čímţ jedním rázem potěšíš sebe i mne, a s dobrou nadějí se chystej sklízet radost, kterou tvá vřelá láska od oné milované ţádá."

Titovi bylo hanba souhlasit s tím, aby se Sofronia stala jeho manţelkou, a ačkoli ho na jedné straně ponoukala láska a na druhé straně útěchy Gisippovy, ještě chvíli se zdráhal a pak řekl:

"Nevím, Gisippe, učiním-li to, oč mě prosíš, a nevím, zda budu moci říci - aţ to udělám -, zda jsem vyhověl více tvému nebo svému přání. Tvá šlechetnost je však taková, ţe přemáhá mŧj oprávněný stud, a proto to udělám. Buď však jist, ţe to nečiním jako člověk, který neví, ţe přijímá od tebe nejen milovanou dívku, ale zároveň s ní i svŧj ţivot. Kéţ bohové dají - je-li to moţné -, abych ti mohl ještě někdy k tvé cti a dobru ukázat, jak mě těší to, co děláš kvŧli mně, jeţto cítíš více se mnou neţ se sebou."

Gisippos na to odpověděl:

"Tite, chceme-li, aby vše dobře dopadlo, myslím, ţe se musíme drţet této cesty: jak víš, Sofronia se stala mou nevěstou po dlouhém vyjednávání příbuzných, a kdybych jim šel proto nyní říci, ţe ji nechci za manţelku, bylo by z toho velké pohoršení a pobouřil bych tím své i její příbuzné. Nedbal bych o to, kdybych viděl, ţe jsem tím dosáhl, aby byla tvou, bojím se však - kdyby se věci vyvíjely takto -, aby ji její příbuzní nedali někomu jinému, jímţ bys třeba nebyl ty, a tak bys ztratil to, co já jsem nezískal. Nemáš-li tedy nic proto tomu, povaţuji za správné, abych pokračoval tak, jak jsem začal, abych si ji přivedl domŧ jako svou, abych vystrojil svatbu a ty abys pak tajně - coţ uţ zařídíme - spal s ní jako se svou manţelkou. Aţ se k tomu naskytne vhodný čas a místo, oznámíme, co jsme udělali; budou-li s tím souhlasit, dobrá, nebudou-li s tím souhlasit, zŧstane při tom, co se stalo, a jeţto se v téhle věci nelze vrátit, budou donuceni se uklidnit."

Titovi se tato rada líbila, a kdyţ pak byl opět zdráv a při síle, uvedl Gisippos Sofronii do svého domu jako svou manţelku. Kdyţ se pak odbyla veliká slavnost a nastala noc, paní zanechaly novomanţelku na lŧţku s jejím manţelem a odešly.

Loţnice Titova a Gisippova spolu sousedily a bylo moţno jít z jedné do druhé - proto Gisippos, kdyţ zhasil ve své loţnici všechna světla, odešel tiše k Titovi a vyzval ho, aby šel spát s jeho ţenou.

Sotvaţe to Titus spatřil, bylo mu hanba, mrzelo ho to, vzpíral se a chtěl odejít, Gisippos mu však chtěl celou svou duší - právě tak jako předtím slovy - dopřát onoho potěšení a po dlouhém namáhání přece jen Tita přiměl, aby tam šel.

Sotvaţe se Titus octl na lŧţku, objal dívku a jakoby v ţertu tiše se jí zeptal, zda chce být jeho manţelkou. Dívka se domnívala, ţe je to Gisippos, a proto odpověděla, ţe ano. Tu jí Titus navlékl na prst krásný a drahý prsten a řekl:

"A já chci být tvým manţelem."

Tím bylo manţelství uzavřeno a Titus se oddal se Sofronií dlouhé milostné rozkoši, aniţ ona či někdo jiný zpozoroval, ţe se Sofronií spí někdo jiný neţ Gisippos.

Kdyţ se tedy Titus takto oţenil se Sofronií, stalo se, ţe odešel z tohoto ţivota Titŧv otec Publius. Titus dostal list, aby se bez meškání vrátil do Říma zabývat se svými záleţitostmi, a proto se s Gisippem rozhodl, ţe tam odjede a vezme s sebou Sofronii. Jeţto však nebylo moţné provést tohle bez odhalení, jak se věci mají, zavolali si jednou Titus a Gisippos Sofronii do komnaty a vyloţili jí skutečný stav, který jí Titus dosvědčil mnoha příhodami, jeţ

se mezi ním a jí zběhly.

Sofronia se podívala poněkud opovrţlivě na jednoho i na druhého, a naříkajíc si na Gisippŧv podvod, dala se do velikého pláče. Neřekla však v Gisippově domě ani slovo, odešla do otcova domu a tam otci a matce pověděla o úskoku, který na ni i na nich Gisippos spáchal; a prohlásila téţ, ţe je manţelkou Titovou, a nikoli Gisippovou, jak se domnívali.

To bylo Sofroniinu otci přespříliš, a tak mezi příbuznými Sofronie a Gisippa z toho vzešla dlouhá a velká rozepře a bylo z toho mnoho pomluv a hněvu. Gisippa nenáviděli všichni jeho příbuzní i Sofronie, a všichni prohlašovali, ţe si zaslouţí nejen pokárání, ale i přísný trest. On však tvrdil, ţe si počínal čestně a ţe by mu vlastně rodiče Sofroniini měli poděkovat, ţe Sofronii provdal za někoho lepšího, neţ je sám.

Titus zase to všecko poslouchal a snášel s velkým zármutkem; dobře znal povahu Řekŧ, kteří tropí povyk a vyhroţují tím více, čím méně se jim někdo staví na odpor, a kteří se chovají poníţeně, ba zbaběle, kdyţ se jim někdo postaví, a proto usoudil, ţe nesmí nechat bez odpovědi toto roznášení klevet. Maje ducha římského a dŧvtip athénský, dosáhl dík své obratnosti, ţe se v jednom chrámu shromáţdili Gisippovi a Sofroniini příbuzní, načeţ sem s Gisippem přišel a takto k přítomným promluvil:

"Někteří filozofové věří, ţe to, co dělají smrtelníci, děje se z nařízení a opatření nesmrtelných bohŧ, a proto někteří tvrdí, ţe to, co se děje nebo stane, je výsledkem nutnosti. Někteří jiní však zase přikládají tuto nutnost pouze tomu, co uţ se stalo. Pozorujeme-li tedy

tato mínění pozorně, velmi jasně uvidíme, ţe chtít brát zpátky něco, co se jiţ nedá navrátit, je marné počínání, nechceme-li se zdát moudřejší neţ bohové, o nichţ musíme věřit, ţe s věčnou moudrostí a neomylně řídí a spravují nás i naše věci.

Jaká je to tedy pošetilá a hloupá domýšlivost opravovat jejich skutky, o tom se mŧţete velmi lehce přesvědčit a mŧţete i lehce poznat, jak velký trest zasluhují ti, kdo se přitom dávají unést smělostí. Mezi ně podle mého mínění náleţíte vy všichni, jestliţe je pravda, co slyším, ţe prý jste totiţ říkali, a stále ještě říkáte o tom, ţe Sofronia se stala mou ţenou, ačkoli jste ji dali Gisippovi. Neohlíţíte se však na to, ţe bylo ab aeterno rozhodnuto, aby nebyla manţelkou Gisippovou, nýbrţ mou, o čemţ se nyní lze přesvědčit podle výsledku.

Jeţto však se mnohým zdá, ţe je těţké a málo pochopitelné mluvit o tajné prozřetelnosti a záměrech bohŧ, předpokládáme-li, ţe se o ţádný náš čin nestarají, přejdu k mínění lidí. Budu-li o nich mluvit, musím udělat dvě věci, jeţ se protiví mé povaze. Jednak musím poněkud pochválit sebe, jednak musím poněkud pohanět a poníţit ty druhé. Nezamýšlím se však ani při jednom, ani při druhém uchýlit od pravdy, a proto to vyţaduje tento námět, přece jen to udělám.

Vaše výčitky, jeţ vyvolala spíše zlost neţ zdravý rozum, doprovázené neustálým reptáním, ba křikem, haní, tupí a napadají Gisippa za to, ţe se rozmyslil jinak a přepustil mi manţelku, kterou jste se vy rozhodli dát jemu. Já ovšem soudím, ţe má být za to svrchovaně chválen, a mám k tomu tyto dŧvody: předně jednal tak, jak má jednat přítel, a za druhé, počínal si mnohem moudřeji neţ vy.

Nechci se však teď šířit o tom, co nařizují svaté zákony přátelství a co má přítel pro přítele dělat, ale spokojím se tím, ţe vám připomenu, ţe pouto přátelství je pevnější neţ pouto krevní nebo příbuzenské. Jestliţe tedy Gisippos miluje víc svŧj ţivot neţ vaši dobrou vŧli, neboť jsem jeho přítelem - jak se domnívám -, nemŧţe se tomu nikdo divit.

Vraťme se však ke druhému dŧvodu, při němţ vám musím s větším dŧrazem ukázat, ţe si počínal rozumněji neţ vy, neboť se mi zdá, ţe vŧbec nechápete prozřetelnost bohŧ a ještě méně znáte dŧsledky přátelství.

Tvrdím tedy, ţe vaše obezřetnost, vaše rozhodnutí a vaše úvaha daly Sofronii Gisippovi, mladíkovi a filozofovi. Úvahy Gisippovy ji daly Titovi, mladíkovi a filozofovi. Vaše rozhodnutí ji dalo Athéňanu a Gisippovo Římanu. Vaše rozhodnutí ji dalo urozenému mladíku a Gisippovo ještě urozenějšímu. Vaše rozhodnutí ji dalo bohatému mladíkovi, který nejenţe ji nemiloval, ale téměř ji neznal - Gisippovo rozhodnutí ji dalo bohatému mladíku, který ji miloval nad své štěstí a ještě víc neţ svŧj vlastní ţivot.

Probereme to bod za bodem, abyste viděli, ţe je pravda to, co říkám, a ţe je to třeba spíše pochválit neţ dělat to, co jste dělali vy. Ţe jsem mlád a filozof jako Gisippos, to mŧţe dosvědčit má tvář a studium a není o tom třeba dlouze vykládat. Stejně tak starý jako já je i on a oba dva jsme stejným krokem postupovali ve studiích. Je pravda, ţe on je Anthéňan a já Říman. Bude-li řeč o slávě města, řeknu, ţe pocházím ze svobodného města a on z porobeného. Řeknu, ţe pocházím z města, jeţ je vladařem celého světa, a on ţe pochází z města, jeţ musí to mé poslouchat. Řeknu, ţe jsem z města kvetoucího zbraněmi, mocí a studiem, kdeţto on nebude moci pochválit ve svém městě nic jiného neţ jeho školy.

Ačkoli se tu na mne díváte jako na velmi nízkého scholára, nenarodil jsem se z bahna římského obyvatelstva, mé domy i veřejná místa Říma jsou plné starých obrazŧ mých předkŧ

a římské letopisy jsou plné slavných činŧ, jeţ přivedly Quinty na římský Kapitol, a sláva našeho jména nepotemněla stářím, nýbrţ kvete dnes víc neţ kdy jindy.

Pomlčím zde ze studu o svém bohatství, neboť nespouštím ze zřetele, ţe starodávným a ušlechtilým dědictvím urozených občanŧ římských bývala počestná chudoba; jestliţe mínění lidu touto chudobou opovrhuje a vynáší bohatství, pak ho mám nadbytek ne proto, ţe jsem po něm lačněl, ale protoţe jsem se stal miláčkem Štěstěny. Naprosto chápu, ţe vám bylo i muselo být vzácné mít za příbuzného Gisippa; není však zde ţádný dŧvod k tomu, abych vám byl v Římě méně milý, uváţíte-li, ţe budete ve mně mít nejlepšího hostitele, uţitečného, ochotného a mocného ochránce jak ve věcech veřejných, tak v potřebách soukromých.

Necháte-li stranou hněv a budete-li dbát rozumu, kdo z vás bude chválit rozhodnutí vaše víc neţ rozhodnutí mého Gisippa? Jistě nikdo. Sofronia je tedy dobře provdána za Tita Quintia Fulva, šlechtice, starodávného a bohatého římského občana a Gisippova přítele. Jestliţe to někoho mrzí a jestliţe to někdo vyčítá, nejedná správně a neví, co dělá. Někteří moţná řeknou, ţe je nemrzí to, ţe se Sofronia stala Titovou ţenou, ale ţe je mrzí zpŧsob, jak se jí stala, ţe k tomu došlo potají, kradí, aniţ se o tom dověděl některý přítel nebo příbuzný. To není zázrak, ani se to nestalo poprvé.

Nechám stranou ty, které se kdysi provdaly proti vŧli otcŧ, ty, které utekly se svými milenci a byly předtím, neţ se staly manţelkami,

kuběnami, ty, které předčasnými těhotenstvími a porody uvedly ve známost svá manţelství dříve neţ jazyky, takţe pak bylo nutno udělat to, co chtěly. U Sofronie se nic takového nestalo, naopak - řádně, ohleduplně a počestně ji Gisippos dal Titovi. Jiní moţná namítnou, ţe Gisippos ji provdal za toho, za koho ji neměl právo provdat. To jsou pošetilé ţenské nářky, pocházející z nedostatečného rozumu. Není to dnes poprvé, co Štěstěna pouţívá opět rozmanitých cest a nových prostředkŧ k tomu, aby přivedla věci ke konečnému výsledku. Co bych si dělal starosti s tím, ţe nějaký švec, a ne filozof vyřídil nějakou mou záleţitost podle svého přesvědčení - ať tajně či zjevně -, jestliţe je konec dobrý? Musím se pouze postarat -

jestliţe je švec neobratný -, aby mi to podruhé neprovedl, a poděkovat mu za to, co udělal.

Jestliţe Gisippos Sofronii dobře provdal, je opravdu nesmírně hloupé mrzet se kvŧli tomu a naříkat si na něho. Nemáte-li dŧvěru v jeho rozum, postarejte se, aby uţ nikdy nikoho nemohl provdat, ale za tyto vdavky mu poděkujte.

Vězte, ţe jsem se nesnaţil ani nějakým dŧmyslem, ani nějakým úskokem poskvrnit čest a čistotu vaší krve v osobě Sofronie. I kdyţ jsem ji pojal tajně za ţenu, nepřišel jsem jí uzmout panenství jako zloděj, ani jsem se nesnaţil získat jí méně počestným zpŧsobem jako nepřítel.

