Šokovaná růže

Oldřich Mikulášek

OBSAH

TAKOVÉ VĚCI .................................................................................................................. 6

Šokovaná růže (s delfínem) .................................................................................. 7

Trable ......................................................................................................................... 10

Stud .............................................................................................................................. 14

Co víme o bílé .......................................................................................................... 15

Bázeň .......................................................................................................................... 19

HRY NEVINNOSTI ....................................................................................................... 23

Peklíčka ...................................................................................................................... 24

První ....................................................................................................................... 24

Druhé ..................................................................................................................... 24

Třetí ........................................................................................................................ 25

Čtvrté ..................................................................................................................... 25

Nevinnosti ................................................................................................................. 26

Přesná hra ................................................................................................................. 30

Legenda o Věstonické Venuši ........................................................................... 31

Pozdní léto ................................................................................................................ 33

Smutná slast ............................................................................................................. 34

Smrt milenců ........................................................................................................... 36

Tajnosti ...................................................................................................................... 38

Pampeluna ................................................................................................................ 39

ZÁVĚTI ............................................................................................................................ 43

Do omrzení ............................................................................................................... 44

Není toho tady víc .................................................................................................. 45

Skuhrání .................................................................................................................... 46

Ti dva .......................................................................................................................... 48

Pláň .............................................................................................................................. 50

Poslední báseň ........................................................................................................ 55

TAKOVÉ VĚCI

Šokovaná růže (s delfínem) Růže snad nejspíš voní

svým vlastním dechem,

který ji ovíjí

tak zhloubi

hady zavinutci

a v spirálách se zase ztrácí

tajné sebelásky.

Když ji pak držím,

žezlo nejněžnější

(nebo také pohár pro chlast včel), cítím se trochu jako David sám s prakem vzácné síly

na každé goliášství,

i s harfou líbeznou

na obmýšlení lvic.

Chtěl bych tě uhodit růží,

jen mít ve svých rukou

tu tíhu její slabosti

být pouhou květinou

a ještě nachověti pýchou.

Ty jsi však bohužel žlutá

(po tom džusu s džinem

a po tom hrozném blití) —

a mládě delfíní se kaboní

zpod embryonálního čílka

7

a zpod brýlí,

a jenom jeho tělo slepě napíná se strunou, která ho vrhá

do jiné krajiny:

„Jaké dva krásné hromy

tě uhodily v hruď,

že cítím v dlaních šílet nebesa a síru ve vzduchu,

jako by tudy náhle přeletěla

z potu probuzená sova.

(A fakt, už to není jenom tak, asi tě vážně žeru,

jak svorně praví dnešní věštkyně, dívky to berylné

se smyslem pro věc.)“

A tehdy se mu chtělo postavit rozžatou svíci k loži jejímu, (nebo prostě otočit vypínačem u gauče)

a zříti na ni jako na mrtvou

nesnesitelné spanilosti,

a sám už taky touhou zmíraje

pronic zanic,

co se tak divně nazývá,

že si nemohl ani zaboha vzpomenout na ono lstivé jméno,

probouzel se náhle

do této smutné, láskyplné básně, (ó delfínečku můj),

tak věčně přibližné,

tak stále podobné si,

8

tak zoufalé

a marné —

jak slova nad hrobem.

9

Trable

Konkursní jistota naší lásky, zůstati navždy spolu

(se ctí a s děvkami),

rozloučiti se navždy

(s potlačovanými slzami a s děvkami) a vrátiti se navždy

(s lítostí a s děvkami),

neodejíti nikdy

(s pocity povinnosti a s děvkami), nevrátit se nikdy

(stejně jsou stejné ty děvky), zůstati,

rozloučiti se,

vrátiti se, neodejíti,

nevrátiti se,

ale co počít jiného, můj bože lásky, s křídly na hlavě i nohou,

vždyť se mi málem roztrhneš v půli, když v rozhorlení mocném

začneš trochu mávat těmi křídly, a všechno bude v půli, v nesklad změteno —

a jak dát potom dohromady

ony vzácné druhy masa,

hlavu, tu obíračku labužníků

od lalůčku po nos a ústa,

šíj, která kloní k zemi

jiné, mužské šíje,

rovnonočnost ňader popředních 10

i zadních,

boky pro podloubí

procházek tak slastných našich lačných dlaní, zešílevších až za jejich humny, dostihová třesoucí se třísla, břicho s oním mysem,

černým kýlem lodi,

nohy, kterým konec není,

ať se jak chtí rozcházejí,

ano, bože, je to trápení,

ale má snad noha hledat chřípí, chřípí řiť a ta zas oči?

