Antigona

Sofoklés

Po smrti Oidipa, krále thebského, oba synové jeho Eteokles a Polyneikes společně kralovali v Thebách. Avšak mladší Polyneikes od vládychtivého Eteokla ze země byv vypuzen a vlády zbaven, prchl do Arga ku králi Adrastovi. Pojav dceru jeho za choť, přemluvil jej, že v čele jiných ještě knížat podnikl výpravu k Thebám, aby Polyneikovu spoluvládu odňatou opět vymohl. Ale vojsko argejské rázným odporem Thebanů přemoženo, oba bratří Eteokles i Polyneikes v boji rozhodném na vzájem se prokláli. Vlády dostalo se Kreontovi, bratru choti Oidipovy Iokasty. Kreon, jakmile na vládu nastoupil, rozkázal, aby tělo Eteokla, jenž padl vlasti háje, čestně bylo pohřbeno, tělo však Polyneikovo, ježto brannou mocí proti vlasti vytrhl, aby zůstalo nepohřbeno. Tomuto příkazu Kreontovu opře se Antigona, sestra padlých bratrů, a tím počíná děj mistrovské této tragoedie, provozované nejspíše r. 443 př. K.

OSOBY:

Antigona,

Ismena, dcery Oidipovy, sestry padlých bratrů Eteoklea a Polyneika.

Kreon, vladař thebský.

Hlídač.

Haimon, syn Kreontův.

Teiresias, věštec.

Posel.

Eurydike, choť Kreontova.

Sbor 15 kmetů, rádců králových.

Děj odehrává se před palácem královským v Thebách. Zadní stěnu jeviště zaujímá palác královský; na pravé straně jeviště (ze stanoviska divákova) vyobrazena ulice thebská, na levo jest cesta vedoucí za město.

Výstup první.

Prologos.

Antigona. Ismena.

Antigona

(vystoupí s Ismenou z pravých pobočních dveří paláce, majíc v ruce konev s litbou pohřební).

Ó sourodá Ismeny hlavo sesterská,

za jakou strast znáš zaviněnou Oidipem,

jíž nestihal by Zeus

1 nás ještě za živa?

Vždyť není žádné pohromy ni žalosti,

ni zneuctění ani hanby, které v tvých

bych nebyla i ve svých shlédla útrapách.

A nyní jaký prý zas obci veškeré

dal rozkaz vladař před nedávnem ohlásit?

Zda o něm víš a slyšela’s? Či tajno ti,

že našim milým od nepřátel hrozí zlo?

Ismena.

Mne, Antigono, o milých ni radostné

ni žalné zvěsti od té doby nedošlo,

co pozbyly jsme obě obou bratří svých,

již zhynuli v den jeden rukou vespolnou.

Co dotáhlo však odsud vojsko argejské

dnes v noci, nad to nevím více ničeho,

ni že bych šťastna byla víc ni nešťastna.

Antigona.

To věděla jsem dobře; proto vyvedla

jsem z bran tě domu, bys to sama vyslechla.

Ismena.

Co jest? Tys pobouřena zvěstí nějakou!

Antigona.

Což z našich bratří nepřisoudil jednomu

čest pohřbu Kreon, druhému ji odepřev?

Dle zákona a práva, jež prý pro řádné

jen občany jest platno, ve hrob uložit

dal Eteokla, hodna mrtvých v podsvětí;

však Polyneika tělo bídně padlého,

jak občanům dal rozhlásiti, nikdo prý

ni rovem pokryt nesmí ani oplakat,

než má být nechán neoslzen, nepohřben,

jak sladký poklad chtivým dravcům v libý plen.

A ten prý rozkaz tobě Kreon předobrý

i mně, ba mně též pravím, právě ohlásil,

a kráčí sem, těm oznámit to zřetelně,

kdo o tom dosud nevědí; i nebéře

prý na lehkou to váhu, nýbrž bude ten,

kdo zprotiví se, kamenován ve městě.

Tam má se věc a v krátkém čase osvědčíš,

zda’s šlechetna či zdárných dcera nezdárná.

Ismena.

Čím já mám přispět, takli tomu, bláhová,

ten uzel hledíc rozvázat nebo zadrhnout?

Antigona.

Hleď se mnou spolčit ruku svou i jednání.

Ismena.

K jakému činu smělému? Co zamýšlíš?

Antigona.

Tu mrtvolu s mou spolu rukou pochovej!

Ismena.

Ty chceš ho pohřbit, ač jest lidu zákaz dán?

Antigona.

Já pohřbím jej – jeť mým i tvým – – , když nechceš ty!

Ismena.

Ó odvážlivá, ač to Kreon zakázal?

Antigona.

Však nemá práva to mi bráti, co jest mé!

Ismena.

Ó běda! sestro, považ jen, jak neslavně

a nenáviděn všemi skonal otec náš,

když sám svá vlastní provinění odhaliv

svou sám si rukou obě oči vybodnul;

pak matka, jež mu chotí byla zároveň,

že bídně zahynula smyčkou provazu;

a konečně, dva bratří naši jedním dnem

že vraždíce se sami rukou vespolnou

los společný si připravili, neblazí.

I viz, že nyní opět my, jež jediné

jsme zbyly, bídně zhyneme, když rozkazu

se zprotivíme aneb moci vladařské.

Než dlužno nejprv uvážit, že ženy jsme,

jimž není slušno pouštěti se s muži v boj,

a pak, když poddány jsme vládě mocnějších,

že v tom nám třeba povolit i v nejtrapnějším.

A tedy já v tom podléhajíc přesile,

by shověli mi, nebožtíků poprosím

a uposlechnu vrchnosti; neb pokoušet

se o nemožnost, holý jest jen nerozum.

Antigona.

Již nepobídla bych tě víc, a kdybys mně

i chtěla přispět, milo by mi nebylo;

než buď si, jakou býti chceš. Já pohřbím jej

a krásná bude smrt má pro čin takový.

Tak zbožný zločin vykonajíc s miláčkem,

jsouc jemu milá, budu dlít; neb delší čas

se líbit musím podzemským, než těmto zde.

Vždyť tam dlít budu stále. Avšak, chceš-li, ty,

co bozi za ctné mají, měj si v neúctě.

Ismena.

Vždyť nemám toho v neúctě; však slába jsem,

bych vzpírala se vzdorně vůli občanů.

Antigona.

Jen měj si tuto záminku; já půjdu však,

bych bratru předrahému nasypala rov.

Ismena.

Ó žel! Jak o tebe se děsím neblahou.

Antigona.

Neboj se o mne! Svého hleď si osudu!

Ismena.

Však nezmiňuj se aspoň o tom nikomu,

co počínáš, než tajiž to a s tebou já.

Antigona.

Ó běda! Jen to rozhlas! Mlčíc budeš mi

tím protivnější, všem-li o tom nepovíš.

Ismena.

Máš vřelé srdce ve věci tak mrazivé.

Antigona.

Těm líbím se, jimž nejvíc mám se zalíbit.

Ismena.

Ať jenom můžeš; neboť chceš, co nemožno.

Antigona.

Nuž, síla-li mne opustí, pak ustanu.

Ismena.

Však za nemožným vůbec hnát se nemáme.

Antigona.

Když takto mluvit budeš, zprotivíš se mně, i zesnulému právem budeš protivna.

Než nech i mne i nerozum můj utrpět

ty hrůzy; neboť neutrpím věru nic

tak zlého, abych smrtí sešla nečestnou.

Ismena.

Nuž, chceš-li, jdi si; to však věz, ač nerozum

tě vede, přece že jsi milá milým svým.

(Antigona odejde na levo, Ismena vrátí se do paláce.)

Výstup druhý.

Sbor (vystoupí z pravé strany do orchestry a rozestaví se ve čtverhran).

Parodos.

Strofa první.

Jasný plápole slunce, jenž

Theby sedmi branám v také

kráse nikdy jsi nevzešel,

zaplálo’s konečně, oko

zářivého dne, nad tokem

Dirčiných2 pramenů vyšedši.

Argejský voj štítobělý,

jenž se zbrojně sem přivalil,

prchati ruče svojí otěží

bystřejší jsi vybídlo!

Ná č elník sboru.

Do vlasti naší jej Polyneikes,

byv hašteřivým popuzen svárem,

přihnal; s velkým skřekem on jak orel

se výš nad náš vznesl kraj rodný

bílou jako sníh perutí zdobený,

ve zbroji hojné,

kryt přilbami vlásinatými.

Antistrofa prvá.

Nad městem stanuv oštěpů

v kruh sevřel krve dychtivých

ústí sedmera bran kolem;

však odtáhl, než napojil

své si hrdlo krví naší,

než věnec hradeb ohně smolným

nám zachvácen jest plamenem.

Zazvučel kol zad mu taký

zbraně lomoz Ardeův,3 v seči té

úlisný hada odpor.

Ná č elník sboru.

Diu velmi se chvást chlubných jazyků

protiví; pročež on spatřiv je, kterak

proudem valným se hrnou, pyšní

chřestem zbraně své zlatité, bleskem

mávne plamenným a srazí muže, jenž

na vrcholku hradeb

vítězství již provolat chtěl.

Strofa druhá.

Pádem onen dunivým tu dolů se skácel

ohněmetec;4 zuřivou žena v boj se vášní

řádil litě, zlobou

nejprudším vichrům podoben.

Tento los měl taký;

los jinaký zas na jiné

seslal Ares vraždě je, statný

v bitvě pomocník.

Ná č elník sboru.

Sedm vůdců, již proti sedmi branám

povstali rovní naproti rovným,

kovovou zanechá Diu vítězi daň;5

mimo nešťastné dva ty bratry, kteří

zrození z rodičů týchž dvojsmrtná

proti sobě kopí napřáhli a již

losu vespolné smrti došli.

Antistrofa druhá.

Však hle! zavítala k nám slavená tu Nike,6

Thebu blažíc hledem usměvavým bojovnou.

Boj jest již dokonán,

z myslí jej zapuďme nyní!

Než z bohů slavme všech

ve svatyních teď celonoč-

ní rej a v Thebách plesající

buď v čele Bakchos!7

Ná č elník sboru.

Hle, Menoikea syn kráčí tu Kreon,

král země naší, jenž ustanoven

jest z vůle bohů náhlé vladařem

toho města novým. Jakový to chová

záměr v duši své, že kmetů ten sbor

k radě dal povolat, sem obeslav nás

vyzváním k sobě společným?

Výstup třetí.

Epeisodion první.

Kreon. Sbor. Později hlídač.

Kreon

(vystoupí prostředními dveřmi paláce, provázen jsa dvěma hlasateli).

Loď města, muži, prudkou bouří zmítanou

zas ku bezpečné plavbě bozi vzpřímili.