Neopovrhoval jsem vaším rodem, ale uchvátila mě její líbezná krása a její ctnosti. Dobře jsem věděl - kdybych se byl o ni ucházel zpŧsobem, který mi snad chcete naznačit -, ţe byste mi ji byli nedali ze strachu, abych ji - protoţe ji máte tuze rádi - neodvezl do Říma.

Pouţil jsem proto tajné lsti, s níţ se mŧţete nyní seznámit, a dovolil jsem Gisippovi, aby mým jménem projevil souhlas s tím, co nezamýšlel učinit. Ačkoli jsem ji horoucně miloval, nehledal jsem její objetí jako milenec a nepřiblíţil se k ní dříve - coţ mŧţe ona dosvědčit -, dokud jsem se s ní neoţenil podle předepsané formule a s prstenem a dokud jsem se jí neotázal, chce-li mě za muţe, na coţ mi ona přitakala. Zdá-li se jí, ţe byla oklamána, nemohu být za to peskován já, ale ona, jeţto se mě neptala, kdo jsem. To je tedy ta veliká špatnost, to

veliké provinění, ten veliký poklesek, který zavinil přítel Gisippos a já, milenec, a dík jemuţ

se stala Sofronia tajně manţelkou Tita Quintia. Proto ho haníte, vyhroţujete mu a kujete proti němu pikle. Co byste teprv dělali, kdyby ji byl dal nějakému sedlákovi, nějakému darebákovi, nějakému otrokovi? Jaké řetězy, jaký ţalář, jaké mučení byste na to potřebovali?

Nechme toho však nyní. Přišel okamţik, který jsem neočekával -

zemřel mi totiţ otec a já se musím vrátit do Říma. Proto jsem vám odhalil to, co bych byl nadále skrýval. Kdybyste byli moudří, rádi byste to strpěli, neboť kdybych vás chtěl oklamat nebo potupit, mohl jsem vám ji tu zanechat zneuctěnou. Ale chraň Bŧh, aby se někdy v římské mysli uhnízdila taková podlost.

Se souhlasem bohŧ, z moci lidských zákonŧ, dík chvályhodnému rozhodnutí Gisippovu a dík mému milostnému dŧvtipu je tedy Sofronia má. A vy, kteří se patrně pokládáte za moudřejší bohŧ a ostatních lidí, ubliţujete mi surově dvojím zpŧsobem, který mě tuze jitří. První je ten, ţe drţíte u sebe Sofronii, na niţ máte jen takové právo, jaké se uzdá mně. Druhý zpŧsob je ten, ţe se chováte ke Gisippovi, jemuţ jste opravdu zavázáni, jako k nepříteli. Nebudu vám teď vysvětlovat, jak bláhově si počínáte, ale poradím vám jako přátelŧm, abyste zanechali všeho opovrţení a všech hněvŧ, abyste mi vrátili Sofronii, abych mohl odcestovat v dobrém jako váš příbuzný a zŧstat jím. Ať se vám uţ líbí či nelíbí to, co se stalo, buďte ubezpečeni, ţe vám odejmu Gisippa, budete-li jednak jinak, a aţ dorazím do Říma, určitě dostanu zpět tu, jeţ

právem náleţí mně, i kdyţ ji máte nyní v moci vy, a dám vám stálými výhrŧţkami okusit, co zmŧţe hněv římských myslí."

Kdyţ Titus takto promluvil, povstal s rozhněvanou tváří, vzal Gisippa za ruku, a dávaje najevo, jak málo dbá o všechny, kteří jsou v chrámu, odešel, zasypávaje je pohrŧţkami.

Ti, kteří zŧstali v chrámu, byli částečně Titovými dŧvody získáni pro příbuzenství a přátelství a částečně zastrašeni jeho posledními slovy a svorně se dohodli, ţe budete lépe mít Tita za příbuzného - kdyţ Gisippos jím být nechtěl - neţ ztratit příbuzného Gisippa a udělat si z Tita nepřítele.

Odešli proto vyhledat Tita a řekli mu, ţe souhlasí s tím, aby Sofronia byla jeho, on pak aby byl jejich drahým příbuzným a Gisippos dobrým přítelem. Poté to příbuzensky a přátelsky oslavili, odešli a poslali mu zpět Sofronii, která - jeţto byla chytrá - učinila z nutnosti ctnost, a lásku, kterou chovala ke Gisippovi, ruče přenesla na Tita. Poté s ním odcestovala do Říma, kde byla přijata s velikou ctí.

Gisippos zŧstal v Athénách, kde poţíval takřka u všech malé váţnosti a vlivem občasných rozmíšek za nějaký čas tak zchudl, ţe byl jako uboţák vyhnán všemi příbuznými z Athén a odsouzen k věčnému vyhnanství.

Kdyţ se z Gisippa tedy stal takový chuďas, ba dokonce ţebrák, dělal, co mohl, aby se dostal do Říma, aby se přesvědčil, zda se na

něho Titus rozpomene. Dověděl se v Římě, ţe Titus je naţivu a ţe ho všichni Římané milují, a začal tedy postávat před jeho nádherným domem. Jeţto se však pro nuzotu, v níţ se octl, neodvaţoval Tita oslovit, čekal, aţ Titus pŧjde okolo něho, pozná ho a osloví. Stalo se však jednou, ţe Titus kráčel kolem Gisippa, jemuţ se zdálo, ţe ho Titus viděl, ale minul ho s

opovrţením, a tu Gisippos, kdyţ si uvědomil, co pro Tita kdysi udělal, odešel rozhněvaný a celý zoufalý.

Jeţto byla uţ noc a Gisippos byl hladov a bez peněz, nevěděl, kam má jít, a netouţil po ničem jiném neţ po smrti. Tak se octl v nejzpustlejším místě města, kde spatřil velikou jeskyni.

Vlezl si do ní, aby tu přečkal noc, a zmoţen dlouhým naříkáním, usnul na holé zemi a v chatrném oděvu. K ránu však vlezli do této jeskyně i dva muţi, kteří byli v noci loupit, a v nastalé hádce ten, který byl silnější, zabil svého druha a uprchl.

Kdyţ to Gisippos viděl a slyšel, zdálo se mu, ţe konečně našel cestu k smrti, po níţ tak touţil, a ţe se nebude muset usmrtit sám. Proto neuprchl, ale meškal tu tak dlouho, aţ sem přikvačili biřici soudního dvora, kteří se o této vraţdě dověděli, zběsile Gisippa jali a odvedli. Kdyţ byl pak Gisippos vyslýchán, přiznal se, ţe onoho muţe zabil a ţe nemohl pak z jeskyně uniknout, pročeţ praetor, který se nazýval Marcus Varro, rozhodl, aby zemřel na kříţi, jak bylo tehdy obyčejem. Shodou okolností však přišel v tu chvíli k praetorovi Titus, jenţ pohlédl do tváře onoho ubohého odsouzence, a kdyţ uslyšel rozsudek, poznal náhle, ţe je to Gisippos. Zděsil se nad jeho neblahým osudem a nad tím, jak se Gisippos dostal aţ sem, a jeţto mu vášnivě touţil pomoci a neviděl k jeho záchraně jinou cestu neţ tu, ţe obţaluje sebe a zbaví tím ţaloby jeho, bez meškání pokročil vpřed a zavolal:

"Marcu Varrone, zavolej znovu před soud toho uboţáka, jejţ jsi odsoudil, neboť je nevinen.

Velmi jsem urazil bohy tím, ţe jsem zabil toho člověka, kterého tvoji biřicové dnes ráno našli, a proto nechci urazit bohy ještě smrtí tohoto nevinného."

Varro nad tím uţasl, bylo mu líto, ţe to uslyšel celý soud, a jeţto tedy nemohl čestně ustoupit od provedení toho, co přikazovaly zákony, dal zavolat zpět Gisippa a v přítomnosti Titově mu pravil:

"Proč jsi byl tak pošetilý, ţe ses bez mučení přiznal k tomu, čeho ses vŧbec nedopustil? Jde tu přece o tvŧj ţivot. Prohlásil jsi, ţe jsi této noci zvraţdil onoho člověka, a teď přišel tenhle a říká, ţes ho nezabil ty, nýbrţ on."

Gisippos vzhlédl, a kdyţ poznal, ţe to je Titus, tuze dobře pochopil, ţe to Titus udělal pro jeho záchranu, jakoby odměnou za sluţby, které mu prokázal. Rozplakal se proto dojetím a řekl:

"Nikoli, Varrone, já jsem ho zavraţdil, a soucit Titŧv, jenţ mě chce zachránit, přichází příliš pozdě."

Titus vsak namítal:

"Vidíš přece, praetore, ţe je to cizinec a ţe byl vedle zavraţděného nalezen beze zbraně. A je vidět, ţe ho bída dohnala k tomu, ţe chce zemřít. Osvoboď ho proto a potrestej po zásluze mne."

Varro se divil Gisippově a Titově tvrdošíjnosti a tušil, ţe ani jeden, ani druhý není vinen; přemýšlel uţ o tom, jak by je osvobodil, kdyţ tu přiběhl mladík jménem Publius Ambustus, nepolepšitelný darebák, známý všem Římanŧm jako ničema - a on to byl, kdo skutečně

vraţdu spáchal -, a jeţto věděl, ţe nikdo z těchto dvou není vinen tím, ţe čeho se kaţdý viní, jejich nevinnost vyvolala v jeho srdci tak veliký soucit, ţe předstoupil před Varrona a pravil:

"Mé zločiny, praetore, mě nutí, abych rozluštil tento těţký spor, a sám nevím, jaký bŧh mě v mém nitru nutká a pobízí, abych odhalil svŧj zločin. Věz proto, ţe nikdo z nich není vinen tím, z čeho se navzájem obviňují. Já jsem zabil dnes k ránu onoho muţe, a tohoto uboţáka zde jsem zahlédl, jak spí v jeskyni, kdyţ jsem se dělil o lup s tím, kterého jsem pak zavraţdil.

Titus nepotřebuje, abych ho ospravedlňoval já, jeho pověst je známa kaţdému a Titus sám není vŧbec schopen něčeho takového. Osvoboď je proto a mně dej trest, který ukládají zákony."

O celé věci se mezitím dověděl Octavianus, dal si všechny tři předvolat a chtěl slyšet, jaké to příčiny vedly kaţdého z nich k tomu, ţe chtěli být odsouzeni.

Kaţdý to tedy pověděl, načeţ Octavianus osvobodil Gisippa a Tita proto, ţe byli nevinni, a onoho třetího pro lásku boţí.

Titus se poté ujal svého Gisippa, a kdyţ ho vypeskoval za jeho ostýchavost a nedŧvěru, radostně se s ním objal a odvedl ho do svého domova, kde ho Sofronia s dojemným pláčem uvítala jako svého bratra. Kdyţ mu pak dali jídlo a šat a uvedli ho opět do postavení odpovídajícího jeho urozenosti a schopnostem, podělil se s ním Titus o všechny své poklady a statky, načeţ mu dal za manţelku svou mladičkou sestru, jeţ slula Fulvia, a řekl mu:

"Záleţí teď jenom na tobě, zda chceš zŧstat u mne, anebo vrátit se s tím vším, co jsem ti daroval do Řecka."

Gisippos se však rozhodl, ţe se stane Římanem, neboť ho k tomu nutil jednak rozsudek, jenţ

ho vypudil z jeho rodného města, jednak přátelství, které choval k vzácnému svému příteli Titovi. A tak

on se svou Fulvií a Titus se svou Sofronií ţili dlouho a šťastně v jednom domě a byli den ode dne - pokud to vŧbec bylo moţné - většími a většími přáteli.

Je tedy nejsvětější věc přátelství a zaslouţí si nejenom zvláštní úctu, nýbrţ i věčnou chválu, neboť je to ohleduplná matka štědrosti a počestnosti, sestra vděku a soucitu, nepřítelkyně zášti a lakoty; nikdy nečeká na prosby a vţdy je ochotna vykonat čestně pro jiného to, co by si ten druhý přál, aby někdo pro něho udělal.

Posvátné účinky přátelství vídáme však dnes velmi zřídka, coţ je vinou ostudné a bídné chamtivosti smrtelníkŧ, která se ohlíţí pouze na svŧj vlastní prospěch a zahnala přátelství jako věčného vyhnance do nejzazších končin světa.

Nikoli milostná vášeň, nikoli bohatství, nikoli pokrevenství, ale jen přátelství mohlo dát srdci Gisippovu pocítit onu horoucnost, ony slzy a vzdechy Titovy a odhodlání postoupit Titovi i svou krásnou, milou a milovanou nevěstu. Ţádné zákony, ţádné hrozby, ţádný strach by byl nezdrţel mladistvé rámě Gisippovo na místech osamělých a tmavých i na vlastním loţi, aby neobjímal krásnou dívku, která jej k tomu moţná leckdy sama vybízela. Přátelství to však dokázalo. Ţádné postavení, ţádné zásluhy, ţádné výhody by byly nedosáhly toho, aby se Gisippos nestaral o to, ţe přijde o příbuzné a Sofronii, aby nedal na potupné klevety lidí, aby

nedbal výsměchu a opovrţení jen proto, aby vyhověl svému příteli. Přátelství to však dokázalo.

Jen přátelství přimělo Tita - ačkoli mohl se ctí předstírat, ţe Gisippa nepoznal -, ţe byl ochoten přivodit si bez rozmýšlení smrt jen proto, aby zachránil Gisippa před ukřiţováním, které si tím sám chystal.

Jen přátelství vedlo Tita k tomu, aby bez okolkŧ rozdělil co nejštědřeji své jmění mezi sebe a Gisippa, jejţ neštěstí připravilo o vše.

Jen přátelství přimělo Tita, aby bez podezírání a co nejochotněji dal svoji sestru Gisippovi, kdyţ viděl, jak je ubohý a v jaké se octl bídě.

Co je lidem platno, ţe touţí po mnoţství příbuzných, po mnoha bratřích, po velkém počtu dětí, co je jim platné, ţe s penězi vzrŧstá i počet jejich sluţebnictva, kdyţ musí mít při kaţdém sebemenším nebezpečí strach a kdyţ vidí, ţe nikdo nespěchá zbavit velikého nebezpečí otce, bratra nebo pána. Pravý opak toho však vídáme vţdy u přátel.

PŘÍBĚH DEVÁTÝ

Messer Torello hostí Saladina přestrojeného za kupce. Je vyhlášena křiţácká výprava, messer Torello dá své paní lhŧtu, kdy se mŧţe opět provdat, a při výpravě je zajat. V zajetí ochočuje ptáky, při čemţ se setká se sultánem, který ho pozná a sám se mu rovněţ dá poznat.