Já vím, jsou trable s tímto světem, vrtícím se po zákonu

sukní čímsi vzdouvaných,

které jím i hýbají

a vychylují jej i z drah, tak přesně určených, leč pouze na pohled.

A tak to je se vším:

se ctí a s děvkami,

s potlačovanými slzami a s děvkami, s lítostí a s děvkami,

s pocity povinnosti a s děvkami, konkursní jistotou naší lásky, jedině jistou —

a kdo nám poradí?

Vy snad, mí drazí?

Vy černí s péry za kloboukem, v kamizolce zelené a s ojí v zadku: Anamáne moudrý,

před jehož hlavou blednou

11

melounová pole, tlusťoučký Balúne, tak tučný, že se blyštíš vlastním fištrónem, Cirto s tváří glazé rukavice, mastek šustí, když ji svlékáš na rub tkáně,

Diabe, před nímž se svíjí i ten fazol na úponkách svých, Entene, tobě bylo vždycky všecko fuk, jen když jsi ho našel

pro své temné spády,

Fantóme celý z dívčích pavučinek, že se chvíš i v šumu měsíčním, Ghúle, očazený věčným pokušením prohnat prudce mezi stehny

ten svůj hustý dým,

(nebo ducha z flašky

jak tvůj starší bratr džin),

Hacúne trapný,

i v hrbu vidíš pouze jiný prs, a Chandrón úplatný

v té pohraniční nudě

za kapku tmavé vody

i v nebožčině stínu hřeje se, a ještě za tuzér,

Ist, sebekrál, tak dušně nafoukaný, že nakonec je všechny zmatracuje, Jejda se jen diví,

že chlupy ženských všech

nechytly pouhým jeho pohledem, Katene strašlivý,

na ostří bradavek stále,

tančíš svůj mečový tanec

12

až na popravčí lože —

a i ty poslední,

nepopsatelný Plaste,

od něhož se lepí plasmatické sliny na všechna okna mrakem zastřená —

vy snad nám jakou radou budete, vy druhojediní?

Marné vaše snahy,

nač trápiti se ještě zákonem, (již shora zmíněným),

že všichni jednou dojdou svého konce, tak slastného, že věčností se zdál, a pod rukou i ve vteřině pouhé, svět je pln křečí, chropotů a vzdechů, posledních tažení,

proč tedy ne i toho,

které je tak blízké naší živé kůži jako kůže deroucí tu jinou,

že se v jiskření prý dotýkají samé duše,

jen se prokousat do jejích pekel, či na nebesa její,

ó spasitelé naši?

13

Stud

To tedy raděj viset v hanbě

hlavou dolů

a vyklovávat oči slepicím,

když si vzpomenu…,

že moje ústa, která kdysi z tvých snímávala slast,

třísní se teď žlučí,

že moje ruce, které hledávaly spásu na každém kousku tvé kůže,

se teď zatínají,

a že moje srdce, které tlouklo dřív do taktu srdce tvého,

ve strašném hmoždíři teď dotlouká skomírající cit —

to tedy raděj viset v hanbě

hlavou dolů

a vyklovávat oči slepicím,

aby ani ony neviděly

mou bídu ubohou,

žížaly, jež mě žerou,

nízké,

i hady syčící,

a prázdna mého (po tobě) pustý hrob, do něhož padám, padám, padám

a za mnou neslitovný déšť

z vyždímaného nebe

až po kořínky trav,

a ještě hloub, a ještě hloub…

14

Co víme o bílé Pokus o agonii

Bílá jsou okna a bílé jsou dveře, bílé jsou stěny a bílý strop, lampa je bílá a bílá je postel, nahota vždycky je bílá, má lásko, ňadra a jiná skrývaná místa,

patřící noci —

jsou bílá,

a jak by pak nebyla bílá

noc bolesti, tak bílá

z vysílení všech barev, (i černé), které se zlekaly náhle

andělských bělostných křídel, vířících sníh, bílý jak padlý sníh na bílé mapě Antarktidy bílé, která se nemůže nalézt,

ztracená v strašné své běli,

bolest vždycky je bílá, má lásko, marně se oči obracejí v sloup, co vystoupne, je bělmo, mohylka zření, bělmo vyvzpínaného koně,

bělostná pěna zusupělých vod, které se vztekly ze samé vody, co vydrží, ptám se, co vydrží v čem?, bílá je luna, zmrazená sluncem, ta pobočka noční bílého žáru, nahota vždycky je bílá, má lásko, 15

ať žehne, či studí, co vydrží v čem?, chlad podivný ve vroucí krvi se tulí —

a zbělely kosti na poušti Kúram, koš hrudní, ta klenba pověstných citů, teď chatrná skrýš i prázdnoty, co chce být sama,