Tu já, vás ze všech zvoliv, k sobě obeslal

jsem skrze posly, dobře věda, Laiova8

že trůnu moc jste vezdy v úctě chovali,

a dokud tímto vládl městem Oidipus,

i když pak skonal, k obou jich že potomkům

jste rovněž pevně stáli s myslí nezvratnou.

Když tedy oni dvojím losem v jeden den

se usmrtili, bratr zraněn od bratra

a bratra raniv s vlastní ruky poskvrnou,

tu na mne přešel jejich trůn i všecka moc

dle práva příbuzenství s bratry padlými.

Však nelze vyzkoumati muže žádného

ni ducha ani smýšlení ni zásady,

než ve vládě se osvědčí a zákonech.

Mně věru ten, kdo vládna městem veškerým,

vždy nejlepšího nechápe se úmyslu,

než z bázně jakés jazyk v ústech zamyká,

i dřív i nyní špatným zdá se občanem;

a kdo by výše kladl svého přítele

než vlast, ten u mne nemá ceny nižádné.

Neb věru já, věz Zeus to všecko vidoucí,

bych ani nepomlčel vida, záhuba

že místo spásy hrozí stihnout občany,

ni nepřítele vlasti nikdy nezvolil

bych sobě za přítele, ježto poznávám,

že ta jest naše spasná loď, a jen když ta

nám zpříma pluje, přátely si volíme.

Dle takých zásad hodlám město zvelebit

a spřízněný s tím rozkaz právě rozhlásit

jsem městu dal o Oidipových rozencích:

by Eteokles, jenžto v boji za obec

tu padl, čestně proslaviv se oštěpem,

byl pochován a poctěn všemi obřady,

jež řádné nebožtíky provázejí v hrob;

však Polyneikes, bratr jeho pokrevný,

jenž vrátiv se jak psanec, zemi oteckou

a bohy rodné plamenem si umínil

sežehnout na prach, umínil si příbuznou

se napást krví, ty pak odvést v otroctví,

ten, tak jsem kázal, nebuď nikým z občanů

ni ve hrob vložen ani nikým oplakán,

než budiž nechán nepohřben a od ptactva

i od psů rozedrán, hrozný oku na pohled.

To má jest vůle; nikdy pocty ode mne

se spravedlivých nedostane bezbožným,

než ten, kdo přízniv obci této, po smrti

i za živa cti stejné dojde ode mne.

Ná č elník sboru.

Tak tobě, synu Menoikeův, naložit

se vidí s vlasti přítelem i se zrádcem;

i můžeš jednat po zákonu všelikém

jak s mrtvými tak s těmi, kdo jsme na živu.

Kreon.

Ať tedy ostříháte toho rozkazu!

Ná č elník sboru.

Vznes tento úřad na někoho z mladších.

Kreon.

Vždyť opatřeni mrtvoly jsou strážcové.

Ná č elník sboru.

Co tedy tím mně nařizuješ jiného?

Kreon.

Vy střezte těch, kdo rozkazu by nedbali.

Ná č elník sboru.

Tak bláhov není nikdo, aby zemřít chtěl.

Kreon.

To bude také odplatou; však nejednou

již lidi zahubila zisku naděje.

Hlída č (vystoupí z levé strany) .

Ó pane, neřeknu, že hbitě ze spěchu

své nohy zvedav bez dechu sem přicházím;

neb často zastavily myšlénky můj krok

a k návratu jsem na cestě se obracel.

Neb duše má mi domlouvala důtklivě:

Proč, nešťastníku, tam jdeš, kde tě stihne trest?

Co, odvážlivče, váháš? Avšak doví-li

se toho Kreon od jiných, zda nespláčeš?

Tak přemítaje nehrubě jsem rychle šel,

a tak se krátká cesta stala dalekou.

Než konečně jsem k tobě jít se rozhodnu,

bych, nic ač skoro nevím, přec to oznámil.

Neb přicházím tou nasycen jsa nadějí,

že neutrpím, leč co jest mi souzeno.

Kreon.

Co stalo se, že tak jsi kleslý na mysli?

Hlída č .

Chci o sobě dřív promluvit; já nespáchal

jsem činu toho ani strůjce neviděl

a neprávem bych ve zlo jaké upadl.

Kreon.

Ty dobře míříš, dobře kolem před činem

se hradíš. Jistě neseš jakou novinu.

Hlída č.

Vždyť hrozná věc vždy mnoho strachu působí.

Kreon.

Nuž řekni to již a pak hned se odsud kliď!

Hlída č .

Již dím to tedy: Mrtvolu tu před chvílí

kdos pohřbiv zmizel, na tělo když vypráhlou

prst nasypal a obřad splnil povinný.

Kreon.

Co pravíš? Kdo se z mužů toho odvážil?

Hlída č .

To nevím; nebyloť tam ani sekyry

zřít rány ani rýče kopnutí, než zem

jen pevnou, tvrdou, neujetou kolesy

a nezrytou, a ani stopy po strůjci.

Jak první nám to denní strážce ukázal,

všem zdálo se to děsným býti zázrakem;

neb onen zmizel, ne sic vložen v rov, než kýms

snad z bázně svaté prstí řídkou posypán.

A stopy žádné po psích ani po šelmách,

že přišly snad a sápaly ho, nebylo.

Zlé výčitky jsme činili si na vzájem

a hlídač vinil hlídače, ba konečně

by bylo došlo ke rvačce a nebylo,

kdo by nám bránil. Byltě každý vinníkem,

ač nikdo zřejmým, ale každý zapíral.

Tu hotovi jsme byli žhavý zdvihat kov

a kráčet ohněm, skrze bohy přísahat,

že nejsme pachateli a že nevíme,

kdo čin ten smyslil ani kdo jej vykonal.

Tu konečně, když marno bylo pátrání,

kdos promluvil a spůsobil sám jediný,

že všickni hlavu sklonili jsme leknutím,

jak odmlouvati nevědouce ani jak

se potázati s dobrou. Pravil pak, ten čin že tobě slušno oznámit a netajit.

Ten návrh přijat, a tu na mne chudáka

los padl, bych ten pěkný úkol na se vzal.

Tu jsem, ni sobě po chuti ni vám, to vím;

vždyť nemiluje nikdo posla zvěstí zlých.

Ná č elník sboru.

Ó pane! že snad čin ten bohy dopuštěn,

má dávno již mi připomíná rozvaha.

Kreon.

Buď zticha, dřív než řečí svou mne rozzlobíš,

bys, ač jsi kmetem, nebyl shledán zpozdilým.

Vždyť nelze snésti také řeči, pravíš-li,

že bozi starají se o tu mrtvolu.

Zda jako dobrodince si ho vážíce

jej pochovali, jenžto přišel sežehnout

jim chrámů sloupy zdobených a pokladů

i země jejich zmrhat i jich zákonů?

Či vidíš snad, že bezbožníky bozi ctí?

Ne, nikoliv! Než na mne jistí občané

již dávno, těžce nesouce to, reptali

a skrytě hlavou potřásali, pode jhem,

jak slušelo, ji nedržíce, abych já

je mohl řídit. Dobře vím, že oni mzdou

ty svedli, aby skutek tento spáchali.

Neb nedostalo věru lidem zřízení

se nade stříbro horšího; to vyvrací

i města, to i z domu muže vyhání,

to řádných mysl smrtelníků navádí

a učí dopouštět se činů hanebných.

I zločinů se chápat lidi navyklo

a znáti všelikého díla bezbožnost.

Však ti, kdo za peníze spáchali ten čin,

si vymohli, že přec je jednou stihne trest!

Než, má-li jakou ještě u mne úctu Zeus,

to dobře věz, i dokládám se přísahou:

buď toho, kdož byl pohřbu toho původcem,

mně naleznouce přivedete na oči,

neb smrt vám pouhá nestačí, než za živa

vás dřív dám mučit, byste zpupný vyznali

ten čin, a vědouce pak, z čeho bráti zisk,

jej tam si příště chvátili a poznali,

že nesluší se při všem zisku hleděti;

neb shledal bys, že z věcí mrzce nabytých

víc lidí zkázy nežli spásy dochází.

Hlída č .

Smím říci co, či obrátit se mám a jít?

Kreon.

Což nevíš, jak i teď mi řeč tvá protivna?

Hlída č .

Zda sluch tvůj hryze zpráva má či duši tvou?

Kreon.

Co pátráš po tom, kde má vězí nevrlost!

Hlída č .

Tvou duši hněte pachatel, já pouze sluch.

Kreon.

Ó! patrno, jak prohnaným jsi šibalem!

Hlída č .

Však aspoň činu toho já jsem nespáchal.

Kreon.

Ba spáchal, za stříbro svou duši zaprodav.

Hlída č .

Ach!

Toť zlé, když křivě míní, kdo si umínil.9

Kreon.

Jen vtipkuj si s tím míněním; však o tom-li,

kdo spáchal to, mi nepovíte, řeknete,

že neštěstí má v zápětí zisk přílišný.

(Odejde do paláce.)

Hlída č .

Kéž najde se jen; avšak ať ho lapneme,

ať nelapneme: – o tom štěstí rozhodne –

sem nepůjdu, a ty mne více neuzříš.

Teď nad naději vyváznuv a tušení

jsem věru hojným díkem bohům zavázán.

(Odejde na levo.)

Výstup čtvrtý.

Stasimon první.

Sbor.

Strofa první.

Přemnoho jest mocného, však

mocnější všeho jest člověk.

Tento přes moře až siné

za větrů se burácení

pouští a rozpěněných

vln plaví se návalem.

Týrá také prvou z bohyň všech,

nezmořenou a neseslabenou Zemi,

jižto rok od roku rádly zorávaje

rozrývá s koní potomstvem.

Antistrofa první.

Nastrojenou léčí chytá

bystrých též opeřenců rod,

jímá dav divokých šelem,

vodní plémě moří hlubin

sítí z ok upletenou

muž loví obezřelý.

Obratně on krotí i horskou

šelmu divou; koně hustohřivého i

neskroceného, jatého v horách tura

poutá jhem na týl přilehlým.

Strofa druhá.

Také řeč a větroleté

myšlénky vypěstil a pud,

jenž obce pojí; i krutých se vyhnout

mrazův a deštů střelám

jasným a chmurným umí

důmyslně: pošetile nic nepodniká,

co zlem hrozí. Tajno jen

jest mu, jak se Hada10 zbýt;

avšak z chorob se traplivých

zná vyléčit.

Antistrofa druhá.

Zručnost maje důmyslnou,

moudrost to, jaké netušil,

brzy ke zlu a zas se ku dobru chýlí.

Když vlasti dbá zákonů

a práv bohem chráněných,

město zvelebuje: vyvrací, kdo s odvahou

si čin nepěkný druží.

Nestaniž se smýšlení

ni ohně mého soudruhem,

tak kdo jedná.

Ná č elník sboru

(vida hlídače vedoucího Antigonu).

Tento podivný zjev ve mně budí

nesnáz. Jak mám, ač dobře to vím,

zapřít, že není ta zde Antigonou?