Vyznamenává ho potom nesmírně, a kdyţ messer Torello onemocní, postará se, aby byl pomocí černokněţnického umění přenesen do Pavie na svatební hostinu, na níţ se oslavuje nový sňatek jeho ţeny. Paní messera Torella pozná a vrátí se s ním domŧ.

Filomena dovyprávěla uţ svŧj příběh a všichni jednoznačně vynášeli velkolepou Titovu vděčnost, kdyţ král, ponechávaje poslední místo v pořadí Dioneovi, takto zahovořil: Filomena měla, milované paní, ve svém vyprávění o přátelství nesporně pravdu a právem si v závěru svého vyprávění stěţovala, ţe si dnes lidé přátelství málo cení. Kdybychom zde byli proto, abychom napravovali světské chyby, anebo je aspoň kárali, pokračoval bych v jejím příběhu obšírným výkladem; jeţto však naším cílem je něco jiného, přišla mi na mysl příhoda, která je moţná příliš dlouhá, ale je naveskrze líbezná, a já vám v ní ukáţi jeden ze Saladinových šlechetných činŧ, abychom z toho, co v mém příběhu uslyšíte - kdyţ uţ

nemŧţeme získat naprosté přátelství pro své vady -, čerpali aspoň radost z toho, ţe mŧţeme někomu poslouţit v naději, ţe budeme za to někdy odměněni.

Řeknu vám tedy, ţe za časŧ císaře Fridricha I. - jak někteří tvrdí - podnikli křesťané všeobecné kříţové taţení, aby dobyli Svaté země.

Saladin, převelice chrabrý pán a tehdejší sultán babylónský, však o tom něco předtím zaslechl a rozhodl se, ţe se na vlastní oči podívá na přípravy křesťanských kníţat k této výpravě, aby jim mohl lépe čelit. Uspořádal tedy v Egyptě všechny své záleţitosti, a předstíraje, ţe se chystá kamsi putovat, přestrojil se za kupce a vydal se na cestu pouze s dvěma význačnými a tuze moudrými muţi a třemi sluhy. Projeli mnoha křesťanskými kraji, a kdyţ cestovali Lombardií, aby se dostali přes hory, stalo se během jízdy z Melana do Pavie, ţe se jednou na samý večer setkali se šlechticem, jenţ slul Torello d'Istria da Pavia a který se se svým

sluţebnictvem, psy a sokoly ubíral na své krásné sídlo, jeţ měl nad Ticinem. Sotvaţe je messer Torello spatřil, poznal, ţe to jsou nějací cizí šlechtici, a pojal přání pohostit je.

Kdyţ se proto Saladin otázal jednoho jeho sluhy, jak daleko je odtud ještě do Pavie a zda je tam moţno dorazit včas, nedovolil sluhovi, aby odpověděl, a řekl za něho sám:

"Pánové, do Pavie včas nedojedete, takţe se ani nedostanete do města."

"Račte nám tedy povědět," odpověděl Saladin, "jeţto jsme cizinci, kde bychom mohli dobře přenocovat."

Messer Torello nato odvětil:

"To rád udělám. Chtěl jsem právě poslat svého sluhu pro cosi do končin nedaleko Pavie, ale pošlu ho s vámi a on uţ vás dovede na jedno místo, kde velmi pohodlně přenocujete."

Poté přistoupil k nespolehlivějšímu sluhovi, nakázal mu, co má dělat, a poslal ho s nimi; sám pak odejel na svŧj statek a neprodleně dal připravit hezkou večeři - jak mohl nejlépe - a postavit stoly do své zahrady. Kdyţ bylo vše hotovo, vyšel ze vrat očekávat cizince.

Sluha rozprávěl se šlechtici o tom i o onom a oklikami je dovedl aţ k pánovu sídlu, aniţ si toho cizí šlechtici všimli. Kdyţ je pak messer Torello spatřil, vyskočil jim vstříc a s úsměvem pravil:

"Pánové, buďte nám tuze vítáni."

Saladin, jenţ byl ze všech nejbystřejší, dobře postřehl, ţe si šlechtic nebyl jist, zda by byli přijali jeho pozvání, a ţe je proto dovedl do svého domu tak dŧmyslně, aby nemohli odmítnout strávit s ním večer. I odpověděl mu na pozdrav a řekl:

"Messere, mŧţe-li si člověk stěţovat na zdvořilé lidi, musíme si stěţovat na vás, neboť jste se nikterak neohlíţel, ţe poněkud přerušíte naše cestování, a přinutil jste nás, abychom pouţili tak velké pozornosti, jako je vaše, ačkoli jsme si této vaší laskavosti nezaslouţili ani jediným pozdravem."

Rytíř byl moudrý muţ a uměl dobře hovořit; odpověděl:

"Pánové, zdvořilost, kterou přijímáte od nás, je zdvořilost nepatrná, srovnáme-li ji s onou, jeţ

vám náleţí, jak lze podle vašeho vzezření soudit; leč mimo Pavii byste opravdu nemohli přenocovat na ţádném vhodném místě, a proto vám nebudiţ na obtíţ, ţe jste se odchýlili z cesty kvŧli této menší nepříjemnosti."

Sotvaţe domluvil, obklopilo je sluţebnictvo, a jakmile sesedli, ujalo se koní; messer Torello pak uvedl ony tři šlechtice do komnat, jeţ byly připraveny, zde je dal zout z jezdeckých bot a trochu občerstvit nejsvěţejšími víny, načeţ je bavil příjemným rozhovorem aţ do doby, kdy se mohlo zasednout k večeři.

Saladin, jeho společníci i sluhové uměli všichni latinsky, a proto dobře rozuměli a dobře bylo rozuměno i jim; a všichni pak byli toho

názoru, ţe messer Torello je nejroztomilejší a nejdvornější člověk a ţe se dosud nesetkali s muţem, který by hovořil lépe neţ on.

Messeru Torellovi se rovněţ zdálo, ţe má před sebou skvělé lidi, ba mnohem skvělejší, neţ

zprvu soudil, a proto ho v duchu velmi mrzelo, ţe je tohoto večera nemohl poctít společností a slavnostnější hostinou. Vysvětlil proto jednomu svému sluhovi, co zamýšlí udělat, poslal ho za svou paní, jeţ byla velice duchaplná a dlela právě v Pavii, kam bylo odtud nedaleko a kam bylo moţno dostat se jednou brankou, jeţ se na noc nezavírala. Poté odvedl urozené pány do zahrady a zdvořile se jich zeptal, kdo jsou. Saladin mu na to odpověděl:

"Jsme kyperští kupci a jedeme z Kypru za svými obchody do Paříţe."

Messer Torello na to odvětil:

"Kéţ by Pánbŧh dal, aby náš kraj rodil takové šlechtice, jaké obchodníky rodí Kypr, jak vidím."

Chvíli tedy takto hovořili, a jeţto nadešla hodina večeře, pozval je messer Torello, aby ho svou přítomností poctili při večeři. Ačkoli hostina byla vystrojena narychlo, byli hosté velmi dobře a řádně obslouţeni.

Nedlouho poté, co bylo sklizeno ze stolu, zpozoroval messer Torello, ţe hosté jsou unaveni; odvedl je tedy na krásná lŧţka, aby si zde odpočali, a sám šel zakrátko nato rovněţ spát.

Sluha, jenţ byl vyslán do Pavie, vyřídil vzkaz a paní messera Torella ne s dŧvtipem ţeny, ale s dŧvtipem královny dala svolat přátele a mnoţství sluţebnictva messera Torella, načeţ kázala připravit vše potřebné k nádherné hostině, v záři pochodní pozvat nejurozenější měšťany, snést sukna, hedvábí a koţešiny - a zařídila všechno tak, jak jí to manţel vzkázal.

Kdyţ nastal den, šlechtici vstali, messer Torello společně s nimi vsedl na koně, a kdyţ poručil přinést sokoly, zajel s nimi k nedaleké říčce, kde jim ukázal, jak létají.

Saladin poté poţádal kohosi, aby je doprovodil do nejlepšího hostince v Pavii, ale tu pravil messer Torello:

"Učiním to sám, neboť musím rovněţ zajet do Pavie."

Šlechtici mu uvěřili, měli z toho radost, spolu s ním se vydali na cestu a po deváté hodině dorazili do města. Majíce za to, ţe se dostali do nejlepšího hostince, dorazili však s messerem Torellem do jeho domu, kam se zatím k uvítání těchto šlechticŧ dostavilo dobrých padesát význačných měšťanŧ, kteří se ihned chopili uzd a třmenŧ.

Kdyţ Saladin a jeho druzi uviděli, co se děje, pochopili, oč jde, a pravili:

"Messere Torello, o toto jsme vás neţádali, udělal jste pro nás minulé noci velmi mnoho, ba mnohem více, neţ jsme chtěli, neboť jste nás mohl docela snadno nechat jít svou cestou."

Messer Torello jim odpověděl:

"Pánové, to, co jsem pro vás udělal včera večer, za to děkuji více Štěstěně neţ vám, neboť vás zastihla na cestě v době, kdy jste se museli odebrat do mého malého domu. Od dnešního rána jsem však zavázán jen vám a se mnou všichni přítomní šlechtici, kteří stojí kolem vás a s nimiţ nemusíte obědvat; pokládáte-li to za zdvořilé, mŧţete je odmítnout."

Saladin a jeho druzí podlehli tomuto naléhání a sestoupili z koní; šlechtici je radostně uvítali a odvedli do komnat, které pro ně byly s velikým přepychem uchystány. Hosté zde odloţili cestovní šat, osvěţili se trochu a sestoupili do síně, jeţ byla skvěle vyzdobena. Kdyţ jim pak byla podána voda na ruce a kdyţ byli s převelikou a krásnou obřadností rozsazeni u stolu, bylo jim předloţeno mnoho velkolepých pokrmŧ, takţe i kdyby byl sám císař přišel, nebylo by ho bývalo moţno uţ lépe pohostit.

Saladin a jeho druzi byli velmoţové a byli tedy zvyklí vídat nádherné věci, nicméně ţasli nad tím vším zde a zdálo se jim, ţe messer Torello je nějaký vladař, kdyţ viděli jeho rytířské zpŧsoby, ačkoli věděli, ţe je měšťan, a nikoli šlechtic.

Kdyţ byla hostina skončena a odneseny stoly, rozhovořili se všichni o tom i o onom; jeţto však bylo velké vedro, šli si na přání messera Torella pavijští šlechtici odpočinout a messer Torello, kdyţ se svými třemi hosty osaměl, zavedl je ještě do jedné komnaty, neboť chtěl, aby viděli vše, co je mu drahé. Sem pak dal zavolat svou znamenitou paní překrásné tváře a vysoké postavy; předstoupila v bohatém rouchu uprostřed svých dvou chlapcŧ podobajících se andílkŧm a líbezně hosty pozdravila.

Hosté povstali, sotvaţe ji spatřili, s úctou ji pozdravili, posadili ji mezi sebe a tuze chválili její dva hezké synky. Paní se s nimi za chvíli dostala do příjemného rozhovoru, a jeţto se messer Torello na chvíli vzdálil, otázala se líbezně, odkud jsou a kam se ubírají; šlechtici jí však odpověděli stejným zpŧsobem jako předtím messeru Torellovi. Paní na to řekl s úsměvem:

"Vidím tedy, ţe mŧj ţenský nápad bude uţitečný, a proto vás prosím, abyste mi prokázali obzvláštní milost a neodmítli či nepovaţovali za špatný dárek to, co vám dám přinést. Mějte na mysli, ţe paní

dávají malé dary, protoţe mají malé srdce. Přijměte jej proto a neohlíţejte se na to, o jaký jde dar, ale na to, ţe je dáván s dobrým srdcem."

Poté dala pro kaţdého přinést dvoje šaty. Nebyl to však šat pro měšťany či pro kupce, ale pro šlechtice, neboť jedno roucho bylo podšito hedvábím a druhé koţešinou. Kdyţ jim dala ještě tři kazajky z jemné látky a věci z plátna, pravila:

"Vezměte si to ode mne - oblékám svého manţela do téhoţ šatu jako vás. I ostatní věci -

nehledě na to, ţe nejsou drahé - vám mohou být dobré, neboť jste daleko od svých ţen, jste uţ

dlouho na cestě a máte ještě hezký kus cesty před sebou."

Šlechtici ţasli, neboť na vlastní oči viděli, ţe messer Torello ve své zdvořilosti nic neopomněl, a kdyţ viděli tato vzácná nekupecká roucha, byli na pochybách, zda je messer Torello nepoznal. Proto jeden z nich odvětil paní:

"Dáváte nám, paní, nesmírně drahocenné věci, a kdyby nás k tomu nenutily vaše prosby, jimţ

nemŧţeme nevyhovět, nemohli bychom si je vŧbec vzít."

Krátce poté se vrátil messer Torello, pročeţ paní poručila hosty Bohu, rozloučila se s nimi a podobnými věcmi obdarovala i sluhy, jak se to hodilo. Messer Torello pak po dlouhých prosbách dosáhl toho, ţe se hosté u něho zdrţeli ještě celý den; kdyţ se trochu prospali, oblékli se do nových šatŧ, projeli se s messerem Torellem trochu po městě, a kdyţ nadešla hodina večeře, skvěle povečeřeli s mnoha ctnými společníky.

Kdyţ pak nadešel čas, odebrali se na lŧţka. Ale kdyţ ráno za svítání vstali, našli tu místo svých znavených koníkŧ tři statné a dobré koně; nové a silné koně dostalo i jejich sluţebnictvo.

Kdyţ to spatřil Saladin, obrátil se k svým druhŧm a řekl:

"Přisám Bohu, tak dokonalého, tak zdvořilého a tak pozorného člověka, jako je tento, ještě nikdy země nenosila, a jestliţe se i křesťanští králové chovají tak, jako se chová tenhle, jenţ je jen rytíř, babylónský sultán neodolá ani jednomu z nich, tím spíše všem těm, kteří se ho chystají přepadnout, jak vidíme."

Vědouce však, ţe by bylo zbytečné odmítat to, co jim bylo darováno, velmi zdvořile mu poděkovali a vsedli na koně.

Messer Torello je se svými druhy doprovodil hezký kousek cesty za město, a ačkoli Saladinovi bylo zatěţko rozejít se s messerem Torellem - takovou náklonnost k němu pojal -, přece jen ho poprosil, aby se uţ vrátil, neboť měl ještě velký kus cesty před sebou Messer Torello, ačkoli se s nimi velmi nerad loučil, pravil:

"Pánové, učiním, jak je vám libo, ale chtěl bych vám ještě říci toto: Nevím, kdo jste, a neţádám od vás, abyste mi pověděli více, neţ jste mi ráčili povědět. Ať jste však uţ kdokoli, tentokrát mi nenamluvíte, ţe jste kupci - a Bŧh vás opatruj."