„… dech bezpředmětným se stal, co vydrží v čem?“,

psal Sámum starší střednímu synu mladšího bratra,

který jen mávl jakoby větrem, po řiďounké trávě zanechal vzkaz, že bílá je bolest

a tenčí než pištění myší,

těch bílých, co neslyšet vůbec, a čistotných, čilých bez příčiny zvláštní až do toho tremola vousků,

(vidím už diskretní úsměv svých přátel, hovno však, drazí,

to já jen z bílé vytřískávám bílou až do poslední běli

a vídám spíš veliké slony a šedé, s bílými ale, nezištně bílými kly), bílé je šílenství růže, té bílé, před blížící se voskovostí,

jako když uvadá bílá

a plátků hebounké svalstvo se svěsí, jenom se nebojte, i bílá se bojí své smrti, co nakonec vydrží v čem?,

chlorofyl v listu,

který se po věky snáší

pečetit umlklou zemi?,

16

v poháru víno? a pohár v ruce?, ruka v svém rukávu snad?,

rybička strávená v rybě a ta hned zas ve starší, neřečné sestře?,

(od tupé tlamy po břitký vývod, ach, jaká to životní pouť!) —

a zdali se zdrží aspoň v mém břiše?, co vydrží v čem?,

sopečný falus v podmořském lůně, samožrav onen, nebo i černý bobr, co přes mordu hrne svou kůži

a na zadní souká ji běhy? —

ani to jisté v tom jistém,

když po svém úsměvu bludném

s nejvyšší římsy se sesmyká bůh a kratičkým blahem zakrývá předlouhou mdlobu líně se valících těles

a obludnu vlastnímu klne

sněžením hvězd a tak —

kdo na to skočí, co vydrží v čem?, a co potom zbývá blednoucí tváři, než vysednout do svých vysedlých lícních kostí, zamířit si to za svým neúprosným nosem, vzepřít se čelem, však čemu?, když bílá bolest uhýbá bělejší ještě, tak siné, že mizejí rty,

a neviditelnou stává se zrada hlasitých přísah i vyznání sladkých, ach, sladkých právě tou mluvivou krví, co zbývá pak, ptám se vás, tváři, než semknout ta ústa,

aby už ani vláskem neuniklo

bezdeché ticho odlitku prvního 17

poslední lidské masky, tak bez přetvářky bílé,

že se stěhují i stíny do výživnějších krajin, nahota vždycky je bílá, má lásko, a bolest je bílá,

kdo vydrží v čem, krom v pochybách černých každý jen trochu přesný pes?, kdo vydrží v lásce,

když sama se zády obrací k zádům, zdrásaným, zhryzaným čerstvě, spáleným sahem, kdo v bolesti,

když pohlédne do tmavé studny a navždy si o bílou, kamennou lunu roztříští tvář,

má lásko,

a duše, duše pak marně zalapá po ní, připusťme, tím druhým dechem, který se tají —

z důvodů neznámých blíže,

jistě však bílých, tak bílých, ach, bílých jak jeptiščin stud.

18

Bázeň

Bojím se šelem, co přespávají zimu a brodí se vysokým sněhem

za bobulkou malou…

Bojím se, když bobulka na větvi chybí a s nepřítomností její

se propastně rozvírá chřtán

nepříčetného hladu.

Bojím se Hitomájů

na Velkých Sundech,

sám jsa Sund malý,

z Hitomájů pak Boteloumů,

ne proto, že na rozdíl od čeledi blízké opeří tajně hřbetní svou ploutev —

příroda má své zvláštnosti

a klade zároveň vejce pro příští rod i jako pochoutku Jechů,

ani ne proto, že druhé a krutější oko na nártu nohy pravé je vpouklé jakoby dovnitř,

(snad aby se lépe zhlédlo v své duši, ačkoli pod nártem duše?,

jestliže duše vůbec…),

ale spíš pro vžitý zvyk

dorozumět se vyrvaným kusem masa, takže již nejen mrtvé,

ale i navždy zmizelé Uby chápou až příliš, později ani není o nich zpráv, 19

výkřiky zhusta hynou hned s hrdlem, jazyk a ústa pomíjím věcně

už pro stručnost dějin,

a prostory země jsou pusté,

pravdami mnohými překřičen je éther, odtud i Labyrinth v uších,

kulaté stoly oběžnicemi řečí

a fraky jen „jaképakfraky“

s tou trochou krve,

ačkoli dávno už nachoví i déšť a monzuny zdomácňují

i v neobvyklých pásmech…

Bojím se ale i poměrně nevinných výzev, zářících ze skel do večerních ulic:

„Jsem svěží, jsem chutný a výživný, jezte mě, s úctou sleď!“,

neboť mu – o sledi mluvím – ochabla žábra, a i tak zaživa nebýval zrovna řečný a dost možná, že i v síti se nevolí mrskal, a jakýsi trust, byť rybný,

mu nyní podsouvá slova,

která se příčí jak v jícnu kost, zvlášť o Božím hodě.