Ó nešťastná,

otcem zplozená nešťastným! Jak?

Nevedou tebe snad, že’s královských

slov nedbala neb že nerozvážném

při skutku jakém tě dopadli?

Výstup pátý.

Epeisodion druhé.

Hlídač. Kreon. Antigona. Později Ismena.

Hlída č (přichází veda Antigonu).

Zde jest ta, kteráž vykonala onen čin;

tu postihli jsme při pohřbu. Kde Kreon však?

Ná č elník sboru.

On z domu právě opět kráčí mezi nás.

Kreon.

Co jest a jaké vhod jsem přišel náhodě?

Hlída č .

Ó vládce, nemá odpřísahat smrtelník

se ničeho; neb mění vůli rozvaha.

Já chvástal jsem se, že se sotva navrátím

sem pro tvé hrozby, jimiž jsi mne pobouřil.

Než netušené, nenadálé radosti

se věru žádná jiná rozkoš nerovná

i přicházím, ač přísahou se zavázav,

a vedu dívku, kteráž byla lapena

hrob strojíc. Los se tentokráte nemetal,

než můj to lov jest, nikoho pak jiného.

A nyní, vládce, vezma si ji sám, jak chceš,

se vyptávej a vyšetřuj. Já právo mám,

bych bez pokuty vyvázl z té pohromy.

Kreon.

A jak a kde’s tu děvu jal, již přivádíš?

Hlída č .

Ta pohřbívala mrtvolu; již všecko víš.

Kreon.

Zda chápeš též a pravda-li, co povídáš?

Hlída č .

Tu přes tvůj zákaz pochovávat mrtvého

jsem spatřil. Jasna-li má řeč a zřetelna?

Kreon.

A jak’s ji viděl, jak ji stihl při činu?

Hlída č .

Ta věc se měla takto. Jak jsem přišel zpět,

když od tebe tak zle nám bylo hroženo,

prach veškeren jsme smetli, jenž kryl mrtvolu,

a očistili dobře tělo hnijící.

Pak na svahu jsme usedli si za větrem, by puch k nám z něho nevanul, se střehouce.

I pozvbuzoval bedlivě druh druha, zlou

mu hroze výtkou, kdyby nedbal služby své.

A to tak dlouho trvalo, až uprostřed

se blankytu kruh slunce octl zářivý

a pálilo již vedro. Tu však vichřice

vír náhle děsný pozvedši až k obloze

pláň naplnila, listí háje na pláni

vše smetajíc; i pln byl jeho šírý vzduch.

My dopuštění boží, oči přivřevše,

jsme snášeli; když po dlouhé pak chvíli zas

vše ztichlo, dívku spatříme. Ta výkřikem

zakvílí ostrým, jako pták, když holátek

svých prázdné, osiřelé hnízdo zahlédne.

Tak také ona, vidouc, že prach s mrtvoly

jest smeten, žalně zasténala, stihajíc

zlou kletbou ty, kdo dílo toto spáchali.

Prst vypráhlou hned vlastní rukou přináší

a ze měděné konve krásně kované

kol těla s výše trojí litbu ukrápí.11

My, spatřivše to, spěchali a děvu hned

jsme lapili, jež nic se toho nelekla,

a z tohoto i z dřívějších jsme vinili

ji činů. Ona nezapřela ničeho

mně k radosti sic, ale spolu k žalosti.

Neb příjemno jest člověku, když unikne

sám pohromě; však uvede-li v pohromu

své milé, žalno. Ale všecko ostatní

jest menší pro mne ceny než má záchrana.

Kreon (k Antigoně).

Ty tam, ty, která k zemi kloníš hlavu svou,

zda přiznáváš se k činu, či jej zapíráš?

Antigona.

Ba přiznávám i nezapírám nikterak.

Kreon (k hlídači).

Ty, kam ti libo, můžeš odsud odejít,

jsa sproštěn toho obvinění těžkého. (Hlídač odejde.) (K Antigoně.)

Však ty mi zkrátka, bez průtahu odpověz,

zda znala jsi můj zákaz, toho nečinit?

Antigona.

Já znala jsem jej; a jak ne? Bylť vůbec znám.

Kreon.

A ty’s se osmělila nedbat příkazu?

Antigona.

Vždyť nebyl Zeus to, jenž ten příkaz ohlásil,

ni Dike12, společnice bohů podzemských,

těch člověčenstvu neurčila zákonů.

A též jsem nemyslila, že má takovou

tvůj příkaz moc, by nepsané a nezvratné

kýs smrtelník směl bohů rušit zákony.

Vždyť nejen dnes neb včera, ale po věky

ty žijí, a kdo dal je, nikdo neví z nás.

A pro ně, vůle nikoho se nelekši,

jsem nechtěla být potrestána od bohů.

Že zemru, to jsem věděla, a jak by ne?

I kdybys ty to nebyl hlásal. Zemru-li

však před časem, to za zisk já si pokládám.

Nebo kdo v tak hojných život tráví v útrapách,

jak já, jak ten by zemra zisku nedošel?13

Však tobě-li se čin můj zdá být zpozdilým,

tu zpozdilec as vytýká mi zpozdilost.

Ná č elník sboru.

Jest zřejmo, drsnou dcerou otce drsného

že jest ta děva; ustoupit zlu neumí.

Kreon.

Však věru věz, že mysl příliš urputná

nejspíše klesá; nejtvrdší i železo,

když příliš skřehne v žáru ohně svařeno,

se nejčastěji poláme a popraská;

a nepatrnou, vím, že bujní ořové

se krotí uzdou. Neslušíť se, aby ten

se vypínal, kdo jiných lidí otrokem.

Však ta již tehdáž znala zpupně jednati,

když přestoupila stanovené zákony;

když spáchala však čin ten, druhá zpupnost to,

tím chlubit se a po činu se ještě smát.

Já věru nejsem mužem již, však mužem ta,

když trestu ujde čin ten její svévolný.

Než ať z mé sestry, ať si z jiné pochází,

jež příbuznější nad veškeren nám jest rod,

ni sama ani sestra její nejhorší

neujdou sudbě; neboť věru stejně já

i onu viním, pohřeb ten že smyslila.

Sem hned ji zavolejte; právě spatřil jsem

ji v domě smyslů zbavenou a šílící.

Tak rádo napřed prozrazuje svědomí

se těch, kdo tajně osnují věc nekalou.

Než nenávidím toho též, kdo postižen

byv při zločinu hledí pak jej okrášlit.

Antigona.

Chceš něco víc, než uchopě mne usmrtit?

Kreon.

Ba více nic; neb to mně stačí úplně.

Antigona.

Co tedy váháš? Mně z tvých řečí nelíbí

se nic i nechci, by se mi kdy líbilo,

a tak i tobě jednání mé protivno.

Však čím bych slávy byla došla skvělejší,

než ve hrob ukládajíc bratra vlastního?

Ti všickni zde by vyřknuli, že schvalují

ten skutek, kdyby jazyk nevázal jim strach.

Však samovláda jest i jinak blažena,

i mluvit jí a jednat možno jakkoliv.

Kreon.

Ty jediná to vidíš, ne ti Kadmejští.14

Antigona.

I ti to vidí, avšak mlčí před tebou.

Kreon.

A ty se jinak chovat než ti nestydíš?

Antigona.

Vždyť pokrevence ctíti není mrzká věc.

Kreon.

Což ten, jenž oním zhynul, není bratr tvůj?

Antigona.

Můj bratr jest, z též matky, z otce jednoho.

Kreon.

Proč tedy vzdáváš tomuto čest bezbožnou?

Antigona.

V tom nepřisvědčí tobě padlý nebožtík.

Kreon.

Ba bezbožnou, když ctíš jej rovně s bezbožným.

Antigona.

Vždyť nezahynul otrok, nýbrž bratr můj.

Kreon.

Leč hubil tuto zemi, druhý hájil jí.

Antigona.

Však Hades pro ně práva žádá rovného.

Kreon.

Než není právem dobrý roven špatnému.

Antigona.

Kdož ví, zda dole platna jest ta zásada.

Kreon.

I po smrti jest nemilým nám nepřítel.

Antigona.

Ne nenávist, jen lásku umím sdíleti.

Kreon.

Když milovat chceš, miluj dolů sestoupíc;

však mnou, co žiji, nepovládne ženština.

Ná č elník sboru

(vida Ismenu, již sluhové z paláce vedou).

Hle u brány stojí tuto Ismene

a pro sestru roní slzy svou milenou;

mrak zastírá čelo jí a kalí

tváří ruměn,

spanilé jí skrápěje líce.

Kreon (k Ismeně).

Ty, ježto jako zmije doma ke mně lnouc

jsi krev mou ssála tajně aniž věděl jsem,

že zkázy dvě a trůnu chovám záhuby,

rci, zda-li přiznáváš se, že jsi také ty

se súčastnila pohřbu, či ten zapřeš čin?

Ismena.

Čin tento spáchala jsem, ta-li souhlasí,15

jsem účastna té viny, nesu její část.

Antigona.

To spravedlnost nedopustí; nemělas

se k činu, já pak nevzala tě na pomoc.

Ismena.

Však v útrapách tvých nikterak se nehanbím

být tobě družkou v bouřných vlnách neštěstí.

Antigona.

Čí jest ten čin, to Hades ví a pozemští.

K té nemám lásky, kteráž slovy miluje.

Ismena.

Ó sestro, neměj za nehodnu společné

mne smrti s tebou aneb pohřbu bratrova.

Antigona.

Ty nijak se mnou nezemřeš, i nečiň svým

to, čeho jsi se netkla; dost, když umru já.

Ismena.

Jak může život milý být mi bez tebe?

Antigona.

Zde Kreonta se zeptej; vždyť ty jeho dbáš.

Ismena.

Proč tak mne rmoutíš, zisku z toho nemajíc?

Antigona.

Ba bolí mne ten posměch, ač-li posměch to.

Ismena.

Čím tedy aspoň nyní bych ti přispěla?

Antigona.

Spas sebe; přeji tobě, abys vyvázla.

Ismena.

Ó žel! Což nemám nésti s tebou osud tvůj?

Antigona.

Ty’s život sobě vyvolila, já pak smrt.

Ismena.

Však přec jsem nesmlčela svého mínění.

Antigona.

Ty’s mínila vděk činit těmto, oněm já.16

Ismena.

A přec nás obou provinění rovno jest.

Antigona.

Jen nezoufej. Ty žiješ, ale duše má

již dávno mrtva, nebožtíkům na prospěch.

Kreon.

Ty dívky, tuším, obě smyslů pozbyly,

ta právě nyní, druhá, jak se zrodila.

Ismena.

Vždyť nepotrvá nešťastným ni vrozený, ó pane, rozum, ale vždy je opouští.

Kreon.

Ba tebe aspoň, se zlými jež pášeš zlo.

Ismena.

A nač mám žíti sama, této zbavena?