Saladin, jenţ se uţ rozloučil se všemi druhy messera Torella, odvětil:

"Messere, mŧţe se ještě stát, ţe vám ukáţeme naše kupectví, čímţ vás ve vaší víře ještě posílíme. Jeďte tedy s Bohem."

Saladin se svými společníky tedy odcestoval, slíbil si však, ţe jednou pohostí messera Torella ještě víc, neţ pohostil on jeho, zŧstane-li naţivu a nezahubí-li ho očekávaná válka. Dlouho pak ještě se svými společníky hovořil o něm, o jeho ţeně, o všech jeho druzích, činech a skutcích, a vše nesmírně chválil.

Kdyţ si pak - nikoli bez velké námahy - prohlédl celý Západ, vstoupil na loď, vrátil se se svou druţinou do Alexandrie, a jsa o všem výborně zpraven, hotovil se k obraně.

Messer Torello se vrátil do Pavie a dlouho přemýšlel, kdo byli ti tři - ale k pravdě se ani nepřiblíţil, ani se ji nedověděl.

Kdyţ se přiblíţila doba výpravy a kaţdý se ze všech sil chystal, rozhodl se messer Torello bez ohledu na prosby a pláč své paní, ţe potáhne na výpravu; maje vše zchystáno, měl uţ jen vsednout na koně, a tu pravil své paní, kterou svrchovaně miloval:

"Jak vidíš, paní, chystám se na tuto výpravu jak pro čest své osoby, tak pro spásu své duše.

Svěřuji ti naše jmění a naši čest, a ačkoli jsem jist, ţe odcházím, nemám jedinou jistotu, zda se vrátím, neboť se mŧţe přihodit na tisíc událostí, a proto chci, abys mi prokázala jednu milost: ať se mi přihodí uţ cokoli, nebudeš-li mít o mém ţivotě bezpečné zprávy, budeš na mne čekat rok, měsíc a den a neprovdáš se dříve, neţ tato lhŧta ode dne mého odjezdu uplyne."

Paní tuze plakala a odpověděla mu na to:

"Nevím, messere Torello, jak budu snášet bolest, v níţ mne svým odchodem zanecháte; přečká-li ji však mŧj ţivot a vy zemřete, ţijte či umírejte s jistotou, ţe budu ţít a zemru jako manţelka messera Torella, která naň nikdy nezapomněla."

"Paní," odvětil Torello, "jsem přesvědčen, ţe splníš, pokud bude na tobě, co mi slibuješ. Jsi však ţena mladá, jsi krásná, máš veliké příbuzenstvo a tvá ctnost je všeobecně známa.

Nepochybuji proto, ţe mnoho šlechticŧ poţádá o tebe tvé bratry a příbuzné, sotvaţe se o mně něco doslechnou. Budou tě ponoukat a sotva se jim budeš moci ubránit i přes své rozhodnutí, a bude-li třeba, přinutí tě i násilím, abys jim vyhověla. Proto tě ţádám o tuto lhŧtu a nikoli delší."

Paní pravila:

"Z toho, co jsem vám řekla, udělám vše, co budu moci, a budu-li přesto muset udělat něco jiného, rozhodně vás v tom, co jste mi uloţil, uposlechnu. Prosím však Boha, aby do té doby nepřivedl ani vás, ani mne do těchto koncŧ."

Paní domluvila, s pláčem objala messera Torella, načeţ sňala z prstu prsten a podala mu jej se slovy:

"Stane-li se, ţe zemru dřív, neţ vás opět spatřím, vzpomeňte si na mne, kdykoli pohlédnete na tento prsten."

Messer Torello si navlékl prsten, vsedl na koně, dal všem sbohem a vydal se na cestu. Kdyţ

dorazil se svou druţinou do Janova a nasedl zde na loď, vyplul na moře a v krátkém čase doplul do Akry, kde se připojil k ostatnímu křesťanskému vojsku.

Ve výpravě však ponenáhlu začaly řádit nakaţlivé nemoci a smrt, takţe se Saladinovi podařilo - dík jeho umu či jeho štěstí - zajmout téměř celý zbytek křesťanského vojska, které ušetřila nákaza; zajatci pak byli rozděleni do několika měst a zde byli uvězněni.

Mezi těmito zajatci byl i Torello, jenţ byl odveden do vězení v Alexandrii. Jeţto ho však zde nikdo neznal, jeţto se bál říci, kdo je, a jeţto ho k tomu nutila nouze, věnoval se cvičení ptákŧ, v kterémţto umění byl veleznamenitým mistrem, a tak se o něm donesla zpráva aţ k Saladinovi. Ten ho dal propustit z vězení a ponechal si ho jakoţto sokolníka.

Messer Torello, jemuţ Saladin neříkal jinak neţ "Křesťan", nepoznal Saladina a Saladin nepoznal jeho; vzpomínal pouze na svou Pavii a chtěl se několikrát pokusit o útěk, ale nikdy se mu to nezdařilo. Kdyţ proto jednoho dne přišli k Saladinovi jako vyslanci nějací Janované vykoupit některé své spoluobčany, rozhodl se ještě před jejich odchodem, ţe napíše své ţeně, ţe je ţiv a ţe se k ní vrátí, co nejdříve bude moci, aby jen na něho čekala. Tak také učinil a

vroucně poprosil jednoho z vyslancŧ, jejţ znal, aby se postaral o to, aby se list dostal do rukou opata ze svatého Petra na zlatých nebesích, který byl jeho strýcem.

Zatímco tedy messer Torello ţil v tomto postavení, stalo se jednoho dne - právě ve chvíli, kdy s ním Saladin rozmlouval o jeho cvičeném ptactvu -, ţe se messer Torello usmál a zatvářil se zpŧsobem, kterého si všiml Saladin uţ tenkrát, kdyţ meškal v jeho domě v Pavii. Protoţe to Saladinovi připomnělo messera Torella, začal si proto svého sokolníka pozorně prohlíţet, a jeţto se mu zdálo, ţe je to on, přestal mluvit o tom, o čem hovořili předtím, a řekl:

"Pověz mi, Křesťane, z kterých končin Západu pocházíš?"

"Pane mŧj," odvětil messer Torello, "jsem z Lombardie z jednoho města, jeţ sluje Pavie, a jsem chuďas nízkého pŧvodu."

Sotvaţe to Saladin uslyšel, byl takřka přesvědčen tou věcí, jíţ si nebyl předtím jist, a řekl si proto sám pro sebe:

"Konečně mi Bŧh dopřál chvíli, kdy mohu tady tomu člověku ukázat, jak si váţím zdvořilosti, s níţ se ke mně choval."

Neřekl proto uţ ani slova a dal snést veškeré své šatstvo do jedné síně, uvedl tam svého sokolníka a řekl mu:

"Podívej se, Křesťane, zda mezi tímto šatstvem není nějaký šat, který jsi kdysi viděl."

Messer Torello se jal šatstvo prohlíţet a tu zahlédl ona roucha, jeţ kdysi darovala Saladinovi jeho paní; soudě však, ţe není moţné, aby to byla tatáţ roucha, odpověděl:

"Pane mŧj, nepoznávám zde nic, i kdyţ je pravda, ţe tato dvě roucha se podobají oněm, jimiţ

jsem kdysi oblékl tři kupce, kteří u mne pobývali."

V té chvíli se Saladin uţ nemohl déle udrţet, něţně ho objal a řekl mu:

"Vy jste messer Torello d'Istria a já jsem jeden z oněch tří kupcŧ, jimţ vaše paní darovala tato roucha. Nadešel čas, abyste poznal, jaké je vlastně to mé kupectví, jak jsem vám při odchodu od vás řekl, kdyţ jsem vás upozorňoval, ţe se to mŧţe stát."

Messer Torello se po těchto slovech tuze zaradoval, ale bylo mu současně i stydno: radoval se, ţe má takového hostitele, a styděl se proto, ţe se mu zdálo, ţe tenkrát přijal Saladina tuze nuzně.

Tu pravil Saladin:

"Messere Torello, jeţto mi vás poslal sám Bŧh, pomýšlejte na to, ţe od této chvíle zde budete pánem vy, a nikoli já."

Kdyţ pak vystrojili spolu velikou slavnost, dal Saladin obléci messera Torella do královských šatŧ, představil ho všem svým vysokých šlechticŧm, pronesl mnoho pochvalných slov o jeho věhlasu a nařídil, aby kaţdý, komu je jeho přízeň milá, ctil messera Torella tak jako jeho

samého. To od té chvíle kaţdý činil, ale ještě víc ho ctili oni dva pánové, kteří byli tehdy v jeho domě jakoţto Saladinovi společníci.

Ona náhlá veliká sláva, jíţ se messeru Torellovi dostalo, odvrátila poněkud jeho mysl od věcí lombardských tím spíše, ţe messer Torello pevně věřil, ţe strýc v Pavii obdrţel jeho list.

V táboře křesťanského vojska však v ten den, kdy byli všichni zajati, zemřel a byl pochován jakýsi provensálský rytíř nevelikého významu, jenţ slul Torello di Dignes. A jeţto byl messer Torello

d'Istria pro svou šlechetnost znám v celém vojsku, kaţdý, kdo uslyšel, ţe messer Torello zemřel, věřil, ţe jde o messera Torella d'Istria, a nikoli o messera Torella di Dignes. K tomu přispělo pak i to, ţe Torello upadl do zajetí, dřív neţ se omyl mohl vysvětlit; protoţe se s touto zprávou vrátilo domŧ mnoho Italŧ a někteří z nich byli dokonce tak neomylní, ţe směle prohlašovali, ţe messera Torella d'Istria viděli na vlastní oči mrtvého a ţe byli na jeho pohřbu.

Tato zpráva se donesla i Torellově paní a příbuzným a vyvolala převeliký a nevýslovný zármutek nejenom v jejich duších, ale v kaţdém, kdo messera Torella znal.

Trvalo by dlouho, kdybych zde měl líčit, jaký a jak veliký byl bol a zármutek a nářek Torellovy paní, jeţ po neustálém několikaměsíčním souţení naříkala uţ o trochu méně, neboť se o ni ucházelo několik vznešených šlechticŧ z Lombardie a bratři a ostatní její příbuzní ji počali nutit, aby se znovu provdala. Paní to mnohokrát a s velikým hořekováním odmítla, ale posléze musela přece jen ustoupit nátlaku svých příbuzných, coţ udělala s tou podmínkou, ţe bude čekat se svatbou tak dlouho, jak to messeru Torellovi slíbila.

Zatímco se záleţitosti paniny v Pavii vyvíjely takto a do jejího sňatku zbývalo uţ jen osm dní, spatřil messer Torello v Alexandrii člověka, jejţ tenkrát viděl s janovskými vyslanci nastupovat na loď plující do Janova. Dal si ho proto zavolat a otázal se ho, jakou měli cestu a kdy dopluli do Janova.

Ten mu na to odvětil:

"Pane mŧj, špatnou cestu měla ta loď, jak jsem slyšel na Krétě, kde jsem zŧstal. Kdyţ uţ totiţ

byla nedaleko Sicílie, zdvihl se nebezpečný severní vítr, který koráb roztříštil na berberských mělčinách, takţe nikdo nevyvázl ţiv, a mezi jinými tam zahynuli i moji dva bratři."

Messer Torello uvěřil jeho slovŧm, jeţ byla do písmene pravdivá, a kdyţ si uvědomil, ţe lhŧta, kterou dal své paní, vyprší ode dneška za osm dní a ţe do té doby se nikdo v Pavii nedoví nic o jeho postavení, byl jist, ţe jeho paní bude do té doby určitě provdána. I byl tím tak zarmoucen, ţe mu vŧbec nechutnalo jíst, a ulehnuv rozhodl se, ţe zemře.

Kdyţ se o této věci dověděl Saladin, jenţ messera Torella nesmírně miloval, přišel za ním, a kdyţ se po mnohém prošení a domlouvání dověděl, co je příčinou jeho bolesti a nemoci, tuze ho peskoval za to, ţe mu to neřekl dřív, načeţ ho poprosil, aby byl jen klidné mysli a uzdravil se, ţe zařídí vše tak, ţe bude ve stanovenou dobu v Pavii. Naznačil mu přitom téţ, jak to provede.

Messer Torello dal na Saladinova slova, a protoţe často slýchal, ţe je to moţné a ţe se to uţ

mnohokrát stalo, byl uţ klidnější a neustále na Saladina naléhal, aby si s provedením svého záměru pospíšil.

Saladin poté přikázal svému černokněţníku, jehoţ umění uţ předtím vyzkoušel, aby nalezl zpŧsob, jak přenést v noci messera Torella na lŧţku do Pavie, a černokněţník mu odvětil, ţe to provede, ale ţe je nejdříve třeba messera uspat.

Kdyţ to Saladin zařídil, vrátil se k messeru Torellovi, a shledav, ţe je přichystán být v ustanovené lhŧtě v Pavii, bude-li to moţné, anebo zemřít, nebude-li to moţné, řekl mu:

"Milujete-li vroucně svou paní a bojíte-li se, aby se nestala manţelkou jiného, ví Bŧh, ţe vás nechci za to nějak kárat; viděl jsem ve svém ţivotě uţ mnoho ţen, a právě proto se mi zdá, ţe její chování, mravy a zpŧsoby musíme chválit a milovat nejvíc, opomeneme-li uţ její krásu, jeţ je pomíjejícím květem. Kdyţ uţ vás osud zanesl sem, bylo by mi nejmilejší, abychom po tu dobu, která vám i mně zbývá ještě k ţivotu, ţili pospolu jako dva stejní páni království, jemuţ vládnu. Kdyţ uţ mi to však Bŧh nedopřál a kdyţ vy jste pojal rozhodnutí buď zemřít, nebo dostat se včas do Pavie, bylo by mi bývalo tuze milé, kdybych se byl o tom dověděl včas, abych vás mohl doprovodit do vašeho domu s takovými poctami, s takovou nádherou a s takovým prŧvodem, jak si to při svých ctnostech zasluhujete. Jeţto mi to však nebylo dopřáno a vy dychtíte po tom, abyste tam byl včas, udělám, co mohu, a pošlu vás tam tím zpŧsobem, jak jsem vám jiţ řekl."