Bojím se, že člověk jednou v své kukle, na cestě k Luně,

budoucí motýl svých nejkřehčích snění, a s křídly, jež rozbolí i pel, uvidí náhle, že Země je krásná jen z veliké dálky,

a bleskne mu šílenou hlavou,

že měsíční kráter, nejeden ovšem, 20

už je (je mrtvo, co stalo se, vlastně), ale tam doma, (vzdáleně zazní mu blankytná hudba) že teprve bude, (nejeden ovšem), i rozvírat propastně chřtán

nepřítomnosti naší…

Bojím se jeskyněk —

za hory, za doly, mé Zlaté parohy, kde se pasou —

Smolíčka Pacholíčka

jeskyňky (nedozírné), jeskyňky nesou…

Bojím se, je-li to báseň,

co píšu,

v době, kdy kdeco se vydává za bůhvíco a slovům lze snadno propíchnout duši na známý syčivý zvuk,

bojím se, abych se nakonec nebál vlastního hlasu —

do nebe nevolá sice,

mají tam dávno přeplněný sklad a možná též soboty volné,

bojím se, není-li vhodné

spíš ukázat prstem:

Hle, pták! Hle, strom! Hle, slza!

Hle, krev! (to na tváři lidské když zazřím —

Stud!)

A panoptika se začnou drát

o cizí ten úkaz.

Magma se pohne tam dole.

Červené víno zbledne.

21

A já, já se úkradkem zblázním, podivně šťasten.

22

HRY NEVINNOSTI

Peklíčka

První

Den zesinal

a vlekl se ulehnout

do hrobu údolí

na poslední vlasy slunce.

A zatím někde

(dobře schované)

kladly si ženy ruce za hlavu

a v temných podpaždích

se jim začal

uhnizďovat čert.

Druhé

Chtěl bych se přestěhovat

do tvého těla

a bydlet dlouze

pod tvým horním patrem,

nebo aspoň v suterénu

pod jazykem,

klouzat tvým hrdlem

a najednou v něm trčet,

že bys nebyla schopna

ani slova

a jenom bys mne špatně zažívala, o polknutí ani nemluvím.

24

Třetí

Kdyby jenom jediný tvůj vlas

stáhl se kol hrdla mého,

ztratil bych svou tvář.

Ty však všemi vlasy svými,

i ve spánku nespícími,

tvář mi přikrýváš.

Takže tápu po tvém těle,

chvějícím se za stmívání,

tápu v temné sluji slepě —

ty však mezi prsty mými

ňadrem prohlídáš.

Čtvrté

Měsíc svítí na tvé vlasy,

samý lesk.

Měsíc svítí na tvou hlavu

tváří dolů, do podušek…

A ramena se škubají ti

výbuchy jeho drobných kráterů.

A já tu stojím,

a já se ptám

odvrácené strany luny,

je-li hoře lásky slané

už od pramenů slz,

a pak teprv, tonouc v pláči,

dovzlyká se na dno moře

k duši ztroskotané?

25

Nevinnosti

— Co mi dáš?

— Nemám nic.

— Já ti dám korále.

Co ty mi potom dáš?

— Dám ti nit. Jenom nit,

tenkou nit vzpomínek,

ach, na ty korále.

— Co mi dáš?

— Nemám nic.

— Já ti dám květinu.

Co ty mi potom dáš?

— Já si dám pod jazyk

plátek z té květiny,

abys i nejtišší

šepot můj slyšela.

— Co mi dáš?

— Nemám nic.

26

— Já ti dám peříčko.

Co ty mi potom dáš?

— Schovám je do srdce

pro srdce zachvění,

to tvoje peříčko.

— Co mi dáš?

— Nemám nic.

— Dám ti svůj jeden vlas.

Co ty mi potom dáš?

— Budu s ním v noci spát

jak s pérkem v hodinkách.

(Taky se budíváš?)

— Co mi dáš?

— Nemám nic.

— Já ti dám oči své.

Co ty mi potom dáš?

— Oslepnu, abych tě

do smrti rukama

hledati mohl v tmě.

27

— Co mi dáš?

— Nemám nic.

— Já ti dám hořkou chuť

ořechů v podpaždí.

Co ty mi potom dáš?

— Chřípím svým budu snít,

jak se mi do jader,

do bílých vysvlékáš.

— Co mi dáš?