Kreon.

Jen neříkej již tato; té již není víc.

Ismena.

Což na smrt vydáš syna svého nevěstu?

Kreon.

Vždyť také jiných role možno vzdělávat.

Ismena.

Ne tak, jak hodilo se té i onomu.

Kreon.

Mně protiví se, by můj syn měl špatnou choť.

Ismena.

Jak hanobí tě otec, milý Haimone!

Kreon.

Již příliš se mi i s tím sňatkem protivíš.

Ismena.

Což přece syna svého o ni oloupíš?

Kreon.

Jest Hades to, jenž sňatek tento překazí.

Ismena.

Jak zdá se, rozhodnuto, že ta zahyne.

Kreon.

I mnou i tebou.17 Neváhejte, sluhové,

a odveďte je do vnitř; od té chvíle pak

ať ženy jsou a vzdají se vší svévole.

Vždyť prchají i udatní, když shledají,

že jest jim konec života již na blízku.

(Sluhové odvedou Antigonu a Ismenu do vnitř. Kreon potrvá zamyšlen na jevišti.)

Výstup šestý.

Stasimon druhé.

Sbor.

Strofa prvá.

Šťastní ti, jejichžto život nepoznal útrap;

neb domem když bůh komu otřese, pohrom

spousta veškerých se valí rodu na vše členstvo.

Po sláni jak kdy rozzuří

bouřliví se vichrové

thráčtí a do moře hlubiny vlnu srazí; tu proud

vynáší ze propasti černý

kal za bouře vymletý,

jekotně břeh, šlehán vlnou, burácí.18

Antistrofa prvá.

Zřím, od starodávna že v domě Labdakovců19

strast se za strastí zhynulých žene předků.

Rod nemůž‘ svízel z rodu snít; ale bůh ho kácí

jakýs a konce strast nemá.

Neb haluz zbylou, která

jasným svitem ozařovala dům ten Oidipův,

tu podzemských bohů utíná

meč nyní zkrvácený

i mysli zmámení a zpozdilost slov.

Strofa druhá.

Moc tvou, Zeve, zda může směl-

ství jaké překonat lidí, již

nezmůže ni spánek vše pojímající

běh ni měsíce věčný;

nikdy ty nestárna časem

na výších vladaříš olympských,20

v záři se jasně skvoucích.

Jako dříve tak v budoucích

povládne také věcích

toto pravidlo: žádný

lidského žití hřích neunikne pohrom.

Antistrofa druhá.

Naděj sic těkavá mnohým

jest ku spáse lidem, mnohým však

chtíčů přeludem pouze lehkovážných.

Nic netuší nižádný

člověk, až ohněm nohu svou

popálí si žhavým. Přemoudré

kdos slovo vyřkl slavné:

že se zdá zlo býti dobrem

těm, jimžto zavést chce bůh

mysl do víru pohrom.

Krátkou dobu jen jsou živi prosti pohrom.

Ná č elník sboru

(vida přicházeti Haimona).

Hle, tu jest Haimon, rodu tvého to plod

nejmladší. Zdaž jsa pro Antigonin

zarmoucen osud, nevěsty svojí,

spěje sem, zmaření žele sňatku?

Výstup sedmý.

Epeisodion třetí.

Kreon. Haimon.

Kreon (k náčelníku sboru).

Však brzo zvíme nad věštce to jistěji.

(K Haimonovi).

Ó synu, zda jsi přišel, zvěděv rozhodný

své o nevěstě výrok, hněviv na otce?

Či jsme ti mili, ať jednáme jakkoliv?

Haimon.

Jsem, otče, tvůj. Ty maje dobré zámysly

mne jimi řídíš, já pak vždy jich poslechnu,

a věru nižádného sňatku nebudu

si vážit více nad tvé dobré vedení.

Kreon.

Ba to má, hochu, v srdci tkvíti smýšlení,

že vše jest podrobeno vůli otcově.

Neb proto lidé planou touhou, potomky

si odchovati v rodině své poslušné,

by nepříteli každému zlem spláceli

a přítele si, jako otec, vážili.

Kdo nezdárné však zplodil dítky, o tom-li

co jiného lze říci, než že trampoty

si zplodil jen a u nepřátel hojný smích?

A proto, dítě, nepodléhej rozkoši

a nepozbývej mysli pro ženu, než věz,

že mrazivé to objímání, doma-li

má někdo za manželku ženu zlou. Či jest

snad větší rána nějaká než přítel zlý?

Než dívkou tou jak nepřítelem povrhni,

a nech jí, ať se v Hadu s někým zasnoubí.

Neb já, když jsem ji postihl, že z občanů

se veškerých mně zprotivila jediná,

sám sebe lhářem neosvědčím před městem,

než usmrtím ji. Pročež nechať vzývá si

jen Dia, rodu ochránce; neb nekázeň

když odchovám si v rodě, tím spíš u cizích.

Vždyť ten, kdo v domácnosti mužem řádným jest,

se také v obci spravedlivým osvědčí;

kdo ze svévole však buď nedbá zákona,

buď přikazovat v úmyslu má vladařům,

ten pochvaly mé nijak dojít nemůže.

Než koho město zvolí, toho poslouchat

má v malém, velkém, dobrém nebo nedobrém.

A taký muž by, troufám, vládl dobře sám,

i dal by také dobře sebou vládnouti,

a kdyby postaven byl v kopí lomozu,

v něm trval by jak řádný, chrabrý bojovník.

Však nad bezvládní není větší pohromy;

to města vyhlazuje, lidské vyvrací

i příbytky; to na útěk též strhuje

voj spojenců. Však těch, kdo v kázni trvají,

část velkou zachraňuje v boji poslušnost.

A tak vždy slušno ostříhati zákona

a nikterak se nepoddávat ženštině.

Neb lépe jest, když nutno, muži podlehnout,

a pak by nezvali nás poddanými žen.

Ná č elník sboru.

Nám zdá se, ač-li stáří snad nás neklame,

že o tom, o čem mluvíš, mluvíš rozumně.

Haimon.

Ó otče, bozi lidem rozum vštěpují,

všech statků, které máme, nejvzácnější dar;

a já, že slova tvoje nejsou rozumna,

bych ani říci nechtěl ani nemohl.

Však také v jiném dobrý může vzniknout soud.

Já věru spíše než ty, mohu prohlédnout,

co lidé mluví, konají neb kárají.

Neb oko tvoje děsí muže prostého,

když mluví to, co slyšet tobě nelibo.

Však já vše mohu vyslechnouti potají,

jak pro tu dívku celé město naříká,

že nejméně jsouc toho hodna ze všech žen

má za čin slavný bídně život dokonat.

Ta, ježto bratra zhynulého v souboji

a nepohřbena nenechala rozsápat

ni ptactvem dravým ani od psů hltavých,

zda zlaté pocty není hodna dívka ta?

Ten hlas se tiše v obci šíří tajemný.

Mně dobře-li se daří tobě, otče můj,

nižádný statek nad to není vzácnější.

Či může být co větší otci ozdobou,

než dobrá pověst dítek, těm pak otcova?

A proto neměj v srdci toho mínění,

že to jen dobré, co díš ty, a více nic!

Neb kdo si myslí, že jen sám jest rozumný,

že řečí aneb duchem předčí nad jiné,

ten odhalen byv prázdným vždy se osvědčil.

Vždyť není k hanbě muži, byť i moudrý byl,

když dá se poučiti a jest povolným.

Viz, kterak stromy rozvodněných u bystřin,

když povolí, své ratolesti zachrání,

však vzdorují-li, vyvrátí je z kořen proud.

A tak i lano korábu kdo plachetní

natáhna pevně nepovolí, zvrátí loď

a na zvržené potom pluje palubě.21

Než povol, dopřej vůli své též obratu.

Neb sluší-li mně jaký soud, ač mladší jsem,

pak míním ovšem, daleko že nejlepší,

když člověk ve všem sám má dosti rozumu;

však ne-li – neboť takto vždycky nebývá –

i těch, kdo moudře radí, dobře poslechnout.

Ná č elník sboru.

Ó vládce, vyslechni ho, mluví-li co vhod,

a tebe on; neb moudrá obou vás jest řeč.

Kreon.

My tak již staří budeme se učiti

snad od takého nedospělce moudrosti?

Haimon.

Vždyť žádné nepravosti; avšak jsem-li mlád,

ne na věk slušno hledět, nýbrž na mou věc.

Kreon.

Což tvá to věc jest, neposlušné v úctě mít?

Haimon.

A také bych tě nevybídl ctíti zlé.

Kreon.

Což není ona stižena tím neduhem?

Haimon.

Tak nikdo z celé obce thebské nesoudí.

Kreon.

Což obec bude rozhodovat místo mne?

Haimon.

Hle viz, jak nedospělec teď jsi promluvil.

Kreon.

Zda cizí radou mám se řídit, či vlást sám?

Haimon.

Toť není obec, jež jest v moci jednoho.

Kreon.

Což není obec toho, kdo v ní vládcem jest?

Haimon.

Tu krásně bys pak zemi prázdné vládl sám!

Kreon.

Ten bojuje, jak zdá se, spolčen se ženou.

Haimon.

Ač jsi-li ty snad ženou; dbámť já o tebe.

Kreon.

Ó bídníče, když o pravdu se s otcem přeš?

Haimon.

Vždyť vidím, kterak proti pravdě chybuješ.

Kreon.

Což chybuji snad, když si vážím vlády své?

Haimon.

Však nevážíš si, poctou bohů zhrdaje.

Kreon.

Ó podlá, ženě podlehlá povaho!

Haimon.

Však neshledal bys, že bych hanbě propadl.

Kreon.

Tvá aspoň všecka slova hájí děvy té.

Haimon.

Ba tebe též, i mne i bohů podzemských.

Kreon.

Ta za živa tvou chotí nikdy nebude.

Haimon.

Nuž zemře; avšak zemrouc zhubí někoho.

Kreon.

Jak? Ty i hrozbou směle na mne doléháš?

Haimon.

Což snad to hrozba, nerozumu vzdorovat?

Kreon.

Můj rozum s pláčem napravíš, jsa prost ho sám.

Haimon.

Bys otec nebyl, děl bych, že jsi zpozdilec.

Kreon.

Již netrap mne svým tlachem, ženin otroku.

Haimon.

Chceš mluvit sám, však mluvě, nechceš slyšet nic?

Kreon.

Aj, opravdu? Však při sám Olymp, dobře věz,

že výtky tvé a výsměch trestu neujdou.

(K jednomu ze sluhů).

Hned přiveď sem tu ohavu, by zemřela

zde ihned před očima svého snoubence.

Haimon.

Však přede mnou, té myšlénky si nepřipusť,

ta nezahyne; ale ty též nikdy víc

mé hlavy svýma nezahlédneš očima,

bys na ty z přátel soptil, jimž to po chuti.

(Odkvapí na levo.)