Messer Torello mu na to pravil:

"Pane mŧj, nebylo třeba vašich slov, vaše skutky mi samy dostatečně ukázaly, jakou ke mně chováte přízeň, kterou jsem si nikdy nezaslouţil v tak vrchovaté míře. A i kdybyste mi ji byl slovy neztvrdil, budu v té víře ţít i umírat. Kdyţ uţ jsem se však rozhodl učinit toto, prosím vás, abyste provedl co nejrychleji to, co jste mi slíbil, neboť zítra je poslední den lhŧty, do kdy mám být očekáván."

Saladin pravil, ţe uţ je naprosto vše zařízeno - a jeţto ho zamýšlel poslat zpět příští noci, dal nazítří připravit ve veliké síni nádherné lŧţko bohatě vystlané podle jejich zvyku poduškami ze sametu a brokátu, přes ně přehodit pokrývku, na níţ byly figurky z drahých perel a nejvzácnějších drahokamŧ - kteráţto pokrývka tam byla vţdy povaţována za nesmírný poklad

- a dvě podušky pod hlavu, jaké k takovému lŧţku patří.

Kdyţ bylo vše provedeno, přikázal, aby messeru Torellovi - který se uţ zotavil - bylo dáno roucho saracénského střihu - nejbohatší

a nejkrásnější to věc, kterou kdy kdo viděl - a na hlavu aby mu byl podle jejich zvyku nasazen veliký turban.

A jeţto byla uţ pozdní hodina, odebral se Saladin s mnoţstvím svých šlechticŧ do komnaty, kde dlel messer Torello, sedl si po jeho boku a jal se téměř plačky hovořit:

"Messere Torello, jeţto se blíţí hodina, kdy se s vámi musím rozloučit, a jeţto vás nemohu doprovázet ani já, ani nikdo jiný - neboť zpŧsob cesty, kterou podniknete, to nedovoluje -, musíme se s vámi rozloučit zde v této komnatě, kvŧli čemuţ jsem také přišel. Neţ vás proto poručím Bohu, prosím vás pro lásku a přátelství, jeţ k sobě chováme, abyste na mne vzpomínal, a bude-li to moţno, abyste hned poté, co dáte do pořádku své záleţitosti v Lombardii, a ještě neţ doţijeme svŧj ţivot, přijel ke mně aspoň jednou na návštěvu, abych vám pak - aţ vás zase spatřím veselého - mohl dát to, co jsem vám uţ pro váš spěch dát nemohl. Neţ se to však stane, nebudiţ vám zatěţko poslat mi čas od času list a poţádat mne o

vše, cokoli vám bude libo, neboť vězte, ţe to pro vás vykonám s takovou ochotou, s jakou bych to neudělal pro nikoho jiného na světě."

Messer Torello nemohl zadrţet pláč, a pro slzy proto odpověděl jen několika slovy, ţe nikdy nebude moci zapomenout na jeho dobrodiní a jeho zásluhy o něho a ţe jistě učiní to, co od něho ţádá, jakmile k tomu bude vhodný čas.

Saladin ho tedy něţně objal, políbil a s velikým pláčem mu řekl:

"Buďte sbohem."

Poté vyšli spolu z komnaty, doprovázeni Saladinovými šlechtici, a vešli do oné síně, kde dal Saladin připravit lŧţko.

Bylo však jiţ pozdě a čaroděj je očekával, neboť pospíchal s odesláním Torella; dostavil se tedy lékař s oním lektvarem, a kdyţ Torellovi řekl, ţe mu jej dává na posilněnou, přikázal mu, aby lektvar vypil. Netrvalo dlouho a Torello usnul. Ve spánku pak byl na Saladinŧv rozkaz uloţen na lŧţko, na které Saladin poloţil i velikou a krásnou čelenku nesmírné ceny, jeţ byla poznačena, aby bylo zřejmé, ţe ji Saladin posílá paní messera Torella.

Nato navlékl messeru Torellovi prsten, v němţ byl zasazen tak zářící diamant, ţe se podobal planoucí pochodni, a byl tak cenný, ţe by byl sotva někdo jeho hodnotu odhadl. Potom ho opásal mečem s nesmírně drahocennou výzdobou, na krk mu zavěsil náhrdelník z perel, jaké nikdy nikdo neviděl, a z velmi vzácných kamenŧ, pak dal poloţit po kaţdé jeho straně dvě velké nádoby plné zlatých dublonŧ a mnoho šňŧr, perel a prsteny a pásy. Trvalo by dlouho, kdybych vám měl vyprávět, co vše nakladl kolem něho. Kdyţ to vše vykonal, znovu políbil messera Torella a přikázal čaroději, aby ho odeslal; tu se náhle před Saladinovými zraky lŧţko s messerem Torellem zdvihlo, a zatímco si Saladin se svými šlechtici vyprávěl o messeru Torellovi, zmizelo.

Messer Torello podle svého přání spočinul se svým lŧţkem, plným drahých kamenŧ a ozdob, jak uţ bylo řečeno, v chrámu svatého Petra na zlatých nebesích v Pavii a ještě spal, kdyţ

náhle vešel do kostela se světlem v ruce kostelník - neboť jiţ bylo odzvoněno na ranní -, a kdyţ náhle spatřil ono bohaté loţe, nejenom uţasl, ale dostal přenáramný strach a dal se na útěk.

Kdyţ ho opat a mniši spatřili prchat, podivili se tomu, ptali se, co se děje, a mnich jim to pověděl.

"Jsi jako dítě," pravil mu opat, "nejsi v tomto kostele přece poprvé, čeho se tu tedy máš co lekat? Hned se pŧjdeme podívat na toho bubáka, co tě tak vystrašil."

Poté zaţehli opat a všichni jeho mniši více svící, kdyţ vstoupili do kostela, spatřili tu ono úţasné a bohaté lŧţko se spícím rytířem. Zatímco tu však v bázni a nejistotě stáli, neodvaţujíce se k lŧţku přiblíţit, a prohlíţeli si vzácné klenoty, stalo se, ţe nápoj přestal účinkovat a messer Torello procítaje hluboce vydechl.

Sotvaţe to opat s mnichy spatřili, dali se všichni na úprk a s hrŧzou křičeli: "Paneboţe, pomoz!"

Kdyţ messer Torello otevřel oči a rozhlédl se kolem dokola, poznal s naprostou určitostí, ţe je tam, kde si přál být, a měl z toho velikou radost; posadil se proto na lŧţku, náleţitě si prohlédl to, co ho obklopovalo, a ačkoli poznal Saladinovu štědrost uţ předtím, zdála se mu nyní větší a větší.

Neslezl však z lŧţka, a kdyţ slyšel, jak mniši prchají, uvědomil si, co je toho příčinou, a začal volat opata jménem a prosil ho, aby se nebál, ţe on je Torello, jeho synovec.

Opat dostal po těchto slovech ještě větší strach, neboť uţ několik měsícŧ měl za to, ţe Torello je mrtev, po chvíli však začal přemýšlet rozumněji, dodal si odvahy, a kdyţ slyšel, ţe je volán, poznamenal se svatým kříţem a šel k němu.

Messer Torello mu pravil:

"Milý otče, čeho se to bojíte? Jsem ţiv, chvála Bohu, a vrátil jsem se přes moře sem."

Jeţto měl Torello dlouhý vous a byl v arabském rouchu, opat si ho chvilku prohlíţel, ale pak ho poznal, uklidnil se, vzal ho za ruku a pravil:

"Milý synu, vrátil ses v pravý čas." A pokračoval: "Nesmíš se našemu strachu divit, protoţe všichni v tomto kraji pevně věří, ţe

jsi mrtev. Musím ti téţ říci, ţe tvá choť, paní Adalieta, podlehla prosbám a pohrŧţkám svých příbuzných, proti své vŧli se má znovu provdat a dnes ráno odejít k svému novému manţelu.

Svatba i náleţitá svatební hostina je uţ připravena."

Messer Torello vstal ze svého bohatého loţe, radostně se s opatem a s mnichy přivítal a poprosil všechny, aby o jeho návratu s nikým nemluvili do té doby, neţ se postará o všechny své nutné záleţitosti. Poté dal všechny své nádherné klenoty uloţit do bezpečí a jal se vyprávět opatovi, co vše ho potkalo aţ do této chvíle.

Opat se radoval z jeho štěstí a spolu s messerem Torellem děkovali za ně Bohu. Nato se messer Torello otázal opata, kdo má být novým manţelem jeho paní, a opat mu to řekl. Tu pravil messer Torello:

"Rád bych viděl, ještě neţ vejde ve známost mŧj příchod, jak se bude má ţena chovat při svatbě. A proto vás prosím - ačkoli není zvykem, aby řeholníci chodili na takové slavnosti, abyste to z lásky ke mně zařídil tak, abychom tam šli spolu."

Opat odpověděl, ţe to rád udělá, a sotvaţe se rozednilo, poslal ţenichovi vzkaz, ţe by s jedním svým přítelem rád přišel na svatbu, a šlechtic mu odpověděl, ţe mu to bude velmi milé.

Kdyţ tedy nadešla hodina hostiny, messer Torello se vydal v rouchu, do něhoţ byl oděn, spolu s opatem do ţenichova domu; cestou ho kaţdý, kdo ho spatřil, zvědavě okukoval, ale nikdo ho nepoznal a opat říkal, ţe to je nějaký Saracén, jejţ sultán poslal s poselstvím k francouzskému králi.

Messer Torello byl tedy posazen ke stolu přímo proti své paní, kterou si s převelikým potěšením prohlíţel a která byla tímto sňatkem rozrušena, jak se zdálo podle její tváře. I paní

několikrát pohlédla na messera Torella, ale nepoznala ho, neboť ji mátl dlouhý vous i zvláštní šat a pevné přesvědčení, ţe messer Torello je mrtev.

Kdyţ se messeru Torellovi zdálo, ţe nadešel vhodný okamţik pokusit se zjistit, zda si na něho paní vzpomíná, vzal prsten, jejţ mu paní při jeho odchodu darovala, zavolal si páţátko, jeţ ji obsluhovalo, a řekl mu:

"Vyřiď ode mne nevěstě, ţe v našich končinách je zvykem - kdyţ nějaký cizinec jako já sedí při hostině novomanţelky, jako je ona -, ţe mu nevěsta pošle pohár vína, z něhoţ sama pije, na dŧkaz, jak je jí milé, ţe přišel na její hostinu cizinec; kdyţ se pak cizinec z poháru podle chuti napije, přikryje jej a nevěsta z něho dopije zbytek."

Páţe vyřídilo paní vzkaz a ta - jeţto byla zdvořilá, bystrá a domnívala se, ţe onen cizinec je nějaká významná osobnost - chtěla ukázat, ţe ji těší cizincova přítomnost, rozkázala vypláchnout veliký

zlatý pohár stojící před ní, naplnit ho vínem a donést onomu šlechtici - coţ se také stalo.

Messer Torello si mezitím vloţil prsten své paní do úst, při pití jej pustil do poháru, a kdyţ v něm nechal jen trochu vína, znovu pohár přikryl a vrátil paní. Ta pohár vzala, odkryla, a chtějíc vyhovět zvyklostem dodrţovaným v cizincových končinách, zdvihla pohár k ústŧm.

Tu však zahlédla prsten. Mlčky si jej chvíli prohlíţela, a kdyţ poznala, ţe je to prsten, jejţ

dala messeru Torellovi při jeho odchodu, vyňala jej, upřeně se zadívala na toho, jejţ

povaţovala za cizince, a v té chvíli ho poznala. Vyskočila jako šílená, aţ povalila stŧl stojící před ní, a dala se do křiku:

"Toto je mŧj pán a není to nikdy jiný neţ messer Torello!"

Neohlíţejíc se na svá roucha či na to, co bylo na stole, hnala se k místu, kde seděl messer Torello, vrhla se k němu a tak pevně ho objala, ţe ji nemohli odtrhnout od jeho šíje dříve - ať říkali nebo dělali přítomní hosté cokoli -, dokud jí messer Torello neřekl, aby se trochu vzpamatovala, neboť na objímání jí bude dopřáno ještě mnoho času.

Kdyţ se paní vzpamatovala, poprosil messer Torello všechny, aby zmlkli - jeţto byli všichni svatebčané rozrušeni, a to většinou z radosti, ţe mezi nimi je takový rytíř -, načeţ jim začal vyprávět, co vše se mu přihodilo od onoho dne, kdy odejel na výpravu, aţ do této chvíle. V

závěru pak se zmínil i o tom, ţe nebude jistě nepříjemné onomu šlechtici, jenţ si vybral jeho paní za ţenu v domněnce, ţe je Torello mrtev, kdyţ si ji Torello opět vezme, jeţto je naţivu.

Ačkoli byl nový manţel z toho všeho poněkud zmaten, odpověděl šlechetně a jako přítel, ţe si messer Torello mŧţe nakládat s tím, co mu patří, jak je mu libo - paní odloţila prsteny a čelenku, kterou jí daroval nový manţel, navlékla si prsten, který měla z poháru, a nasadila si čelenku, kterou jí poslal sultán. Poté vyšli z domu, v němţ dleli, a s veškerou tou svatební nádherou se vydali do domu messera Torella, kde se pak v dlouhé a veselé zábavě radovali spolu s přáteli, příbuznými a všemi měšťany, kteří to povaţovali takřka za zázrak.

Nato messer Torello dal část svých klenotŧ muţi, jenţ nesl náklady na svatbu, dále opatovi a mnoha jiným, a kdyţ oznámil po více neţ jednom poslu Saladinovi svŧj šťastný návrat do vlasti, ţil po mnoho a mnoho let se svou znamenitou manţelkou a byl pohostinnější ještě víc neţ předtím.

Tak tedy skončily útrapy messera Torella a jeho milované ţeny a taková byla i jejich odměna za jejich laskavou a pohotovou šlechetnost. Mnozí lidé se sice snaţí jednat podobně, ale třebaţe mají

z čeho dávat, počínají si přitom tak špatně, ţe ještě neţ něco vykonají, chtějí získat víc, neţ

má cenu to, co se chystají vykonat. Nedočkají-li se proto odměny, nesmějí se tomu divit ani oni, ani ostatní.

PŘÍBĚH DESÁTÝ

Na prosbu svých poddaných, aby se oţenil, jak se mu líbí, vezme si markýz ze Saluzza za ţenu dceru rolníka a má s ní dvě děti. Za nějaký čas jí oznámí, ţe je dal zabít, ţe ho omrzela a ţe si vezme jinou manţelku. Povolá svou dceru, jako by to byla jeho choť, a svou manţelku vyţene v košili. Kdyţ zjistí, ţe je trpělivá, ať se děje cokoli, uvede ji opět do svého domu. Má ji pak ještě raději, ukáţe jí její vyrostlé děti, ctí ji jako markýzu a káţe, aby i ostatní ji tak ctili.