— Nemám nic.

— Já ti dám v dechu svém

schoulené holuby.

Co ty mi potom dáš?

— Schovám je. V dlaních mých

hnízdo si vyhloubí.

— Co mi dáš?

— Nemám nic.

— Dám ti svá kolena,

ubohá, semknutá,

že už dál nemohu.

Co ty mi potom dáš?

28

— Já ti je rozetmím, má milá, pod hlohem.

Pod hlohem. U hlohu.

29

Přesná hra Běží, běží, běží

plavovlasá.

Běží, pořád běží

smavovlasá.

A ještě běží, běží

samovlasá —

a zpívá nestoudnosti:

že nemá oči jen

řas mořských v jantaru,

že nemá ústa jen

do krve ďáblem ťatá,

a hrdlo samý smalt

a soustružené kosti.

A tenkrát vzduch, už motorizovaný bzukotem hmyzu,

a brouky pobitý,

se uhýbati jal,

jat líbezností masa.

Tak vzniká prostor

— čirý —;

a na jazyce mém

chuť puškvorce a silic,

libela šlehne, tichý autogen, a v ostrém cítění

i třpytem rosy brutální

jsem zdrásán.

30

Legenda

o Věstonické Venuši

A zrovna v rovinách

se někdy země vzpouzí.

Býčí šíj Pálavy

obnažená na kost

ji nahrbila v hrozbě

— že to tak nenechá —

a tělo ostatní, to nezjevné,

jak zaražený hrom

se s kýmsi mlčky přelo.

Ale i Temnoty se časem unaví.

Vydaly tedy Venuši,

už trochu přehřátou

po těch rejdech s pánví, téměř uhelnou, a když tolik sličných Věstoničanek překrylo stejně svými sukněmi celou její zahrabanou slávu —

a všichni začli hrdlem dolů pít.

Dnes už sice nikdo přesně neví, proč,

ale víno, jak známo,

a láska

a takové ty božské věci

mít důvod nemusí,

důvodem samy jsouce.

31

Berou si jen hlavu.

A z Dyje stoupá cosi dávného

až k srdci.

32

Pozdní léto Už neřekneš mně, cos mi chtěla říci.

Létu pozdnímu

se nesvěřují ústa nevěřící.

Naštěstí — jako se náhle spustí déšť, spustilo se ti očko.

I pavouček se tak spouští.

A tichý list.

Je blízko k podzimu.

Já se tě nezeptám…

Projdeme rychle pouští,

ne nedohlednou, jenom na pár kroků, to sucho kratičké se lehko zamluví.

Upité sklenky však, bůhvíproč, skoro řinčí, když potom večer obrůstáme houštím těch nevyřčených slov.

Je pozdní léto, blízko k podzimu.

A jsou-li někdy ústa

jen poraněním v tváři,

jak asi prahnou po jiném, živém mase?

Jak asi prahnou,

když víno zachvívá se

v upitých sklenkách.

33

Smutná slast Už je podzim… Skoro večer…

To se potmě chodí krást.

Ó melancholie, ty nejsmutnější slasti!, když kreslí park na oblohu

uhlem větví nápodobu

přes hlavu se svlékajících

žen a slečen —

mátožných a polou spících.

Měly by se chladem třásti.

Měly by se zimou třást.

K noze tisknout druhou nohu.

Ale jedna jako druhá

zlatem brokátu jen chrastí,

roztoužené v rozsochách.

Ještě že tu nahost stromů

— ó melancholie, má něho —

halí milosrdná mlha

jako šála hrdlo tvé;

jako šepot příliš obnažený hlas, který ví, že má se schoulit

do snu, v tichu zesnulého,

když je marno bránit tomu,

co mrtvé je, zemřít i v nás.

Ó melancholie, ó melancholie, jaké smutně krásné je tvé jméno, 34

jméno tvé

potopeného žití

v ten neradostný, marný čas.

35

Smrt milenců Už jsem tě vydýchal celou,

i sebe,

až do zamžení skrytých zrcadel.

Rozvál jsem hebkou mouku

po povrchu tvém —

v oblaku lunném se mi všecka ztrácíš…

Však z vnitřku růže

do tváře stoupá nach.

Znepřítomněn

účastí tak přílišnou

přeschlého toužení v praskotu tvých vlasů, zbylými doteky pátrám

po svém bytí.

Ležíme, zavražděni krásně,

s čepelí v hrdle, a jílce se ještě chvějí strachem z odhalení

té druhé nahosti —

sloupnutých broskví, oloupaných lip a zedraného nitra,

jež zvolna přichází k sobě

s tlumenými výbuchy krve

v sopečném tichu.

36

Ó Pompeje!