Ná č elník sboru.

Ten muž, ó pane, rychle v hněvu odešel,

a mysl mladá, překypí-li, budí strach.

Kreon.

Ať jedná si a pýchá silou nadlidskou;

těch děv však věru jejich losu nesprostí.

První č len sboru.

Což pomýšlíš snad obě dáti usmrtit?

Kreon.

Tu ne, jež nedotkla se činu; dobře díš.

Druhý č len sboru.

A jakou asi smrtí chceš ji utratit?

Kreon.

Dám tam ji zavést, kde je prázden lidu kraj,

a v kobce skalní uvězniti za živa;

i dám jí něco krmě, co bych hříchu zbyl,

by celá obec unikla té poskvrně.22

A tamto Hada, jehož z bohů jediné

ctí všechněch, vzývajíc si život vyprosí

neb pozná aspoň nyní, kterak daremné

jest namahání ctíti to, co Hadovo.

(Odejde do paláce.)

Výstup osmý.

Stasimon třetí.

Sbor. Později Antigona.

Sbor.

Strofa první.

Erote23, vítěz jsi v bojích,

Erote, pod jařmo uvá-

díš ty, jež napadáš; heboun-

kém na dívčině líčku číháš,

létáš i přes tůň moře, dvor-

cův i do poplužních.

z nesmrtných ti ujít

nikdo nemůže,

z křehkého ni lidstva; však kdož

v srdci chová tě, blouzní.

Antistrofa první.

Spravedlivých mysli ke zlým

ty nepravostem strhuješ,

tyť také tuto soukreven-

skou rozepři mužů jsi vzbouřil;

neb vítězí krása očí

dívčiny půvabné,

mocných zákona práv

nic si nevážíc.

Vždyť bez boje s lidmi zahrá-

vá si jen Afrodita.24

Ná č elník sboru

(vida Antigonu, již sluhové odvádějí na smrt.)

Již zákona sám si nevážím víc,

když věc tu vidím, i nemožno mi již

proud slz zadržet, když Antigonu

shlédám zde, kterak se ubírá v říš,

věčným spánkem vše dařící.

Epeisodion čtvrté.

Kommos.

Strofa první.

Antigona.

Ó občané vlasti mojí,

hle viztež cestu mne již konat

poslední a na zář sluneč-

ní posledně patřit a již

nikdy víc; vedeť mne všemor-

ný již Hades ještě živou

tam k Acheronta25

proudům. Los mi není určen

sňatku;ještě svatební zpěv

nikdy mne neslavil, však se

mám Acherontu zasnoubit.

První č len sboru.

Však slavna, a ctí zdobená do oné

se nebožtíků skrýše ubíráš;

nezasáhl chorob tebe mor hubivých

ani mzdou jsi mečů neklesnula26, než

vlastním popudem jediná ty z lidí

sestoupíš, jsouc živa, k Hadu.

Antistrofa první.

Antigona.

Doslechla jsem, strastiplná

že fryžskou stihla cizinku smrt,

Tantalovnu,27 kterou sipyl-

ské na stráni opjala jak

břečťan pevně skála kolem.

Teď tonoucí stále v slzách,

jak lidu pověst,

smáčí dešť ji a sníh, pláčem

svých očí slzavých skrápí

šíji; podobně též božstvo

v sen mne vrhá nyní věčný.

Druhý č len sboru.

Však jest bohyní a z bohů zrozená,

my smrtelní však jsme, rozenci lidí;

ač jest velikou slávou zhynulým,

když s bohy stejný je osud potkal.

uu – uu – uu – uu –

uu – uu – uu – – 28

Strofa druhá.

Antigona.

Ó ach! to výsměch!29 rci, pro božstva má otec-

ká, proč pak mne tupíš živoucí,

proč ne až umru?

Vlasti ty má! Blazí

vy mé vlasti rodáci!

Žel! Ó Dirke, já proud tvůj,

háj též Theb krásnovozých vyzývám,

aspoň vy mi svědky buďtež, jak

neoplakána od milých zákonem

jakým v žalář neobvyklé

oné se hrobky bráti mám.

Ó já nešťastná!

Nesídlím u živých ni mrtvých,

ni u smrtelných ni v říši stínů.

Strofa třetí.

První polosbor.

Na kraj smělosti, až na výš

vkročivši trůnu Diky, v ten

jsi osud upadla, dítě mé.

Pykáš za hřích jakýs otecký.

Antistrofa druhá.

Antigona.

Vzbudil’s v prsou mých upomínky velmi žal-

né na strast všemu lidstvu známou

otcovu, vešken

náš na osud, jaký

slavný Labdaka rod měl.

Žel! Ó! manželství krevní

mé bědné matky a lůžko hříšné,

jež můj s mateří otec sdílel,

v němž kdys také mna ach! zplodil neblahou.

Nevdána já, prokleta nyní

kráčím do sídla již jejich.

Ó žel! v nešťastný

sňatek, bratře milý, jsi vstoupil;30

mne ty’s smrtí svou zničil žijící.

Antistrofa třetí.

Druhý polosbor.

Je zbožno ctíti zesnulé;

kdo vládne však mocí, nijak

tomu protivit se nesluší;

klesáš vášní ty dobrovolnou.

Dozpěv.

Antigona.

Bez přítele, neoslzena, ne-

provdána pouť tu konám

určenou, neblahá!

Zírati této pochodně plameny svaté já

přeubohá nemám víc;

můj osud neoželený neo-

pláče nikdo z přátel.

Výstup devátý.

Kreon. Předešlí.

Kreon (vystoupí z paláce) .

Což nevíte, že žalu nikdo před smrtí

by nenechal a nářků, kdyby získal tím?

Co nejrychlej ji odveďte a zavrouce

ji ve klenuté kobce, jak jsem přikázal,

tam zanechte ji samu, ať již zemřít chce,

ať žíti v takovémto hrobním příbytku.

My čisti jsme, co té se děvy dotýče;

jen obcování s lidmi bude zbavena.

Antigona.

Ó hrobko, ó ty komnato má svatební,

ó podzemský ty věčný žaláři, v nějž já

jdu ke svým drahým zesnulým, jichž přijala

již hojný počet Fersefassa31 v podsvětí.

Já poslední z nich, všech daleko bídněji,

tam kráčím, dřív než los mi žití uplynul.

Však tou se kojím nadějí, až přijdu tam,

že milá budu otci, milá tobě též,

ó matko, milá tobě, hlavo bratrská.

Vždyť zesnulé vás vlastníma jsem obmyla

a vystrojila rukama i pohřební

vám vzdala oběť; teď však, Polyneiku, tvé

že pohřbila jsem tělo, tu mám odměnu,

ač rozumných jsem dbala soudu, tebe ctíc.32

Však že jsem poctila tě té dle zásady,

to proviněním zdálo se být Kreontu

a hrozným smělstvím, ó má hlavo bratrská.

A nyní násilnou tak rukou odvádí

mne nevdanou, jež sňatku ani manželství

jsem nedočkala ani dítek pěstění,

než od přátel tak opuštěna do sídel

já nešťastnice živa kráčím zesnulých.

A jakého jsem práva bohů nedbala?

Co k bohům ještě vzhlížet mám, já neblahá,

neb koho volat na pomoc? Vždyť výčitky

jsem bezbožnosti došla za svůj zbožný čin.

Však jeli věru toto krásným před bohy,

trest vytrpíc snad poznám, že jsem chybila;

však chybují-li tito, ať je nepotká

zlo větší,33 než jímž proti právu stihli mne.

Ná č elník sboru.

Dosaváde totéž vání prudké

týchž v mysli její bouří vichrů.

Kreon.

Proto též ti, kteří ji vedou, spláčí, až stihne jejich váhání trest.

Antigona.

Ó ach! tato řeč svědčí, že čká

mne co nejdřív smrt.

Kreon.

Netěším tě nijak tou snad nadějí,

že nevezme konec tato věc takový.

Antigona.

Ó vlasti mojí město otecké,

ó bozi předků,

hle tu již mne vedou i neváhám víc.

Ó velmožové Theb, vizte mne, jež

z královských dcer zbyla jsem jediná34,

co trpím a jací mne lidé trýzní,

že jsem uctila zbožně, co zbožno.

(Sluhové odvedou Antigonu za město.)

Výstup desátý.

Kreon (pohřížen v mlčení). Sbor.

Sbor.

Stasimon čtvrté.

Strofa první.

Sličná též Danae35 strádala, nezříc

v temnostech kovové síně nebeský svit.

Vězněna jest v bezpečném

úkrytě kobce ve hrobní,

ač přec svým byla, mé dítě, rodem slavná,

ač s láskou zlatodešt-

ný Dia plod pěstila. Než

moc jest sudby zajisté veleúžasná.

Štěstí nijak ni sil jarost,

ni hradba jí ni loď mořem

bitá, černá ujít nemůže.

Antistrofa první.

Edonův i vladař, syn to Dryantův36

prchlý, své pro drzé byl tupení spoután,

byv Dionesym do skal-

ního žaláře uvězněn.

Děsná takto a bujná se ze šílenství

krev proudí; brzo pak

seznal onen, božstvo že jen

v šílenství utrhačným jazykem dráždil.

Rej žen rušil bohem vzňatých,

i žár plesem provázený,

milovné hudby Musy škádlil.

Strofa druhá.

U moře tam kde dvojího skaliska se pnou tmavá37, bosporský břeh a Thrácka nehostinný hrad

Salmydessos; Ares, města panovník,

tam ránu spatřil obou

Fineových rozenců,

kterouž nelítostivá choť oční

oslepila důlky, až po pomstě zrak volal,

krví potřísněnou rukou byv

vyrván a bodcem tkacího člunku.

Antistrofa druhá.

Hynuli, nad nebohou nebozí lkali matky své

strastí, z lásky majíce počátek neblahé.

Jsouc rodem staroslavným ta potomkům

blízká Erechteovým,

ve sluji vzdálených skal

vyrostla v bouřích větrův oteckých,

Boreova přehbitá dcera, na horách strmých,

boží plod. Přec ji však mocí svou

dostihly, mé dítě, Moiry38 věčné.

Výstup jedenáctý.

Epeisodion páté.

Kreon. Teiresias (vystoupí, veden jsa hochem).

Teiresias.

Ó vládci thebští, jdeme cestou společnou,

dva jedním zrakem hledíce; neb slepcům jest

jen cesta možna, vede-li je průvodčí.

Kreon.

Co jest zas, starče Teiresie, nového?

Teiresias.

Já řeknu tobě, t však věštce poslechni.

Kreon.

Vždyť dřív jsem aspoň rady tvé se nestranil.

Teiresias.

A proto též jsi dobře řídil města loď.

Kreon.

Že šťastně se mi vedlo, mohu dosvědčit.

Teiresias.

Však věz, že stojíš na ostří teď osudu.

Kreon.