Kdyţ skončil dlouhý příběh králŧv, který se všem - jak se zdálo - tuze líbil, Dioneo s úsměvem prohodil:

"Ten dobrý člověk, co očekával, ţe v noci srazí strašidlu jeho vztyčený ohon, by nebyl dal ani dva groše za všechny ty chvály, co jste zde uštědřili messeru Torellovi."

Vida však, ţe je řada jiţ jenom na něm, dal se do vyprávění: Tak se mi zdá, mé laskavé paní, ţe dnešní den byl vyhrazen králŧm, sultánŧm a podobným lidem; nechci proto příliš vybočit a zamýšlím vyprávět o jednom markýzi nikoli věc velkolepou, ale pomateně surovou, i kdyţ dobře skončila. Neradím také nikomu, aby ji napodoboval, neboť byla veliká škoda, ţe mu z toho vzešlo něco dobrého.

Je tomu uţ hodně dávno, co ţil mezi markýzi ze Saluzza jako nejstarší tohoto rodu mladík zvaný Gualtieri. Ţil bez ţeny a bez dětí a svŧj čas netrávil jinak, neţ ţe pěstoval sokoly a jezdil na lov. Nemyslel ani na ţenitbu, ani na děti, a měl by být za to vlastně chválen co moudrý muţ. Jeho vazalŧm se to však nelíbilo a prosili ho, aby se oţenil, ţe mu najdou nevěstu z takového otce a matky, aby se na ni mohl spolehnout a být s ní spokojen.

Gualtieri jim však odpověděl:

"Přátelé, nutíte mě k něčemu, co jsem se rozhodl neučinit vŧbec - a to proto, ţe lze těţko nalézt takovou ţenu, jeţ by se povahou hodila ke mně; je naopak mnoho ţen s povahou opačnou, a ten, kdo

si vezme ţenu, jeţ se k němu nehodí, má pak velmi tvrdý ţivot. Je pošetilé, ţe mi slibujete takovou, jaká by se mi líbila, a usuzujete podle povahy jejího otce a matky. Jak však mŧţete poznat, kdo je otec a jaké jsou tajnosti matky? A i kdybyste to všecko zvěděli, dcery jsou velmi často svým otcŧm a matkám nepodobny.

Kdyţ uţ mě však chcete spoutat do těch řetězŧ, chci, abych byl i já spokojen. A abych nenaříkal na někoho jiného, kdyby se mi to nepodařilo, zamýšlím si tu nevěstu najít sám, a nebudete-li chtít za paní tu, kterou si vezmu, ujišťuji vás, ţe pak teprve ke své škodě uvidíte, co to znamená, ţe jsem se oţenil proti své vŧli a na vaše naléhání."

Čačtí muţové mu odpověděli, ţe se vším souhlasí, jen kdyţ se hodlá oţenit.

Gualtierimu se uţ delší dobu líbily mravy jedné chudé dívky ze vsi leţící nedaleko zámku, a jeţto se mu dívka zdála být velmi krásnou, soudil, ţe by s ní mohl vést velmi utěšený ţivot.

Nehledal uţ tedy dál a rozhodl se, ţe si ji vezme. Dal si zavolat jejího otce, jenţ byl velký chuďas, a dohodl s ním, ţe si vezme jeho dceru; potom svolal všechny své vazaly z kraje a řekl jim:

"Přátelé, vy jste chtěli a chcete, abych se odhodlal k ţenitbě. Rozhodl jsem se k tomu spíše kvŧli vám neţ z touhy po ţenění a sami dobře víte, co jste mi slíbili, ţe totiţ budete spokojeni a ţe budete ctít jako paní kteroukoli ţenu, jeţ se stane mou chotí. I nadešla chvíle, kdy splním svŧj slib, a chci, abyste i vy stáli ve svém slovu. Našel jsem si podle svého srdce dívku, jeţ

ţije blízko tady odtud. Mám v úmyslu oţenit se s ní a za několik dní ji přivést do svého domu

- pročeţ přemýšlejte, jak uspořádat krásnou svatbu a jak přijmout s náleţitými poctami mou choť, abych mohl i já prohlásit, ţe jsem s vaším slibem spokojen tak, jako budete vy s mým."

Oni chrabří muţové zvesela odvětili, ţe mají z jeho rozhodnutí radost a ţe budou tuto ţenu povaţovat za svou paní, ať je kdokoli, a ţe ji budou ctít.

Nato se pustili do příprav, aby byla svatba krásná a veliká, a podobně si počínal i Gualtieri.

Dal připravit velikou a nádhernou hostinu, sezval mnoho svých přátel, příbuzných, bohatých šlechticŧ a jiných lidí, a mimoto kázal zhotovit mnoţství krásných a bohatých rouch na míru jedné dívky ze svého sluţebnictva podobné oné dívce, s níţ se zamýšlel oţenit. Dále dal připravit pásy a prsteny a bohatě ozdobenou čelenku - a vše, co má mít nevěsta.

Kdyţ pak nadešel den určený ke svatbě, vsedl na koně - rovněţ tak ti, kteří k němu přijeli na svatební veselí -, a kdyţ bylo vše potřebné zařízeno, řekl:

"Pánové, je čas, abychom jeli pro mou nastávající choť."

I vydal se s celou společností na cestu a zakrátko dorazili k vesnici. Přijeli k chalupě dívčina otce a zastihli dívku právě ve chvíli, kdy se s velikým spěchem vracela od studánky, aby se mohla jít podívat spolu s ostatními ţenami na Gualtieriho nevěstu.

Sotvaţe ji Gualtieri spatřil, zavolal ji jménem, jeţ bylo Griselda, a optal se, kde je její otec.

Griselda mu stydlivě odpověděla:

"Je doma, velkomoţný pane."

Tu Gualtieri sestoupil z koně, kázal všem, aby čekali, aţ se vrátí, vstoupil do chudé chalupy, kde zastihl Giannucolla, otce dívky, a řekl mu:

"Přišel jsem, abych se oţenil s Griseldou. Dříve však bych se rád od ní něco dověděl v tvé přítomnosti."

A tázal se dívky, zda se bude snaţit - oţení-li se s ní - být ve všem poslušná, zda se nebude pohoršovat nad něčím, co on řekne nebo udělá, a ptal se ještě na mnoho věcí. Dívka ke všemu přisvědčila.

Gualtieri ji tedy vzal za ruku, vyvedl ji ven a v přítomnosti celé společnosti a všech ostatních ji dal svléci do naha, a kdyţ přinesli šaty, jeţ dal pro ni ušít, kázal, aby ji oblekli a obuli a nasadili jí čelenku na její rozpuštěné vlasy.

Kdyţ se toto všecko stalo - čemuţ se všichni nemálo divili -, pravil:

"Pánové, toto jest ţena, s kterou se zamýšlím oţenit, jestliţe se bude chtít ona provdat za mne."

Nato se obrátil k dívce, jeţ tu stála zmatena a naplněna studem, a řekl jí:

"Griseldo, chceš mě za muţe?"

"Ano, pane mŧj," odvětila mu ona.

Tu řekl Gualtieri:

"I já tě chci za ţenu."

A v přítomnosti všech se s ní oţenil.

Poté kázal, aby ji vysadili na oře, a v dŧstojném prŧvodu si ji odvezl domŧ.

Zde se pak konala krásná a veliká svatba, a slavnost byla taková, jako by si bral dceru francouzského krále.

Zdálo se však, ţe mladá choť změnila s rouchem ducha i mravy. Byla - jak jsme uţ řekli -

krásné postavy a tváře, z kteréţto příčiny se všem líbila, a byla tak líbezná a zpŧsobná, ţe nikomu nepřipadalo, ţe je to dcera Giannucollova a pasačka ovcí. Všem se spíše jevila jako dcera nějakého šlechtice, nad čímţ se podivoval kaţdý, kdo ji dříve znal; krom toho byla tak poslušná svého muţe a tak ochotná, ţe šlechtic

se povaţoval za nejspokojenějšího muţe na světě, jemuţ se dostalo té největší odměny. I k manţelovým poddaným se chovala tak mile a laskavě, ţe nebylo nikoho, kdo by ji nemiloval.

Kaţdý jí vzdával úctu, jeţ jí patřila, ba všichni se modlili za její blaho a prospěch - a ačkoli mnozí předtím říkali, ţe Gualtieri jednal nemoudře, kdyţ si vybral za ţenu právě ji, říkali nyní, ţe jednal jako nejmoudřejší a nejprozíravější člověk pod sluncem, a nikdo jiný prý nemohl poznat ctnost, jeţ se skrývala pod bědnými hadříky a vesnickým šatem.

Krátce - neuplynulo mnoho času a Griselda se dovedla chovat tak ve svém domově, ale i všude jinde, ţe se o ní a o jejích činech mluvilo pochvalně, coţ vyvracelo námitky, ţe si ji její manţel neměl brát.

Netrvalo také dlouho a paní obtěţkala a po čase povila Gualtierimu dcerušku, coţ markýz nesmírně oslavil.

Leč brzy nato se vloudil do jeho mysli nový nápad - zatouţil totiţ vyzkoušet její trpělivost dlouhou zkouškou a nesnesitelným jednáním. Nejprve ji dráţdil slovy, předstíral, ţe se hněvá, a říkal, ţe s ní jeho vazalové nejsou spokojeni, protoţe je nízkého pŧvodu a zvláště proto, ţe mu rodí děti; a ještě více prý je hněte, ţe se narodila dceruška, proti čemuţ reptají.

Kdyţ paní uslyšela tato slova, nezměnila tvář ani své dobré předsevzetí a pravila:

"Pane mŧj, učiň se mnou to, o čem soudíš, ţe ti bude spíše ke cti a potěše. Já budu spokojena se vším, jeţto vím, ţe jsem méně neţ oni a ţe jsem nebyla hodná té cti, k níţ jsi mě svou rytířskostí pozdvihl."

Tato odpověď byla Gualtierimu velmi milá, neboť seznal, ţe choť v ničem nezpychla ctí, kterou jí on či jiní prokazovali.

Brzy nato však jí naznačil neurčitými slovy, ţe jeho poddaní nemohou strpět děvčátko, jeţ se jí narodilo. Řekl svému sluhovi, oč jde, načeţ ho poslal ke své choti, a ten jí s velmi bolestnou tváří řekl:

"Paní má, jestliţe nechci umřít, musím udělat to, co mi nakázal mŧj pán. Poručil mi, abych vzal vaši dcerku a abych ji..."

Více neřekl. Kdyţ paní uslyšela tato slova a spatřila tvář sluhy, rozpomněla se na to, co říkal její choť, a pochopila, ţe sluhovi bylo uloţeno, aby dítě zavraţdil. Zdvihla proto dcerušku z kolébky, políbila ji, poţehnala a s hlubokým zármutkem v srdci - aniţ to projevila v tváři -

vloţila dítě do sluhovy náruče.

"Zde ji máš," řekla mu, "a proveď, co ti mŧj pán uloţil. Nedej však, aby dítě roztrhala dravá zvěř a ptáci - ledaţe by ti to byl mŧj pán nařídil."

Sluha vzal děvčátko a zpravil Gualtieriho o tom, co řekla paní. Ten se podivil nad její vytrvalostí a poslal sluhu s dceruškou do Bologne

ke své příbuzné s prosbou, aby ji pečlivě vychovala a naučila dobrým mravŧm, ale aby nikomu neříkala, čí je to dítě.

Brzy nato se však stalo, ţe paní znovu otěhotněla a v příslušnou dobu porodila chlapce, který byl Gualtierimu nade vše nejmilejší. Jeţto mu však nestačilo to, co učinil, častoval svou choť hrubostmi, a předstíraje, ţe se zlobí, řekl jí jednoho dne:

"Paní, od té doby, cos mi porodila toho chlapce, nemohu se snést se svými vazaly. Trpce reptají, ţe se má po mně stát jejich pánem Giannucollŧv vnuk. Obávám se - nechci-li, aby mě vyhnali -, ţe budu muset učinit to, co jsem uţ jednou učinil: oţenil se - leč s jinou ţenou."

Paní ho poslouchala s trpělivou myslí a odpověděla mu pouze toto:

"Pane mŧj, mysli jen na to, jak bys byl spokojen, a učiň to, co ti bude po libosti. Na mne nemysli, neboť mne je milé jen to, kdyţ vidím, ţe ty jsi šťasten."

Za nemnoho dní nato Gualtieri stejným zpŧsobem - jako poslal pro svou dcerku - poslal pro svého synka a opět naznačil, ţe bude zavraţděn, a poté ho rovněţ poslal do Bologne, jako tam předtím vypravil svou dceru.

Paní se netvářila jinak a neřekla nic jiného, neţ jako to učinila u dcerky. Gualtieri nad tím tuze uţasl a v duchu se utvrdil v tom, ţe by to nedokázala ţádná jiná ţena neţ tato, a kdyby nebyl viděl, jak své děti miluje, byl by měl za to, ţe tak jedná z lhostejnosti. Seznal však, ţe to

učinila z moudrosti. Gualtieriho poddaní se domnívali, ţe dal své děti zavraţdit, tuze ho za to haněli, povaţovali ho za ukrutníka a nesmírně se svou paní cítili. Ta pak, kdyţ před ní ţeny litovaly její děti, neříkala nic, neţ ţe se jí líbí pouze to, co se líbí onomu, jenţ je zplodil.

Kdyţ uplynulo jiţ více let od narození dívky, uzdálo se Gualtierimu, ţe nadešla vhodná doba k poslední zkoušce, jíţ by se přesvědčil o trpělivosti své ţeny. Řekl před mnoha jinými lidmi, ţe si za ţádných okolností nemŧţe ponechat za manţelku Griseldu; uznává prý, ţe si počínal špatně a mladicky nerozváţně, kdyţ si vybral za ţenu právě ji, a řekl téţ, ţe chce podle moţnosti jednat s papeţem o dovolení, aby si mohl vzít jinou manţelku a Griseldu opustit.

Váţní muţi ho za to velmi kárali, on však jim odpovídal pouze, ţe je třeba, aby se tak stalo.

Kdyţ paní vyslechla toto vše, velmi se zarmoutila, protoţe musela mít za to, ţe se navrátí do otcovského domu a bude moţná pást ovce, jak to druhdy dělávala, a ţe jiná ţena dostane toho, jemuţ přála vše dobré. Vydrţela však jiné strázně osudu - i rozhodla se vytrpět také tyto.