Ó Herkuláneum! — kdo nás najde?

A najde-li, tedy jaké?

37

Tajnosti

Nemyj se,

až opustí nás naše paže,

tvoje mne

a moje tebe,

maso je ještě příliš živé

a chrání je jen jitřní chlad.

Potom budeme sestupovat

pomalu se schodů

k obyčejným lidem,

a zavěšeni do sebe —

dvojkřídlá lastura

a houslové pouzdro s obnaženým plyšem —

ale neboj se,

každý uhne pohledem,

protože hned pozná,

že se můžeme kdykoli uzavříti, velice přísně,

do hudby a do perleti

s jemným zaklapnutím.

38

Pampeluna

(Přibližný popis nahé ženy, její příchod a vznik) Některým pravdám je třeba uvěřit i bez důkazu — jako například tmě pod kloboukem.

Je v tom kouzlo skrytého zjevení, i zjevení skrytého.

Hluboko do čela jí vrůstá vlas

— z obou stran, ze dvou pramenů —

jako každé noční panovnici,

některá místa by se mohla zdát příliš lysá…

Ale v očích jí bzučí včely,

i tmí se hrůza činu

a dozrává srstnatý angrešt

přivřeného zření.

Je ovšem šálivé léto

a menší bohyně — pověsti ne nejlepší —

vyzbrojují prázdno třpytem masařek na vztažených prstech,

z jejichž konečků lze cítit,

jak se chvěje

zvášnivělý vzduch.

Tenkráte ona vystupuje z vody, přesně odlitá,

39

a plna blouznivých a nastřádaných lun (za ty dlouhé věky),

zanechává rychle pod chodidly zpustošené říše —

pro příští bádání… o svých prostých zvycích: rozkotávat pelesti a city,

i vonět smutkem poraženého dřeva, katapultovat se zadkem do ztracených nebes, i na háku viset svým vyvlastněným masem, činit z podvazků mystérium bezuzdnosti, i tísnit se ve vyhnanství strof, leštit si nehty tygří kožišinou, batistovat steny,

hypnotizovat hady,

vykládat jablky hruď,

hledati pírko po spáleništích i štíhleti v dýmu,

nechat se zbláznit slunce ve svých vlasech, vláčeti anděly po Posledních soudech a ještě se vysmívat

levou stydkou kostí…

Ale to jsou jen humna

její bloudivé duše,

jak duše zas zraněním vnitřním, —

však čeho?

Tráva, kterou drtí až k pláči zelených šťáv celou délkou své svrchované sochy, živí se pošetilou mstou

vtisknout se navždy do paměti kůže, jež jí tak padne

40

(i se poddává jemnému hnutí mysli, i boků a hýždí),

leč je to nakonec spíš vítězství a kořist té nejsoukromější vlasti

paží a nohou a zad,

když stopy po stéblech, ten zeměcejch, jen zjasňují její bezposkvrnný původ: že to byl blesk z čistého nebe, (tedy z ničeho, co málem už si zoufá), a jeho první náčrt, (tedy umění), nádherné pohromy,

jakou je mladá a krásná,

i posupně nahá žena

na břehu moře —

vyvržená až slepě.

Pak mi už ani nepřipadá

tak nesmyslné jméno Pampeluna v to poledne skoro naprosté smrti —

s tlumeným spádem krve,

která si hloubí v důlku pod tvým hrdlem studánku ticha.

Sám sotva dýchám, skloněný nad ní, a zasažen úžasem

z náhlého a všeho utkvění,

neboť nezbylo místo ani čas

pro ostatní děje:

strnuly taktovky větví,

na chvilku zemřelo ptactvo,

faun falešně pískl a zmlkl,

bůh odpočívat se jal,

zmožený sladce i šťasten,

41

že našel slast v temné své chuti a učinil snad i dosti

pro věčný nepokoj

už těma dvěma výhružnými trůny, jež mají cosi z konečnosti světa.

Je tu ovšem i úzkostný tón šíje, jinotaj jamek,

zamyšlenost dun, jak přesouvá svá lada, šílenství linií

a nevýslovnost stvolů, tak rostlinná, i hněvnost masa tam, kde srocuje se zvlášť a sytí hlad šírosti naší.

(Tak háže se někdy lvům!)

Ale i zítra je báseň,

nyní pak čas

dívat se jenom spuštěnými víčky, sklopeným zrakem,

oponou onou… všech ukrytých pravd.

Do sina vysílené moře,

a boky úžinou vpadlé,

se protáhlo jako šelma

a zívlo.

Vzdálený jeho řev se podobal chóru —

a den to byl sedmý.

42

ZÁVĚTI

Do omrzení Pestré listí podzimu,

splátko na rusálku,

co mi dluží léto —

dám tě do cimbálu!