Co stalo se? Mne hrůzou plní slova tvá!

Teiresias.

Však zvíš to ze znamení mého umění.

Když na staré jsem sídlo věštné zasedl,

kde veškerých mi opeřenců přístav byl,

tu zaslechl jsem ptáků zvuk mně neznámý,

již zmateným a divým skřekem křičeli.

I poznal jsem, že drápem rvou se krvavým;

neb třepot křídel dobře bylo slyšeti.

Tu zaklenuv se na oltářích planoucích

hned oběť zakouším zápalnou; však nešlehal

ze žertev plamen, nýbrž na popelu tuk

se rozplýval a z kýt se prýštil obětních

a čadil jen a prskal; žluč pak do výše

se rozptýlela, tak že kýty ležely,

když tuk s nich stekl, bez mastného obalu.

A vše to zvěděl od hocha jsem tohoto,

jak nedaří se věštba znaků zlověstných.

Neb hoch ten mně jest vůdcem, jiným opět já.

A neduh tento obce tvůj duch zavinil.

Neb oltáře a krby naše posvátné

jsou plny krmě ptactva dravého a psů, již z nešťastného Oidipovce urvali.

A proto nechtí přijat proseb obětních

již bozi od nás ani žertev plamenů,

a blahověstných nevydává zvuků pták,

když napásl se tuku muže padlého.

To tedy, dítě, rozvaž! Neboť dopouštět

se chyb, jest věru všechněm lidem společno;

když však kdo chybí, ten již není nemoudrým

a nešťastným, kdo ve zlo jaké upadna

jest ústupným a hledí chybu zhojiti.

Vždyť nepovolnost trží výtku zpozdilství.

Nuž povol nebožtíku, víc ho nebodej.

Což jest to chrabrost mrtvého již ubíjet?

Tak dobře tobě radím s dobrým úmyslem,

a milo dobré rady dbát, když prospěšna.

Kreon.

Ó starče, všickni jako střelci do terče

měříte na mne, ba i věštců uměním

již na mne doléháte; od lidí pak těch

jsem dávno za peníze zrazen, zaprodán.

Jen dbejte zisku, sardský kov39 si kupujte,

když tak vám libo, nebo zlato z Indie;

však onoho přec nevložíte do hrobu,

i chtí-li rozedrat ho Dia orlové

a za pokrm si k trůnu jeho odnésti.

Ni tak já této poskvrny se nezděsím

a nedopustím pohřbit jej; vždyť dobře vím,

že bohů člověk poskvrniti nemůže.

Však, starý Teiresie, pádem hanebným

i velemoudří klesají, když ze zisku

řeč mrzkou slovem pronášejí lahodným.

Teiresias.

Ach!

Zda ví kdo z lidí, zdali umí povážit –

Kreon.

A co? Co obecného to zde povídáš?

Teiresias.

Jak nejpřednější všech jest statků rozvaha.

Kreon.

As tak, jak největší jest zkázou nerozum.

Teiresias.

Však t jsi právě takové pln choroby.

Kreon.

Já hanou věštci odplatiti nehodlám.

Teiresias.

Ba odplácíš řka, že jest lživa věštba má.

Kreon.

Vždyť plémě věštců všecko stříbra dychtivo.

Teiresias.

A plémě vládců miluje jen mrzký zisk.

Kreon.

Zda víš, že, co jsi řekl, řekl’s vladaři?

Teiresias.

Ba vím; vždyť vládneš městem, mnou je zachovav.

Kreon.

Ty’s moudrý věštec, miluješ však bezpráví.

Teiresias.

Co v mysli tajím, přinutíš mne vyslovit.

Kreon.

Nuž netaj to, však nemluv jenom za ziskem.

Teiresias.

Ba za tvým ziskem as již mluvit nebudu.

Kreon.

Však věz, že nikdy nezakoupíš mysli mé.40

Teiresias.

Nuž dobře věz, než závodící kolesa

se slunce několikrát ještě otočí,

že za mrtvoly tyto jinou mrtvolu,

plod vlastní krve, náhradou ty podáš sám,

že’s, na světě co bylo, svrhl v podsvětí

a život lidský ve hrob zavřel hanebně,

však nebožtíku k bohům sejít pozemským

že bráníš, upřev pohřební mu obřady.

Ten ani tvůj ni bohů není nebeských,

však podzemským ty odnímáš jej násilně.

A proto Erinye,41 Hada mstitelky

i bohů, slídí po tobě již zlokárné,

bys právě takou postižen byl pohromou.

I považ, zda tak mluvím, jsa snad podplacen.

Neb neuplyne dlouhý čas a kvílení

v tvém domě zavzní nad muži i ženami.42

Ty šípy z hněvu, že mne dráždíš, nechybné jsem po tvém srdci jako střelec vymrštil,

jichž palčivosti nikterak se nevyhneš.

Ó hochu, ty náš odsud domů odvediž,

by ten svou zlobu vyléval si na mladších

a naučil se jazyk míti klidnější

a mysl rozvážnější, nežli nyní má.

(Odejde.)

Ná č elník sboru.

Ten muž, ó pane, s hroznou věštbou odešel.

A dobře víme, od těch dob, co šediny

nám hlavu kryjí místo černých kadeří,

že nikdy muž ten lživě městu nevěštil.

Kreon.

I sám to vím a pomaten jsem na mysli.

Neb povoliti hrozno jest; však hroznější

jest vzdorovat a ducha stihnout pohromou.

První č len sboru.

Tu, Menoikeův synu, třeba rozvahy.

Kreon.

Nuž, co mám tedy činit? Rci, já poslechnu.

T ř etí č len sboru.

Jdi, propusť dívku z oné hrobky podzemské

a ve hrob ulož pohozenou mrtvolu.

Kreon.

A to mi radíš míně, abych ustoupil?

Č tvrtý č len sboru.

Co nejdřív, vládce; v okamžiku stíhává

msta bohů rychlonohá lidi zlovolné.

Kreon.

Ó běda! Stěží měním jen svůj úmysl;

však nesnadno jest bojovati s nutností.

Druhý č len sboru.

Nuž jdi a čiň tak, jiným toho nesvěřuj.

Kreon.

Tak, jak tu jsem, hned půjdu. Sem, sem, sluhové, kde kdo jste, pojďte; chopte v ruce sekery

a na onu tam rychle spějte výšinu.43

– – – – – – – – – – –

A já, když tak se úmysl můj obrátil,

sám uvěznil jsem děvu, sám ji vyprostím.

Neb bojím se, že nejlépe jest v životě

vždy stanovené zachovávat zákony.

(Odejde se sluhy.)

Výstup dvanáctý.

Sbor.

Stasimon páté.

Strofa prvá.

Bohatý jmeny44, Kadmejské

rozenky chloubo, jejžto Zeus

zplodil velebouřivý,

nad proslulou ty bdíš

Ikarií45, ty též Eleu-

sinské jsi Deie luhů46

vládcem hostinných.

Rád v Bakchantek

domově ty dlíš v Thebách,

Bakchu, na chladivých

ismenských47 proudech, saně kdež

divé vyrostla setba.

Antistrofa prvá.

Tebe bleskotavý vídá

dým dvojhřbeté na výši48, sbor

kde Nymf tebe koryckých

plesem baví, i proud

Kastaliin. Přečasto hor

tě Nysských49 břečtanový

háj hustý, bujná

révoplodná

i výspa vysýlá, když

jásavým hlaholem

božských písní oslavován

do Theb se tříd ubíráš.

Strofa druhá.

Ctí své město větší

daříš než všecka jiná,

tvá i matka blesková.

Teď též, když celá vlast

naše jest lítou postižena chorobou,

spasným krokem spěchej semo s Parnassa buď

skal srázných aneb moře přes jekotné.

Antistrofa druhá.

Hejsá! Vůdce ohněm

dýšících hvězd50 a rejů

správce jásavých v noci!

Zevem plémě pošlé,

tu se nám se svou zjev, vladaři, družinou

Thyiad, kteréž celou tebe noc nadšeným

plesem vládce oslavují Iakcha.

Výstup třináctý.

Posel. Později Eurydika.

Exodos.

Posel

(vystoupí z levé strany).

Ó sousedové domu Amofionova51

a Kadmova, já nechválil ni nehanil

bych život lidský, blahý ani neblahý.

Neb osud ničí, osud také povznáší

jak nešťastníka vezdy, tak i šťastného,

a z přítomného věštit nikdo neumí.

Bylť blahoslaven Kreon dřív, jak soudím já;

vždyť od nepřátel zachránil vlast Kadmovu

a svrchovanou nad zemí pak přejal moc

i vládl ušlechtilým kveta potomstvem.

Teď ztraceno jest všecko; neboť rozkoše

kdo zřekne se, ten po mém soudu nežije,

než za živou jen pokládám jej mrtvolu.

Měj, libo-li ti, v domě skvělé bohatství

a v nádheře žij královské; když radosti

však nemáš, ani za stín dýmu ostatní

bych za rozkoš s tím mužem věru nesměnil.

První č len sboru.

A jaké zvěstuješ zas vládců neštěstí?

Posel.

Jsou mrtvi; živí smrti jich jsou příčinou.

Druhý č len sboru.

Kdo koho zabil? A kdo zhynul? Vypravuj!

Posel.

Jest mrtev Haimon; svou se ruku usmrtil.

T ř etí č len sboru.

Zda své snad mysli popudem či otcovy?

Posel.

Své vlastní, na otce jsa hněviv pro vraždu.52

Č tvrtý č len sboru.

Ó věštče, jak si v pravdě splnil slovo své.

Posel.

Když tak jest tomu, ostatního třeba dbát.

Ná č elník sboru.

Hle, Eurydiku ubohou zřím na blízku,

choť Kreontovu; z domu právě vychází buď o synu svém zalechši neb náhodou.

Eurydika.

(vystoupí z domu s dvěma služkama).

Ó občané, to poselství jsem zaslechla,

když ku dveřím jsem kráčela chtíc vyjíti,

bych k bohyni se pomodlila Palladě.53

A dvéře právě, odstrkujíc závoru,

jsem otvírala, když mi ve sluch udeří

zvěst o domácím neštěstí; i leknu se

a do náručí služek klesnu ve mdlobách.

Však znova rcete, jaká byla zpráva ta.

Chci vyslechnout ji, znalá jsouc již neštěstí.

Posel.

Já, paní milá, svědkem byl jsem očitým

a povím vše, ni slova pravdy nesmlče.

Nač bych tě klamal slovem libým, jež by pak

se lživým osvědčilo? Pravda trvá vždy.

Já ve průvodu tvého šel jsem manžela

až na konec té pláně, na níž ubohý

trup Polyneikův ležel, od psů rozsápán.

Tu k bohyni se pomodlivše rozcestí

a Plutonu54, by milostivě ztišili

svůj hněv, trup koupelí jsme svatou obmyli

a na čerstvých, co zbylo, větvích sežehli.