Nedlouho nato si dal Gualtieri přinést padělané listiny z Říma a ukázal svým vazalŧm, ţe mu papeţ dovoluje, aby si vzal jinou ţenu a Griseldu opustil.

Dal si ji proto předvolat a v přítomnosti mnoha lidí jí řekl:

"Paní, papeţ mi dal svolení, ţe si mohu vzít jinou ţenu a tebe opustit. Jeţto byli moji předkové velkými šlechtici a pány těchto krajŧ, zatímco tvoji předkové byli vţdy jen rolníky, pojal jsem takový záměr, abys nebyla déle mou ţenou, ale aby ses vrátila do Giannucollova domu s věnem, jeţ jsi mi přinesla. Já si sem pak přivedu jinou ţenu, kterou jsem si vyhledal a která se mi zdá pro mne vhodná."

Paní vyslechla tato slova, nikoli bez velkého přemáhání - coţ nemají ţeny v povaze - zadrţela slzy a odvětila:

"Pane mŧj, uznávala jsem vţdy, ţe se mŧj nízký pŧvod nikterak nehodí k vašemu šlechtictví, a to, čím jsem se u vás stala, povaţovala jsem za dar od vás a od Boha, za dar, který mi však nebyl darován navţdy, nýbrţ jen zapŧjčen. Vám je libo vzít si tento dar zpět - mně musí být milé a je mi milé vrátit vám jej. Zde je prsten, jímţ jste mě učinil svou manţelkou. Vezměte si jej. Káţete mi také, abych si vzala věno, jeţ jsem si přinesla s sebou. K tomu nebude třeba, abyste mi platil z měšce nebo statkem, neboť mi nevypadlo z mysli, ţe jste si mě vzal nahou.

Soudíte-li, ţe je čestné, aby toto tělo, jeţ nosilo děti, které jste zplodil, viděli všichni - odejdu nahá. Prosím vás však, abyste mi dovolil, abych výměnou za své panenství, jeţ jsem vám přinesla a které si jiţ nemohu vzít zpět, mohla odejít aspoň v jediné košili."

Gualtieri, jemuţ bylo spíše do pláče neţ do čeho jiného, tvářil se zatvrzele a pravil:

"Dobrá, odnes si jednu košili."

Všichni, kdo stáli kolem, ho prosili, aby jí daroval aspoň jedny šaty, aby nebylo vidět, ţe ta, jeţ mu byla manţelkou třináct a ještě více let, odchází z domu tak chudě a s takovou hanbou, ţe má na sobě jen košili. Marné však byly jejich prosby. Paní v košili, bosa a prostovlasá, poručila všechny Bohu, vyšla z domu a vracela se k otci za pláče a nářku všech, kdo ji viděli.

Giannucollo - jenţ nikdy nemohl uvěřit, ţe je pravda, ţe Gualtieri má jeho dceru za manţelku

- kaţdý den očekával, ţe se toto stane, a uschoval hadříky, jeţ svlékla onoho jitra, kdyţ si ji Gualtieri bral. Paní si je znovu oblékla a věnovala se drobným pracím v otcovském domě, jak to dělávala dřív, a tuze statečně snášela krutou ránu svého osudu.

Kdyţ Gualtieri učinil toto, oznámil všem svým lidem, ţe si vybral za ţenu jednu z dcer hraběte z Panaga. Kázal konat veliké přípravy k svatbě, poslal pro Griseldu, aby k němu přišla, a kdyţ se dostavila, řekl jí:

"Chystám se přivést si novou paní, kterou jsem si vybral a zamýšlím ji dŧstojně uvítat při jejím příchodu. Ty víš, ţe nemám ve svém domě ţenu, jeţ by dovedla uspořádat pokoje, jak náleţí, a udělat mnoho jiných věcí, jichţ je zapotřebí při takové slavnosti. Ty se v takových domácích věcech vyznáš, dej proto do pořádku vše, co je nutno, pozvi paní, jak ti bude libo, a přijmi je, jako bys zde byla paní ty. Po svatbě se mŧţeš vrátit domŧ."

Ačkoli tato slova bodala Griseldu do srdce jako nŧţ a ačkoli nemohla zanechat lásky k němu, jako to udělala se svým štěstím - odpověděla:

"Pane mŧj, jsem připravena a přichystána."

A jak byla, ve svých venkovských a hrubých šatech, jala se v domě, z něhoţ krátce předtím odešla jen v košili, poklízet v komnatách, rozvěšovat závěsy po zdích a prostírat, starala se o kuchyni a všude přiloţila ruku k dílu - jako by byla v domě skromnou sluţebnou. Neustala, dokud vše neuspořádala a nezařídila, jak se patří, a kdyţ to všechno udělala, pozvala jménem Gultieriho všechny paní z kraje a jala se očekávat slavnost.

Kdyţ nadešel den sňatku - třebaţe byla v chudičkých šatech -, přijala s dŧvtipem a mravy paní domu všechny paní, jeţ se dostavily, a usmívala se přitom.

Gualtieri dával své děti pečlivě vychovávat v Bologni u své příbuzné, jeţ byla provdána do domu hrabat z Panaga. Kdyţ bylo dívce dvanáct let a vyrostla do nevídané krásy a kdyţ bylo chlapci šest let, poslal k příbuznému do Bologne své lidi s prosbou, aby ráčil přijet s jeho dcerkou a chlapcem do Saluzza, aby si s sebou přivezl svou spanilou a váţenou společnost a aby všem řekl, ţe dívku přivádí Gualtierimu za manţelku, přičemţ nesmi prý prozradit, ţe dívka je někým jiným.

Šlechtic zařídil vše, jak si markýz přál, vydal se na cestu a za několik dní nato přibyl s dívkou a chlapcem a urozenou společností do Saluzza právě v hodině oběda. Zde nalezl všechny vesničany a mnoho jiných sousedŧ z okolí, kteří očekávali Gualtieriho novou choť.

Ta - kdyţ ji paní uvítaly - vešla do síně, kde bylo prostřeno k hodokvasu, a zde jí také vyšla Griselda vstříc ve svém chudém šatu.

"Buď vítána, má paní," oslovila ji zvesela.

Paní tuze prosily Gualtieriho, aby dal odvést Griseldu do některé komnaty a pŧjčil jí nějaké roucho, jeţ jí dříve patřilo, aby se nemusela v takových šatech ukazovat před cizími lidmi.

Ale vše nadarmo.

Všichni se tedy usadili a začalo se nosit na stŧl. Kaţdý si pozorně prohlíţel dívku a kdekdo prohlašoval, ţe Gualtieri dobře vyměnil. I Griselda velmi chválila onu dívku a jejího bratra.

Tu Gualtieri konečně uznal, ţe se jiţ v dostatečné míře přesvědčil o trpělivosti, kterou vyţadoval od své paní, a kdyţ seznal, ţe ani nový chod věcí ji nijak nezměnil a ţe nečiní toto vše z omezenosti, nýbrţ z moudrosti - rozhodl, ţe nadešel čas, aby paní vymanil z této hořkosti, kterou - jak usoudil - skrývala pod statečnou tváří.

Dal ji proto zavolat a v přítomnosti všech jí s úsměvem řekl:

"Co soudíš o naší nevěstě?"

"Pane mŧj," odvětila Griselda, "připadá mi tuze krásná, a jestliţe je tak moudrá jako krásná, čemuţ věřím, nepochybuji, ţe s ní budete ţít jako nejšťastnější šlechtic pod sluncem. Prosím vás však, jak jen mohu, abyste ji nepodroboval takovým zkouškám, jako jste to učinil jiné, jeţ

byla vaší. Myslím, ţe by to sotva vydrţela, protoţe je velmi mladá a byla vychována v samé jemnosti, kdeţto tamta ţila od malička v neustálé lopotě."

Kdyţ Gualtieri viděl, ţe Griselda pevně věří, ţe dívka je jeho nevěsta, a přece nemluví o ní jinak neţ dobře, posadil si ji vedle sebe a pravil:

"Griseldo, nadešla chvíle, abys okusila ovoce své trpělivosti a aby ti, kteří mě měli za krutého, nespravedlivého a surového, poznali, ţe všechno to, co jsem učinil, dělal jsem za jistým promyšleným cílem. Tebe jsem chtěl naučit, jakou manţelkou mi máš být, a je, aby si dovedli vybrat a udrţet choť a získat sobě klid pro celý ţivot. Kdyţ jsem se ţenil, obával jsem se, ţe klid mít nebudu, a proto jsem tě týral a trápil zpŧsoby, jeţ znáš, abych se sám přesvědčil.

Nepozoroval jsem však ani jednou, ţe bys odporovala mému přání třeba jen slŧvkem, natoţ

činem. Mám tedy za to, ţe mám ono uspokojení, po němţ jsem touţil, a zamýšlím ti proto vrátit v jediné chvíli to, co jsem ti po mnoho let bral, a s převelikou radostí zahojit rány, jeţ

jsem ti zpŧsobil. Přijmi tedy s veselou myslí tu, kterou máš za mou nevěstu, a jejího bratra za tvé a mé děti. To jsou ti, o nichţ jste se ty a mnozí jiní dlouho domnívali, ţe jsem je dal zavraţdit. Já jsem tvým manţelem a miluji tě nade vše, neboť věřím, ţe se mohu pochlubit, ţe nikdo jiný nemŧţe být spokojen se svou manţelkou tak jako já."

To pravil, objal ji a políbil a spolu s Griseldou, jeţ plakala radostí, kráčeli k místu, kde seděla jejich dcerka se svým bratrem, s úţasem poslouchající to, čím mnozí byli rozčarováni.

Paní hned jaře vstaly od stolŧ, odebraly se s Griseldou do jedné komnaty, blahopřály jí a svlékly jí staré šaty. Oblékly ji do skvělého roucha jako paní - jíţ se zdála i v oněch hadřících

- a odvedly ji zpět do síně.

Zde pak se paní těšila a radovala se svými dětmi, a jeţto byl kaţdý rozveselen nad tím, co se přihodilo, zábava a hodování se

zmnohonásobily a trvaly několik dní. Gualtieriho prohlašovali za velmi moudrého, třebaţe útrapy paní měly za kruté a nesnesitelné - Griseldu však povaţovali za nejmoudřejší z ţen.

Za několik dní se hrabě z Panaga vrátil do Bologne a Gualtieri zbavil Giannucolla sedlačení, zaopatřil ho jako svého tchána, takţe ţil pak a končil své stáří ve velkém štěstí. Svou dceru

provdal do velmi urozeného rodu a s Griseldou, kterou pak vţdy ctil, jak jen mohl nejvíce, ţil ještě dlouho a šťastně.

Mŧţe tedy někdo tvrdit, ţe do chudých chalup nepadá z nebe boţí duch stejně tak jako do královských palácŧ, zkad by mnohým spíše patřilo hlídat prasata neţ vládnout lidem? Kdo jiný neţ Griselda by dokázal nejenom se suchou, ale i s jarou lící snášet kruté a neslýchané zkoušky Gualtieriho? A přitom té by se snad nedalo mít za zlé, kdyby byla klesla natolik -

kdyţ ji vyhnali z domu v košili -, ţe by si dala vyprášit koţíšek od jiného, jen aby se dostala k pěkným šatŧm.

Kdyţ byl příběh Dioneŧv u konce, paní se o něm velmi rozhovořily: jedna mluvila o tom, druhá zas o onom, ta něco haněla, ona zas to chválila - ale tu král pozdvihl svou tvář k obloze, a jeţto se slunce jiţ chýlilo k západu, takto promluvil, aniţ vstal:

"Myslím, krásné paní, ţe je vám známo, ţe moudrost smrtelníkŧ neznamená pouze mít v paměti věci minulé, anebo znát věci přítomné, ale i to, ţe znajíce věci minulé i přítomné, dovedou předvídat i věci budoucí, kteráţto moudrost bývá u slavných muţŧ neobyčejně ceněna.

Jak víte, zítra tomu bude čtrnáct dní, co jsme ve snaze pobavit se trochu a zachránit si zdraví i ţivot vyrazili z Florencie na tak dlouho, dokud nebude konec zármutku, nemocem a úzkostem, s nimiţ se neustále setkáváme v našem městě od těch dob, co začal tento morový čas. Počínali jsme si v tom po mém soudu počestně. I kdyţ zde byly vyprávěny příběhy veselé, někdy i dráţdivé a smyslné, i kdyţ se zde neustále jedlo a dobře pilo, hrálo a zpívalo, nestalo se zde - umím-li dobře pozorovat -, ţe by tu padlo nějaké slovo, či ţe by došlo z vaší či z naší strany k nějaké věci, která by si zaslouţila pokárání, ačkoli to vše, co se zde dělo, by mohlo podnítit slabé mysli k věcem méně počestným. Byli jsme tu neustále svědky počestnosti, svornosti a bratrského přátelství, coţ je nesporně ke cti a uţitku vám a coţ já povaţuji za věc nejmilejší. Aby se proto nestalo, ţe by z toho dlouholetého pobytu zde vzešlo něco, co by nás mohlo mrzet, a aby nás nikdo nemohli pomlouvat, ţe jsme tu pobývali příliš dlouho, soudím - nemáte-li nic proti tomu -, ţe kaţdý z nás uţ ve svŧj den zaujímal čestný úřad, který na mně dosud spočívá a ţe by tedy bylo vhodné vrátit se tam, odkud jsme odešli.

Kdyţ to všecko dobře uváţíte, naše společnost je uţ široko daleko známa a mohlo by tedy dojít k tomu, ţe by se rozmnoţila do té míry, ţe by nás to připravilo o všechnu radost.

Schválíte-li mi tedy mŧj návrh, podrţím si korunu, kterou jste mi svěřili, aţ do našeho odchodu, to jest do zítřka. Jestliţe se rozhodnete jinak, rád vyberu někoho, kdo má být korunován pro zítřejší den."

Paní i mladíci o tom dlouho rozmlouvali, posléze však uznali, ţe králova rada je dobrá a počestná, a proto se rozhodli, ţe učiní tak, jak radil on. Král si dal tedy zavolat senešala, promluvil s ním o tom, co vše je třeba zařídit na zítřejší den, načeţ propustil společnost aţ do hodiny večeře a povstal.

Vstali paní a mladíci, a jak uţ bylo jejich obyčejem, šel se kaţdý bavit po svém.

Kdyţ pak nadešla hodina večeře, radostně se všichni sešli a po večeři hráli, zpívali a tančili.

Zatímco Lauretta vedla tanec, Fiammetta podle rozkazu králova začala velmi líbezně zpívat: Kdyby k nám přišla láska bez ţárlení,

já neznám ţádnou paní,

která by z toho měla jak já potěšení.