A napiju se na to

vína s pletí nemalajek,

pod kterou to ještě přede

šelmím mládětem.

Napiju se a pak zvadnu,

pestré listí podzimu,

pod nohama skácenýma

zvlhlé listí podzimu.

44

Není toho tady víc Není toho tady víc

než náprstek soucitného vína.

Když už s pohárem se zakláním, závrať z něho ať mou hlavu stíná!

Není toho tady víc

než měsíce v jeho první čtvrti.

A když poslední mám popadnouti dech, ať nad tvou hrudí ztajený mě škrtí!

Není toho tady víc

než pár taktů hudby srdceryvné.

Kolem skrání mých ať tedy zašumí, až ta strašná propast v jícen svůj mne vzívne!

Není toho tady víc

než marná lítost z všeho živobytí.

Už dnes je mně líto očí dvou, ve kterých se puklé srdce třpytí.

Není toho tady víc

než věčná tráva zapomnění.

A ani ta ne, jestli hrobů není a země nelká, nepohřbívajíc

zásvětní stíny na zdech domů

a nemá už kdo požalovat komu, že člověk mrtev je dřív, nežli zemřít mohl, pohroužen v nekonečné nic.

45

Skuhrání

Kam půjdu,

až nebudu mít kam,

sám sebou opuštěn

tak jako kohout

svým krumplovaným peřím?

Jen roky budou se mnou,

věrní psi,

s prošívanými pysky

a vousy zrousané se jim budou chvět neklidným snem.

Lehnu si uprostřed nich

s tváří proti nebi,

prázdnému,

nelítostnému jako vždy

a bez odpovědi.

A ani zem se proto nezblázní, na živé zvyklá

a stále, stále vystýlaná hroby.

Komu co řeknu,

až nebudu mít komu,

s pootevřenými ústy

a trochu koktaje,

aby to měl vzduch snazší

ještě mne možná rozpumpovat,

46

ale z hloubky mé studny to bude stoupat jenom pomalu.

Kdekdo si nadejde

boční ulicí,

aby mne minul

a nemusel naslouchat

té písni písní k stáru —

o humnech za humny.

Tak to půjde

v kruzích stále užších.

A pro koho potom umřu,

až nebudu mít pro koho,

labuti má,

i loutno má,

a kapky krve jako zbylé šípky budou schnout

na sotva viditelných trnech?

47

Ti dva

Vyšeptala se slova.

A ruce nemají už žádné co doprovázet smluveným gestem.

Nikdo z nich neví,

kdo skončil,

ani jak,

a kdo má tedy začít

alespoň sbohemdáním.

Sedí, celí zachumlaní v peří

jak ptáci před spaním

a zmoklí.

Jejich oči se uhýbají

po zločinu pozvolného roztínání mečem mlčení

v zakrváceném tichu —

až konečně se nerozhodně zvednou a jdou za nimi,

za svýma od sebe odvrácenýma očima, zůstavujíce na lavičce

černý katafalk.

Zatleskalo ironicky listí

a sneslo se parte.

A tehdy on, aby později nelitoval snad, a tehdy on se ještě ohlédl.

48

A uviděl, že neuzří ji nikdy.

I v písni se mu bude ztrácet

neslyšným krokem

do svého osudu

a ten jeho mu ponechá navždy: kvílení lyry,

před kterým tichne zvěř

a smutné dvojice

s neblahým tušením,

že bez konce je pláč.

49

Pláň

Jaroslavu Seifertovi

Pod nohama vrže sníh.

Stromy vržou kostmi svými.

Les však každým zvlášť je tich.

Les, ten otec synů zimy

— sám sobě hrob — a hrobem tvých nářků zas kvílení meluziny

na širé pláni.

List uschlý šeptá si s poslední vodou v džbánu.

Andělé vloček si v hrůze šeptají, po celé zemi pochováváni k ránu.

Už dávno mrtví leží v Altaji, jen černé slzy, havrana a vránu, nechavše k sobě skanout potají —

jak v slitování.

Jak je to dávno, co hruď se úžila mi, i tobě — úzkostí — a sotva dech nám zbyl, jen aby vždycky se znovu pomýlil šílenou lunou, vytřeštěnou tmami, a srdce potom lomcovalo námi

jak mřížemi a hladný vlk v nás vyl —

do ustýskání.

50

A my se vzpínali v městnání úpěnlivém lodyhy v lodyze až k slastným plástvím svým hučivých včelstev — s úžasem mučivým obnaživší se duše v mase živém, že zemřít hned by bylo jen nepřežíti dým stydnoucích ohnišť v tom žití popelivém —

jak zhasínání.