Pak nasypavše ze země mu otecké

rok vysoký, dál ku klenuté kráčeli

jsme hrobce zděné, dívky síni svatební.

Tu kolem neblahé té kobky zaslechne

kdos pronikavých nářků zvuky zdaleka

a pánu hned to oznámit jde Kreontu.

A k němu hlasu nejasný zvuk bědného,

když blíže kráčí, doráží i zasténá

a slovo vyřkne žalostné: Já nebožák!

Zda jsem snad věštcem? Snad přec není cesta ta

všech cest mých nešťastnější, jež jsem konal dřív?

Hlas synův ke mně proniká. Nuž, sluhové,

blíž spějte rychle; přistoupíce ku hrobu

odvalte kámen,55 otvorem tím vnikněte

až ku vchodu a popatřte, zda Haimonův

hlas vskutku slyším či mne klamou bohové.

Dle vybídnutí zděšeného vladaře

jsme do vnitř pohlednuli a tu v pozadí

jsme kobky dívku zaškrcenou zahlédli

a oběšenou v oku pásky nítěném.

On na ní skleslý tělo její objímal

a na smrt mrtvé nevěsty své žaloval

i na sňatek svůj neblahý a otcův čin.

Ten, jak ho spatří, zaběduje žalostně a kráčí do vnitř k němu, s pláčem volaje:

Ó nešťastníku, co’s to spáchal? Kam se děl

tvůj rozum? Jaká rána tebe zničila?

Pojď ven, mé dítě, úpěnlivě prosím, pojď.

Však syn tu pohlédl naň zrakem posupným

a s povržením neodvětiv jemu nic

svůj dvojsečný meč vytasí. Však chybil se;

neb otec dal se na útěk. Tu nešťastník

hned na sebe sám zanevřev meč nastaví

i vrazí si jej do prsou a ještě živ

slábnoucí paží dívku k sobě přivine

a chroptě prudký krvavých dešť krůpějí

jí na bělostné líce její vychrlí.

I leží mrtev na mrtvé tam nebožák,

až v hadu sňatku posvěcení dosáhnuv

a člověčenstvu ukázav, že každému

jest nerozvaha pohromou vždy největší.

(Eurydika odkvapí do domu.)

Ná č elník sboru.

Co o tom soudíš? Odkvapila paní zpět,

nic zlého nepronesši ani dobrého.

Posel.

Já žasnu sám. Však tou se kojím nadějí,

že o synově uslyševši neštěstí,

se stydí kvílet před městem, než uloží

snad doma robám nad zlem lkáti domácím.

Vždyť není nezkušená, aby chybila.

Ná č elník sboru.

Ba nevím; mně se mlčení zdá přílišné

tak nebezpečným, jako hlasné kvílení.

Posel.

Však zvíme, zdali v srdci hořem sklíčeném

snad tajný záměr neukrývá nějaký,

v dům vstoupíce; neb rozumna jsou slova tvá.

I přílišné jest nebezpečno mlčení.

(Odejde do domu.)

Ná č elník sboru.

(vida přicházeti Kreonta s mrtvolou Haimonovou).

Aj, vizte, vladař se tu blíží sám

a v rukou nese svých zřejmé znamení,

ač smím-li mluvit, že cizí nechybil,

než vlastní zaslepeností.

Výstup čtrnáctý.

Vystoupí Kreon, provázen jsa sluhy, nesoucími na nosítkách mrtvolu Haimonovu; později posel. Sbor.

Kommos.

Strofa první.

Kreon.

Ó ach! Nerozvážlivých smyslů zblouzení

vražedné, kruté!

Ó hle, viztež, tu vrah

se zavražděným příbuzný rodem.

Ó ach! přeneblahé ty zámysly mé!

Ó ach! chlapče, mlád, předčasnou smrtí –

ký žel! ký žel! –

jsi zemřel, zahynul,

a má vinna tím, ne tvá zpozdilost.

Ná č elník sboru.

Ach, jak jsi pozdě, zdá se, pravdu pochopil!

Strofa druhá.

Kreon.

Ach! Ach!

Již já přebídný chápu to, však mou hlavu

tehdáž božstvo, pádnou tehdáž ranou

zasáhši v neschůdné mne dráhy zahnalo.

Ó žel, v prach zašláplo všechnu mou radost!

Žel! Žel! Ó lidí trapné trápení.

Posel (vystoupí z domu).

Ó pane, zdá se, že jsi přišel hojností

zla oplývaje; jedno v rukou neštěstí

si neseš, druhé brzo doma uvidíš.56

Tvá právě choť, máť nebožtíka tohoto,

se zavraždila čerstvou ranou, nebohá.

Antistrofa prvá.

Kreon.

Ó ach! Ó nesmířlivý Hadův přístave,

co ty mě, co mě hubíš!

Ó ty, jenž zvěst jsi zlou

mi hořkou podal, jaké slovo jsi děl?

Ach! Ach! novou mne mrtva skácel’s ranou.

Co díš, hochu? Jaký, pravíš zas, že los –

ký žel! ký žel! –

manželčin nový

vražedný mne stíhá ku zkáze mé?

(Mrtvou Eurydiku vynesou na jeviště.)

Ná č elník sboru.

Lze vidět to, neb již to není ukryto.

Antistrofa druhá.

Kreon.

Ach! Ach!

Druhou vidím, hle, já chudák, zde pohromu.

Jaký ještě los, jaký mne to čeká?

V loktech držím vlastní tu dítě, mrtvolu

druhou hle nebožák vidím zde před sebou.

Žel! Žel! neblahá máť, žel, dítě mé.

Posel.

Ta u oltáře břitkým mečem protknuta

v sloup obrátila kalný zrak, los padlého

dřív Megarea57 oplakavši slavený

a pak los toho, posléze pak stihnuvši

zlou kletbou tebe, vražedníka synova.

Strofa třetí.

Kreon.

Ký žel! Ký žel!

Hruzou jsem zděšen! Ó proč nevrazil

ve hruď někdo již dvojbřitký mi meč?

Ach jak jsem ubohý

a ubohým také hořem postižen!

Posel.

I toho vinu neštěstí i onoho

jen tobě přičítala tato nebožka.

Kreon.

A jakým zahynula vraždy způsobem?

Posel.

Svou vlastní rukou prsa svá si probodla,

jak o synově žalné smrti zaslechla.

Strofa čtvrtá.

Kreon.

Ó žel! Nikdy já přičítat jiným

to nesmím lidem, jsa tím sám vinen.

Neb já, já jenom tě, nebohý, zabil,

já bych pravdu děl! Služebníci, pryč

mne odveďte rychle, odveďte mne!

Jáť již více nejsem, než nic holé!

Ná č elník sboru.

Jaký-li prospěch ve zlu, radíš prospěšně.

Neb nejlépe jest pohled na zlo ukrátit.

Antistrofa třetí.

Kreon.

Ó přijď, ó přijď,

zavítej mi již poslední osud,

jak toužím, přiveď konečný mi den

žití mého. Spěj,

dne bych již jiného neshlédl víc.

Ná č elník sboru.

Toť v budoucnosti; o přítomné třeba dbát.

Neb ono těm, jimž sluší to, jest na péči.58

Kreon.

Však po čem toužím, zahrnul jsem v přání své.

Ná č elník sboru.

Víc ničeho si nepřej; neboť nemohou

se sprostit lidé určeného osudu.

Antistrofa čtvrtá.

Kreon.

Nuž odveďte již mne bláhovce pryč,

jenž tebe, dítě mé, zabil jsem nerad,

i tebe, neblahý já! Ó žel! nevím,

na koho dřív se mám vrhnout; neb v rukou

se příčí mi všecko, avšak na mou

nesnesný osud se sřítil hlavu.

(Odvedou ho do domu.)

Ná č elník sboru

(odcházeje se sborem).

Rozvážnost jen blaženosti pravý

jest základ; však proti božstvu hřešit

se nijak nesmí. Neb řeč mocná

chlubných, mocnou strestána ranou,

třeba ve stáří

lidi rozvážnosti učívá.

POZNÁMKY.

Odváživ se po výborném překladu Šohajově znova převáděti na jazyk český Sofokleovu Antigonu, učinil jsem tak jen proto, že kritika i exegese textu Sofokleova pokročila od té doby měrou velikou a že i naše metrické požadavky jsou nyní přísnější, než byly za doby, kdy překládal Šohaj. Novým překladem starý nikterak ovšem nepozbývá ceny.

Překládáno jest dle textu, jak jsem si jej upravil ve svém vydání Antigony, vyšlém r.

1881, od něhož i nyní jen v nepatrných věcech bych se uchýlil (až na přijetí některých nejnovějších návrhů, zkažený text vhodně opravujících). Vidí se mi ještě podotknouti, že se hiatů (v češtině velmi neobvyklých) v překladě nikterak nevystříhám, jakož že nyní po lepší rozvaze zavrhuji naprosto nepěkné někdy vokalizování předložek, zaváděné za novější doby za odstraněním domnělé tvrdosti zcela proti duchu jazyka. Kdo umí česky, vysloví také zdánlivé tvrdosti lehce i pěkně, a komu se čeština nelíbí, tomu takým způsobem libější a snazší ji neučiníme.

1 V. 3. Zeus (gen. Dia, nevyšší bůh řecký) stíhá nás všelikými strastmi, jichž lépe bylo ani se nedočkati, pošlými z hrozných činů otce našeho Oidipa. Oidipus totiž nevěda zabil otce svého Laia a rozřešiv hádanku sfingy, jež Thebám neštěstím hrozila, obdržel jakožto slíbenou odměnu trůn v Thebách i ruku ovdovělé Iokasty, choti Laiovy, své matky.

2 V. 105. Dirke, pramen v Thebách.

3 V. 125. Ares, bůh války.

4 V. 135. „Ohněmetec“ jest Kapaneus, jeden ze sedmi knížat, kteří s Polyneikem proti Thebám vytáhli; chvástal se, že zničí město i proti vůli Diově a na štítě svém zobrazena měl muže mávajícího pochodní s nápisem:

„zapálím město“.

5 V. 143. Sarkasticky dí básník, že sedm vůdců nepřátelských zanechalo Diovi daň kovovou, t. j. zbraň svou, kterou Thebané, přemohše je, obětovali jako trofej Diovi Vítěznému. Bratří však oba padli, nemohl tedy jeden, jsa vítězem, zbraň druhého, přemoženého, Diovi obětovati.

6 V. 148. Nike, bohyně vítězství.

7 V. 154. Bakchos, bůh vína, v Thebách zrozený a proto tam zvláště své reje provádějící.

8 V. 165. O Laiovi viz pozn. 1 k v. 3.

9 V. 323. Hlídač vtipkuje se slovem „míniti“, chtěje říci toto: Věru žalostno, má-li kdo špatné mínění (jako Kreon, soudí-li, že hlídači čin spáchali) a na tomto křivém mínění umíněn, zatvrzele trvá.