Kdyţ milenec je mlád

a hýří bujností,

či v ctnostech jeho kdyţ tkví cena,

kdyţ dovede se prát,

mrav spojit s milostí -

já taková jsem ţena,

ţe jsem tím okouzlena

a snuji rŧzná přání,

jeţto mé srdce si ho velmi cení.

Kdyţ ale jiné paní zřím,

jeţ moudrostí téţ slynou,

tu strach mnou zalomcuje,

kdyţ jenom pomyslím,

ţe tatáţ touha jala paní jinou -

a hned po klidu je.

Vše mě zarmucuje,

já dám se do vzdychání

a láska promění se v utrpení.

Ach, kéţ bych věřila mu jen,

jako si váţím jeho,

pak nebyla bych jistě ţárlivá.

Kdyţ ale vidím všude tolik ţen,

bojím se o miláčka svého.

Sotva se některá z nich podívá,

mnou divný strach hned zachvívá,

uţ vidím v jejich očích přání

a radši zemřít chci v tom okamţení.

Proto z vás kaţdou prosím nastokrát,

by na mou lásku brala ohled

a tuhle potupu mi nedělala.

Kdyby mi milého měl ukrást snad

třeba i jeden její pohled,

se zlou by se pak potázala

ta, která mi ho vzala.

Mstila bych se jí bez váhání,

a těţce pykala by za své provinění.

Kdyţ Fiammetta dozpívala svou píseň, prohodil s úsměvem Dioneo, jenţ seděl Fiammettě po boku:

"Prokázala byste paním velikou laskavost, kdybyste jim odhalila, o kterého muţe jde, aby vás některá z neznalosti o něco nepřipravila, neboť by vás to jistě tuze rozezlilo."

Po této písni zpívali i ostatní, a kdyţ uţ byla pŧlnoc nablízku, šli si všichni podle králova přání odpočinout.

Na druhý den zrána všichni vstali, a jeţto senešal uţ všechny jejich věci odeslal, vrátili se pod vedením pozorného krále do Florencie.

Zde oni tři mladíci zanechali všech sedm paní v kostele Santa Maria Novella, odkud tenkrát vyrazili, a kdyţ se s nimi rozloučili, šel si kaţdý z nich po své zábavě. Paní pak se vrátily do svých domovŧ, sotvaţe se jim uzdálo, ţe k tomu nadešla vhodná chvíle.

KONČÍ SE DESÁTÝ A POSLEDNÍ DEN

AUTORŦV ZÁVĚR

Podjal jsem se této dlouhé, namáhavé práce pro vaši potěchu, nejšlechetnější dívky, a věřím, ţe jsem to, co jsem se zavázal vykonat na počátku tohoto díla, přivedl k úplnému zakončení jen s pomocí boţí milosti, jíţ se mi dostalo dík vašim modlitbám - jak se domnívám - a nikoli

dík mým zásluhám. Poděkuji proto nejprve Bohu a pak vám, načeţ popřeji odpočinku peru a unavené ruce.

Neţ jí ho však dopřeji, mám v úmyslu odpovědět krátce - jako na nevyslovené otázky - na některé drobnosti, jeţ by třeba některá z vás či někdo jiný chtěl namítnout - ač se mi zdá, ţe tyto příběhy rozhodně nesmějí mít nějaké větší a zvláštní výsady neţ jiné příběhy a ač jsem na počátku čtvrtého dne - jak si vzpomínám - ukázal, ţe je nemají.

Snad některé z vás řeknou, ţe jsem si při psaní těchto příběhŧ počínal s přílišnou nevázaností, ţe jsem někdy dovolil, aby paní mluvily a ještě častěji naslouchaly věcem, jeţ se nehodí k tomu, aby je vyprávěly a poslouchaly počestné ţeny. To ovšem popírám, neboť nic není tak neslušného, co by mohlo být někomu proti mysli, je-li to vyprávěno počestnými slovy, a tomu jsem - myslím - dosti náleţitě vyhověl.

Leč dejme tomu, ţe to tak je - nezamýšlím se s vámi totiţ přít, neboť byste nade mnou vyhrály -, a tu vám mohu na otázku, proč jsem tak učinil, pohotově uvést mnoho dŧvodŧ.

Je-li některý příběh drobet rozpustilý, pak je to proto, ţe to vyţadovala povaha příběhu, a kaţdý chápavý člověk, pohlédne-li naň rozumným okem, jasně pozná, ţe jsem je nemohl vyprávět jinak, jestliţe jsem ho nechtěl připravit o jeho pravou podobu. A zŧstala-li přesto v některém příběhu leckterá ta stránka, leckteré to volnější slŧvko, jeţ snad nejde pod nos nějaké rŧţenečkářce, větší váhu na slova neţ na činy kladoucí, snaţící se dobrou ţenou spíše zdát neţ jí být, pak pravím, ţe kdyţ se neupírá muţŧm a ţenám právo říkat celé dny taková slova, jako je: díra, lín, moţdíř, palička, jitrnice, jelito a jiná podobná - nelze upírat mně právo taková slova napsat. Krom toho nemŧţe nikdo mému peru dopřávat méně volnosti neţ

malířovou štětci, který bez jakýchkoliv výtek, nebo aspoň bez spravedlivých výtek, mŧţe nechat

svatého Michala zraňovat mečem a kopím saň a svatého Jiří zabíjet draka, jak se mu uráčí.

Mŧţe malovat Krista jako muţe a Evu jako ţenu, ba je mu dokonce dovoleno přibíjet někdy jedním, někdy dvěma hřeby na kříţ Toho, jenţ chtěl na něm zemřít pro spásu lidského pokolení. Není dále tak těţké pochopit, ţe tyto věci nebyly vyprávěny v kostele, kde se má mluvit s myslí váţnou a slovy nejpočestnějšími - i kdyţ v církevních kronikách nacházíme mnoţství příhod daleko horších, neţ jsou ty, o nichţ jsem psal. Tyto věci nebyly vyprávěny ani ve filozofických školách, kde se vyţaduje počestnost ne méně neţ někde jinde, ani uprostřed duchovních, ani někde jinde mezi filozofy. Vyprávěli si je v zahradách pro zábavu mladí lidé, kteří však byli dost zralí, aby se nedali povídkami ovlivnit, a vyprávěli si je v dobách, kdy nikdo neměl za zlé ani těm nejpočestnějším osobám, ţe prchají s kalhotami přetaţenými přes hlavu, aby se zachránily.

Ať uţ jsou tyto příběhy jakékoli, mohou škodit i prospívat zrovna tak jako jiné věci - podle toho, kdo jim naslouchá. Kdo by podle Cincigliona a Scolaia a mnoha jiných nevěděl, ţe víno je znamenitá věc pro všechny lidi, ale ne pro ty, kdo mají horečku? Máme proto tvrdit, ţe víno - jeţ při horečce škodí - je škodlivé? Kaţdý ví, ţe oheň je pro lidi to nejuţitečnější, ba dokonce nejpotřebnější. Ničí-li i domy, dvorce a města, máme proto tvrdit, ţe je škodlivý?

Zbraně brání ţivot těch, kdo touţí po pokojném ţivobytí, ale tuze často také zabíjejí lidi, nikoli ovšem proto, ţe by samy o sobě byly špatné, ale proto, ţe špatní jsou ti, kdo jich nekale pouţívají.

Zkaţená mysl nechápe zdravě ţádné slovo. Tuto zkaţenou mysl nenapraví ţádná slušná slova a ţádná neslušná slova mysl řádnou nezkazí - právě tak jako nemŧţe bahno poskvrnit sluneční paprsky nebo jako nemŧţe pozemský kal pokazit krásu nebes.

Které knihy, která slova, které listy jsou světější, dŧstojnější a úctyhodnější neţ Písmo svaté?

A přece bylo mnoho takových, kteří je chápali falešně, čímţ přivodili záhubu sobě i jiným.

Kaţdá věc sama o sobě je k něčemu dobrá, ale je-li jí nesprávně pouţito, mŧţe tuze uškodit.

To tvrdím i o svých příbězích.

Komu se zachce vyvodit z nich zlou radu či zlý čin, tomu v tom nic nezabrání, ať uţ ji snad v sobě opravdu skrývají či ať je kdo v špatný smysl překroutí a převrátí. Kdo bude z nich chtít čerpat uţitek a ovoce, tomu ho neodepřou; ba budou chváleny a povaţovány vţdy jen za uţitečné a slušné - budou-li čteny v těchto dobách a těmi lidmi, pro něţ byly vyprávěny.

Ty, kdoţ se musí modlit Otčenáš anebo péci pro svého zpovědníka jelito či koláč, ať si mých příběhŧ nevšímají. Mé příběhy

nepotřebují za nikým běhat, aby byly čteny - i kdyţ rŧţenečkářky si leckdy vyprávějí či tropí pěkné věci.

Najdou se i takové, co budou říkat, ţe by bylo bývalo lépe, kdyby tu některé příběhy nebyly.

Připouštím. Já jsem však nemohl a nesměl psát nic jiného neţ to, co bylo vyprávěno, a kdyby byly paní, jeţ si je povídaly, vyprávěly jen krásné příběhy, byl bych i já psal jen ty krásné.

Kdyby někdo chtěl předpokládat, ţe jsem si tyto příběhy vymyslel a sepsal, coţ jsem neudělal, odpověděl bych, ţe se nehanbím za to, ţe nejsou všechny krásné, neboť kromě Boha se nenašel ţádný mistr, který by byl vytvořil vše pouze dobře a dokonale.

Ani Karel Veliký, první tvŧrce paladinŧ, nedokázal vytvořit paladinŧ tolik, aby mohl sestavit vojsko pouze z nich.

Je třeba, aby uprostřed mnoţství věcí byly věci rŧzné hodnoty. Nikdo nikdy neobdělal ţádné pole tak, aby se na něm nenašly v nejlepších rostlinách zamíchané kopřivy, bodláčí nebo nějaké býlí.

Jeţto si tyto příběhy vyprávěly prosté dívky, jakých je vás většina, bylo by pošetilé shánět a namáhat se s vyhledáváním nějakých mimořádností a věnovat velikou péči tomu, aby mluvily uměřeně.

Kdo přesto přistupuje k četbě těch příběhŧ, nechť nečte ty, jeţ ho dráţdí, a čte ty, jeţ ho baví.

Aby nemohly nikoho oklamat, mají všechny v čele vyznačeno, čeho smysl v sobě tají.

Myslím však, ţe se vyskytne i taková, jeţ prohlásí, ţe moje příběhy jsou příliš dlouhé. Té odpovím, ţe by bylo od ní bláhové, má-li něco jiného na práci, číst mé příběhy, i kdyby byly krátké. A třebas uţ uplynula hodně dlouhá doba od té chvíle, co jsem je začal psát, aţ do té chvíle, kdy se blíţím ke konci své práce, přece jen mi nevypadlo z mysli, ţe jsem nabídl tuto práci ţenám nezaneprázdněným a ţádným jiným. Tomu, kdo čte pro ukrácení chvíle, nemŧţe připadat ţádný příběh zdlouhavý, skýtá-li to, co se od něho ţádá.

Krátké věci se hodí spíše pro ţáky, kteří se namáhají nikoli proto, aby si ukrátili čas, nýbrţ

proto, aby ho vyuţili k svému uţitku - kdeţto vám, paní, vybývá tolik času, kolik ho nepromarníte na milostné zábavy.

A jeţto krom toho ţádná z vás nechodí na studie do Athén, do Bologne či do Paříţe, je pochopitelné, ţe mluvíte rozvláčněji neţ ti, kteří vybrousili svého ducha studiemi.

Nepochybuji, ţe se vyskytnou i takové, jeţ řeknou, ţe mé příběhy jsou přeplněny ţerty a tlachy a ţe se na váţného a rozšafného muţe nesluší, aby takto psal. Těm jsem povinen vzdát díky, a vzdávám jim je, neboť je k tomu ţene horlivá úzkost o mou pověst.

Rád bych však odpověděl na jejich námitky tímto: přiznávám, ţe jsem váţný a ţe jsem byl častokrát v ţivotě váţený. Právě proto ale tvrdím těm, které mé váhy neokusily, ţe neváţím mnoho, ba ţe váţím tak málo, ţe dokáţi plavat na hladině. Uváţíme-li však, ţe kázání mnichŧ

- zahrnující lidi výčitkami za jejich hříchy - jsou odedávna plná tlachŧ a nepřístojností, soudím, ţe totéţ nemusí špatně slušet mým příběhŧm, napsaným k zahánění ţenského zármutku.

A jestli se přesto budou příliš smát, snadno je z toho mŧţe vyléčit pláč Jeremiášŧv, utrpení Spasitelovo a Magdalénino pokání.

A koho by nenapadlo, ţe se najdou ještě takové, které o mně budou říkat, ţe mám zlý a jedovatý jazyk, jeţto na několika místech píši pravdu o mniších?

Budiţ odpuštěno těm, kdo takto mluví, neboť nelze předpokládat, ţe je k tomu vede něco jiného neţ spravedlivá příčina. Neboť mniši jsou dobří lidé, vyhýbají se z lásky k Bohu nepohodlnému ţivotu, melou z nadrţeného a nic si neodpírají. A kdyby z kaţdého nebylo cítit trochu kozloviny, bylo by s nimi docela příjemně.

Nicméně přiznávám, ţe věci tohoto světa nemají ţádné stání, ale jsou v neustálém pohybu - a ţe totéţ mohlo potkat i mŧj jazyk. Nevěřím sice svému úsudku a podle moţnosti o něj nedbám - jde-li o mé věci -, ale nedávno mi jedna má sousedka řekla, ţe mŧj jazyk je ten nejlepší a nejsladší na světě, a hle, kdyţ se tak stalo, zbývalo mi dopsat uţ jen několik svrchu uvedených příběhŧ. A jeţto z těchto čtenářek mluví zaujatost, nechť jim toto postačí jakoţto odpověď.

Nyní však uţ ponechávám kaţdou, aby si říkala a myslila, co chce, a myslím, ţe je na čase učinit konec povídání a pokorně poděkovat Tomu, jenţ mi po tak dlouhé námaze pomohl dospět ke kýţenému konci.

Kéţ i vám jeho milost přeje, roztomilé paní; ţijte v pokoji, a jestliţe četba mých příběhŧ vám alespoň maličko prospěla, vzpomeňte si na mne.

TU KONČÍ DESÁTÝ A POSLEDNÍ DEN KNIHY, NAZVANÉ DEKAMERON A

PŘEZDĚNÉ ARCIKUPLÍŘKA