Ach, lásko, bože, lásko, čím to je, že tísníváš se právě mezi náma, čím víc se tisknem? Teskní hoboje, a v hlavách lůžka smrt, ta stará známá, jista si žertvou, ví: co nesežehlo je, sžehne se samo. Hyne láska sama v tom milování.

Vzepři se vlnou, a oceán se vzedme tisícerými vlnami k té jedné, jen aby pohřbil ji, zatímco hrdlo tvé tisícům lahví hrdla pozuráží, než douškem jediným se navždy zalykne, však není, kdo by svlažil poušť sirou duše bědné, když noc se sklání.

Na kterých prsou složit potom hlavu, když ztichlý hrom ji složil v balvanu —

a já mám svou už zabalvanovánu?

Jen prázdné srdce snad z toho, co nalká mu 51

zpěv jeho žalu pln — žije jako z klamu, z pustoty noční, z běd, zrad a z psoty dnů až do skonání.

A z krásy hoře též, již nikdo nevezme nám!

A ani hoře z krásy, zakleté v mramoru, i v hejnu labutí odlétajících k ženám do dálek, které veršem nepřežehnám, nám nikdo nevezme. — A rád s tou slzou mřu, jíž opouštěn, (jak ona mnou), už nemám kam skanout ani.

Kam skanout ani v bídě své už nemám, sám v lásce, v bolesti — i ztracen v umírání, i všudypřítomný strom v tom lese k bytování

— proč si však listí rve? — a žaluje zas pláni, jež nikde nekončí ve věčném počínání opuštěnosti své — a marně zdmi se brání všelikých hvězd — uhýbajícím stěnám té strašné svobody

bez smilování.

Jakéž (pak) potom, ach, naříkání mé, můj pláč i lkaní, trýzeň má, strach z konce, i zoufání nás všech, když žíti nemohouce bez oné naděje, přec žitím marníme ten beznadějný čas obludné sýpky v mouce, jež sebou dusí se – ve strážné hodině alespoň červem sníc

o zmrtvýchvstání.

52

Co z toho pošlé, tím i jest. A bylo též. A bude: svíjením v kroužcích svých, jak v kroužcích vlastních pout

i v nitru hlodáním; a z téže sudby sudé jen prach nám ponechán, bychom jej mohli mnout, prach marnosti, a luna ve vodě utonulé, sic truchlivá, však krásná pro strastiplnou pouť —

v tom světě zdání.

A to je vše! Jen hadry, kůže, kosti, má duše lítostná, v soutěsce přítomnosti, tak nepomíjivé v své pomíjejícnosti jak pouhopouhý dech, nach vybuchnuvší růže, a to je vše, jen hadry, kosti, kůže, a jistá masitost lstné nahmatatelnosti —

byť z utápání.

A tak i tento verš, jenž bije do svých stěn, a celý otlučen hledá si nové stěny, i jméno své, sám nikým nepokřtěný, a to je vše: být němý vysloven pošeptmu aspoň zprahlými rty ženy v krvácejícím tichu a do čtyř prázdných stěn, když tmě se brání.

A to je skorem vše: vzúpění rostlinné a zázrak ňader, nebesa sama zvoucí i hvězdy k prozření, už dávno nevidoucí, a zachvívající i morkem kosti mé.

Já pak jí připíjím z poháru v ruce mroucí —

53

té kráse, (zhltán jí), tváří v tvář pustině, rozzelé v nic, v nic nikdy nehynoucí —

jak v žalování.

To pak můj žalozpěv. Mé sdělení. Má zpráva.

Od ramen k lokti, od lokte k mé dlani, již takto obracím, a ani čáry na ní nejeví nic. Je konec zaklínání a v šikmém znamení se naklání má hlava.

Entrolúr totempád ut vaharány…

Křičící ryba.

54

Poslední báseň Co vzdáleno bylo, je blízké.

Stále bližší je osud.

Zahalen v listí sám sobě šeptá strom, co do všech stran šumíval dosud.

Už dlouho jsem neležel na zemi.

Teď ležím — a sotva na myš snad si písknu.

Tebe však vroucněji v náručí, v paměť té země tě vtisknu.

Potom už do vlastních padám slov, hladových, se chřtánem vlčím.

S trháním masa, s drcením kostí svých slyším, jak požírán, mlčím.

55

Oldřich Mikulášek Šokovaná růže

Edice Čeští básníci 20. století Ilustrace na obálce z Pixabay.com Redakce Jaroslava Bednářová

Vydala Městská knihovna v Praze Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 5. 3. 2020

ISBN 978-80-274-0599-2 (epub) ISBN 978-80-274-0600-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-0601-2 (prc)