10 V. 362. Hades, bůh podsvětí; zde = smrt.

11 V. 431. Trojí litbou, t. j. vínem, vodou, smíšeným medem a mlékem, obyčejnou to obětí, konanou zesnulým.

Prst sype opět na mrtvolu Antigona, jak již dříve učinila, ježto bylo posvátným zákonem u Řeků mrtvolu nepohřebenou aspoň prstí posypati, aby nebožtík v podsvětí došel pokoje.

12 V. 451. Dike jest bohyně spravedlnosti.

13 V. 464. Po tomto verši následují v rukopisech nemístné a podvržené verše: Tak tedy toho, že mne tento stihl los

já neželím; však kdybych byla trpěla,

by syn mé matky padnuv ležel nepohřben,

tím já bych rmoutila se; to mne nermoutí.

14 K v. 508. Kadmejští = Thebané, zvaní tak po Kadmovi, zakladateli Theb.

15 V. 536. Slovy „ta-li souhlasí“, Ismena potají, aby toho Kreon nepozoroval, dává Antigoně na jevo, aby nepravdě, jíž pronáší, neodporovala a tak jí možným učinila, aby mohla zemříti s ní.

16 V. 557. Antigona praví: Ty’s chtěla se zavděčiti jednáním svým Kreontovi, já Polyneikovi a bohům podzemským.

17 V. 577. S ironií tváří se Kreon, jakoby také Ismena s rozhodnutím jeho o Antigoně souhlasila, jsouc přesvědčena jeho důvody, jen aby naléhání jejímu učinil konec.

18 V. 591. Strast v domě Laiově za strastí se ženoucí přirovnává se k vlnám, jež jedny za druhými za bouře ku břehům se valí.

19 V. 594. Labdakos byl otcem Laiovým, dědem Oidipovým.

20 V. 609. Olympos, hora v Thessalii, byl sídlem bohů.

21 V. 717. Ironicky řečeno místo „ten utone“.

22 V. 776. Bylo zvykem těm, kdo k pohřbení za řiva byli odsouzeni, dávati něco pokrmů do hrobu. Tím mínili staří svaliti se sebe výčitku, že usmrtili odsouzence hladem, což pokládáno za hřích.

23 V. 781. Eros (Amor), bůh lásky.

24 V. 800. Smysl antistrofy jest tento: Krása očí Antigoniných, jež vzbudila lásku Haimonovou, vítězí, ponoukajíc Haimona k tomu, že protiví se i otci a příkazům, zákonům jím daným. Totéž míní činiti sbor (sr. v.

801), prolévaje slzy nad Antigonou, pro neposlušnost odsouzenou. – Afrodita (Venus), bohyně lásky.

25 V. 812. Acheron, řeka v podsvětí.

26 V. 820. Mzda mečů jsou rány.

27 V. 825. „Fryžská cizinka“ jest Nioba, dcera Tantalova, zasnoubená Amfionovi, králi thebskému. Měla sedm synů a tolikéž dcer; všecky tyto děti její usmrtili však bohové Apollon a Artemis, že se Nioba ve zpupnosti své plodností svou nad matku jich Letu (Latonu) vynášela. Nioba z bolu nad ztrátou svých dítek ztuhla v kámen a zanesena jest do vlasti své Lydie, jež tuto směšuje se s Frygií, na horu Sipylos. Dále sluje „z bohů rozenou“, ježto Tantalos, otec její byl synem Diovým.

28 V. 837. Po slovech těch vypadl v rukopisech verš. Poslední jest zachován, ale nepodává sám o sobě smyslu a proto není ani přeložen.

29 V. 839. Za výsměch pokládá Antigona, že sbor bídný osud její přirovnává k blaženému osudu bohův.

30 V. 870. Polyneikes zasnoubil se s dcerou krále argejského Adrasta a tím jej pohnul, že výpravu proti Thebám s ním podnikl.

31 V. 804. Fersefassa (Persefona, Proserpina), choť Hadova, vládkyně v podsvětí.

32 V. 904. Po tomto verši následují v rukopisech tyto verše, nepěkné a s charakterem Antigoniným se nesrovnávající, jež později do textu byly vřaděny: Vždyť kdybych byla snad i dítek mateří

neb kdyby choť mi zemra ležel nepohřben,

to nebyla bych obci na vzdor podnikla.

Dle jaké tak však mluvit mohu zásady?

By choť mi zemřel, jiného bych mohla mít

a dítě, jedno ztratíc, z muže jiného;

když matka však i otec v Hadu prodlévá,

tu bratr se mi více zrodit nemůže.

33 V. 928. „Ať je nepotká zlo větší“ řečeno ironicky; t. j. aspoň tak veliké, jako jest mé hoře; i na tom budou míti dosti.

34 V. 941. Ismenu, jež vedlé ní zbývá ještě z potomstva Oidipova, Antigona pokládá za odpadlici, rodu jejich nehodnou, a proto k ní ani nemá zření.

35 V. 944. Akrisios, král argejský, věštbou varován byv, že usmrcen bude od vnuka svého, dal Danau, dceru svou, zavříti v pevnou síň kovovými deskami pobitou; avšak Zeus přece v podobě zlatého deště k ní proniknul a splodil s ní Persea.

36 V. 955. Lykurgos, syn Dryantův, král Edonů v Thrakii, upoután jest na rozkaz boha Dionysa ve sluji na hoře Pangaii a od ořů roztrhán, že rušil reje Bakchantek, žen bohem tím vzňatých a za svitu pochodní tancem na horách jej oslavujících, i zpěvy Mus.

37 V. 966. „U dvojího moře“, t. j. v úžině nyní cařihradské (mezi mořem černým a propontidou) stály dle báje Řeků „černé skály“, i Symplegady zvané, které, plulo-li se jimi, se srážely, až loď Argo vezoucí Iasona s druhy jeho do Kolchidy pro zlaté rouno, prvá jimi prolétla; od té doby prý stojí. Salmydessos, město thracké, v němž vládl král Fineus. Ten měl za prvou choť Kleopatru, dceru boha větru Borea a královské dcery athenské, pocházející z rodu prvého krále athenského Erechthea, Oreithyie. Tuto choť však Fineus zapudil a pojal za manželku Eidotheu, jež syny jeho z prvého manželství oslepila a i s matkou jich do vězení uvrhla.

38 V. 987. Moiry (Parky, Sudice), bohyně osudu.

39 V. 1037. Sardský kov (elektron, smíšenina zlata a stříbra) jest kov ze Sard, bohatého města lydského, pocházející. Drahé kovy sardské a indské uvádějí se často za příklad velikého bohatství.

40 V. 1063. Kreon chce říci: „Mluv si co mluv, nezískáš mne přece pro své mínění, nepřesvědčíš mne.“

41 V. 1074. Erinye (Furie, Lítice) mstitelky vraždy.

42 K v. 1079. Po tomto verši následují v rukopisech tyto verše nepravé: I stihne zhoubný rozbroj města veškerá,

v nichž zvěř neb psové sápajíce mrtvoly

neb opeřenci draví roznášejí puch

jich bezbožný kol po všech města ohništích.

43 V. 1110. Tuto jest v rukopisech mezera několika veršů, v nichž Kreon pravil as, že pochovaje tělo Polyneikovo půjde osvobodit Antigony.

44 V. 1115. Bůh Dionysos (Bakchos čili Iakchos, srv. v. 1152) byl syn Diův a dcery Kadma, krále thebského, Semely, jež, když se jí Zeus v plné své slávě objevil, nemohouc snésti pohledu jeho, bleskem zahynula. Proto níže sluje „blesková“. Dionysos sluje tuto „bohatý jmeny“, ježto vzýván s hojným počtem příjmení.

45 V. 1119. Ikarie, dědina attická, v níž Bakchos první révu zasadil a obzvláště ctěn byl.

46 V. 1120. Eleusinská Deo jest bohyně orby Demeter (Ceres). Ctěna byla slavnými tajnými obřady (mysteriemi) hlavně v Attice, v Eleusině, kam scházelo se ročně mnoho poutníků (proto sluje tuto Eleusis „hostinná“). Při obřadech těch vzýván také Bakchos pode jménem Iakchos.

47 V. 1124. Ismenos řeka v Thebách; „dračí setbou“ naráží se na báj, dle níž Kadmos přišed do země thebské lítou saň zabil a zuby její zasil. Z nich vyrostli prý ozbrojenci, kteří vespolek v zápase se ubili až na pět. Z těch pak pocházelo prý obyvatelstvo thebské.

48 V. 1127. „Výší dvojhřbetou“ míní básních vrch Parnasos, na jehož dvou vrcholcích prý Bakchos s družinou Bakchantek (čili Thyiad v. v. 1151) plesy své v noci slavíval; plesů těch účastnily se také Nymfy (víly) bydlící ve sluji korycké na Parnase. S Parnasu proudil se i pramen kastalský.

49 V. 1131. Nysa, hora, na níž Bakchos byl vychován a rád prodléval. Hor toho jména uvádělo se několik. Zde míní básník jistě Nysu na ostrově Euboii (jež označena slovem „výspa“ ve v. 1133).

50 V. 1146. Obrazotvornost Řeků domnívala se, že i hvězdy na obloze rejů Bakchantových se účastní.

51 V. 1155. O Amfionovi viz poznámku 27. k v. 825.

52 V. 1177. „Pro vraždu“, t. j. odsouzení Antigonino, otcem způsobené, které Haimon pokládá za vraždu.

53 V. 1185. Pallas Athena (Minerva), bohyně i v Boiotii a Thebách hojně ctěná.

54 V. 1200. Pluton (= Hades), bůh podsvětí a pokladů v zemi skrytých. „Bohyně rozcestí“ jest Hekate. Níže ve v.

1206 sluje kobka, do níž Antigona zavřena jest, neblahou, ježto Antigona pohřbena byla za živa bez posvátných obřadů pohřebních.

55 V. 1216. Kobka, do níž Kreon zavříti dal Antigonu, byla nejspíše kamenná, zemí zasypaná stavba, rodinný to hrob. Hroby také zachovány dosud Orchomenu, Mykenách a v Menidi (v Attice). Vcházelo se do nich dlouhou chodbou, jejíž konečný otvor zavalen byl velikým kamenem.

56 V. 1280. Po těchto slovech následuje v rukopisech porušený verš: Kreon: Co jest? Zda nad zlo ještě něco horšího? Vynechá-li se verš ten porušený, odpovídají si přesně verše vložené po strofě druhé (1278–1283) a antistrofě druhé (1301–1306) svým počtem.

57 V. 1303. Megareus, syn Kreontův a Eurydičin, jenž v boji právě skončeném za spásu vlasti dobrovolně se obětoval.

58 V. 1335. Starost o budoucnost osudu lidského náleží bohům.

Document Outline

Antigona

4. Sofoklés – Antigona